Article

# Panium - Number Nineteen

Паниум — Число деветнадесет

The Greats: Antiochus, Constantine, and the Last President

Великите: Антиох, Константин и последният президент

Author

Jeff Pippenger

Published

March 1, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

The key to rightly dividing verses ten through sixteen of Daniel eleven is found in the basic prophetic applications that were employed over thirty years ago, in 1996, when The Time of the End magazine was published. Thirty years later, the Lord has revealed that another prophetic message is to be formalized as was the Millerite message formalized in 1831. In the omega history of these thirty years the message to be formalized is represented as a correction of a previous message of Islam, as represented by Josiah Litch and also a corrected message of the closed door, as represented by Samuel Snow, which is the symbol of the parable of the ten virgins. A message of Islam, accompanied with a warning of the progressive closing doors of probation as Christ finishes His work of judgment will be proclaimed. The message is twofold, possessing and internal and external line, which in turn represent the first two steps of the three-step testing process that always occurs when a prophecy is unsealed, as was the revelation of Jesus Christ on December 31, 2023.

Ключът към правилното разделяне на стихове десет до шестнадесет от Даниил единадесета глава се намира в основните пророчески приложения, които бяха използвани преди повече от тридесет години, през 1996 г., когато беше публикувано списание „Времето на края“. Тридесет години по-късно Господ е разкрил, че следва да бъде формализирано още едно пророческо послание, както милеритското послание беше формализирано през 1831 г. В омега-историята на тези тридесет години посланието, което предстои да бъде формализирано, е представено като поправка на предишно послание за исляма, както е представено от Джосая Лич, а също и като поправено послание за затворената врата, както е представено от Самюъл Сноу, което е символът на притчата за десетте девици. Ще бъде прогласено послание за исляма, съпроводено с предупреждение за прогресивно затварящите се врати на благодатното време, докато Христос завършва Своето дело на съд. Посланието е двояко, притежаващо вътрешна и външна линия, които от своя страна представляват първите две стъпки от тристепенния процес на изпитване, който винаги настъпва, когато едно пророчество бъде разпечатано, както стана с откровението на Исус Христос на 31 декември 2023 г.

The Time of the End magazine contains the basic overview of the future for America as represented in the last six verses of Daniel eleven which were unsealed at the time of the end in 1989. The magazine has been in the public record for thirty years and no one saw that a main theme of the magazine was the religious struggle between communism and the churches under the influence of Catholicism, especially in the Ukraine. That religious battle from the period of 1989, explains the context of the religious demise of Putin as represented by Ptolemy and Uzziah in the rebellion they both manifested at the temple in Jerusalem. The temple in Jerusalem was Uzziah’s temple, not Ptolemy’s temple. Both Putin and Zelenskyy desecrate the same temple in two different ways; one as an Egyptian and one as a Jew.

Списанието „Времето на края“ съдържа основния обзор на бъдещето на Америка, както е представено в последните шест стиха на Даниил единадесета глава, които бяха разпечатани във времето на края през 1989 година. Списанието е част от публичния архив вече тридесет години и никой не е видял, че една от главните теми на списанието беше религиозната борба между комунизма и църквите под влиянието на католицизма, особено в Украйна. Тази религиозна битка от периода на 1989 година обяснява контекста на религиозната гибел на Путин, представен чрез Птолемей и Озия в бунта, който и двамата проявиха в храма в Йерусалим. Храмът в Йерусалим беше храмът на Озия, а не храмът на Птолемей. И Путин, и Зеленски оскверняват един и същ храм по два различни начина: единият като египтянин, а другият като юдеин.

The church that was struggling against the king of the south in 1989 was the Catholic church. And why not? Atheism of France delivered the deadly wound to the king of the north in 1798, so why wouldn’t the papacy retaliate against atheism’s long-drawn-out persecution of the Catholic church, especially in the Ukraine? More significant is that this clear testimony about the Ukraine came from a publication in 1996, that was citing the secular historians about the history of 1989. Now that the Lord is unsealing the hidden history of verse forty, He has pointed to the struggle between two orthodox churches to provide the prophetic and historical context of the battle of Raphia and its aftermath, and He had already included the necessary insights in The Time of the End magazine that was published thirty years ago.

Църквата, която се бореше против царя на юга през 1989 г., беше Католическата църква. И защо не? Атеизмът на Франция нанесе смъртоносната рана на царя на севера през 1798 г., така че защо папството да не отвърне на продължителното преследване от страна на атеизма срещу Католическата църква, особено в Украйна? Още по-значимо е, че това ясно свидетелство относно Украйна идва от публикация от 1996 г., която цитираше светските историци относно историята на 1989 г. Сега, когато Господ разпечатва скритата история на четиридесети стих, Той е посочил борбата между две православни църкви, за да предостави пророческия и историческия контекст на битката при Рафтия и нейните последици; и Той вече беше включил необходимите прозрения в списанието „Времето на края“, публикувано преди тридесет години.

The demise of Napoleon aligns with the progressive demise of Lenin, Stalin and the system of the Soviet Union. When the prophetic southern kingdom moved its capital to Russia there were two major revolutions in 1917. The first is what is called the Russian revolution when the Czar was overthrown, and then in the same year the Bolshevik Revolution followed, which led to the civil war of 1917 unto 1922. In 1922 the Soviet Union was formed.

Погибелта на Наполеон съответства на постепенната погибел на Ленин, Сталин и системата на Съветския съюз. Когато пророческото южно царство премести столицата си в Русия, през 1917 г. станаха две големи революции. Първата е това, което се нарича Руската революция, когато царят беше свален, а след това през същата година последва Болшевишката революция, която доведе до гражданската война от 1917 до 1922 г. През 1922 г. беше образуван Съветският съюз.

The beginning of Russia as the spiritual king of the south represented a two-step revolution that led to civil war, then the formation of a confederacy of countries. The collapse of the Soviet Union was also two steps, beginning with the tearing down of the Berlin wall on November 9, 1989, which then led to the dissolution of the Soviet Union on December 31, 1991. As the last ruler of Russia, the king of the south, Vladimir Putin was typified by the first Russian ruler—Vladimir Lenin.

Началото на Русия като духовния цар на юга представляваше двустепенна революция, която доведе до гражданска война, а след това и до образуването на конфедерация от страни. Разпадането на Съветския съюз също протече на две стъпки, започвайки със събарянето на Берлинската стена на 9 ноември 1989 г., което след това доведе до разпускането на Съветския съюз на 31 декември 1991 г. Като последния владетел на Русия, царя на юга, Владимир Путин беше предобразен от първия руски владетел — Владимир Ленин.

Vladimir means “a great leader” and Putin means “the path.” Lenin means “a great river,” but Vladimir Lenin chose the name of Lenin to hide his real name, which was Vladimir Ilyich Ulyanov. Ilyich means “son of Elijah,” and Ulyanov means “youthful son of Elijah.”

Владимир означава „велик водач“, а Путин означава „пътят“. Ленин означава „велика река“, но Владимир Ленин е избрал името Ленин, за да скрие истинското си име, което е било Владимир Илич Улянов. Илич означава „син на Илия“, а Улянов означава „млад син на Илия“.

The great Russian leader on the path, in the history represented by the battle of Raphia in 217 BC, was typified by the first leader of Russia, who as Vladimir Lenin was the great leader of the mighty river, but who hid his name. A name is a symbol of character, and for Vladimir to hide his two names represents a character that chose a great river of political thought, over a character represented by Elijah, which means “God is Jehovah.” The root of atheism is the denial of God, and atheism is a prime characteristic of the king of the south. The second and third given name of Lenin emphasize Elijah and his son, and the end of Russia as the king of the south is represented by Ptolemy IV, who was victorious at the battle of Raphia, but when Antiochus returned in 200 BC at the battle of Panium Ptolemy’s five-year-old son was then ruling. Lenin’s two original names identify Elijah and his son, and align with Ptolemy and his son. Elijah and the message to his children occurs in the latter days, just before “the great and dreadful day of the Lord;” which is where the battles of Raphia and Panium are also located.

Великият руски водач по този път, в историята, представена от битката при Рафия през 217 г. пр. Хр., бе предобразен чрез първия водач на Русия, който като Владимир Ленин беше великият водач на могъщата река, но който скри името си. Името е символ на характера, и това, че Владимир скри двете си имена, представя характер, който е избрал велика река на политическата мисъл пред характер, представен от Илия, чието име означава „Йехова е Бог“. Коренът на атеизма е отричането на Бога, а атеизмът е първостепенна характеристика на южния цар. Второто и третото дадено име на Ленин подчертават Илия и неговия син, а краят на Русия като южен цар е представен от Птолемей IV, който излезе победоносен в битката при Рафия, но когато Антиох се завърна през 200 г. пр. Хр. в битката при Паниум, тогава управляваше петгодишният син на Птолемей. Двете първоначални имена на Ленин посочват Илия и неговия син и се съгласуват с Птолемей и неговия син. Илия и вестта към неговите деца се явяват в последните дни, непосредствено преди „великия и страшен ден Господен“; където се намират и битките при Рафия и Паниум.

> Behold, I will send you Elijah the prophet before the coming of the great and dreadful day of the Lord: And he shall turn the heart of the fathers to the children, and the heart of the children to their fathers, lest I come and smite the earth with a curse. Malachi 4:5, 6.

> Ето, Аз ще ви изпратя пророк Илия, преди да дойде великият и страшен ден Господен; и той ще обърне сърцето на бащите към децата и сърцето на децата към бащите им, да не би, когато дойда, да поразя земята с проклятие. Малахия 4:5, 6.

The testimony of Uzziah and Ptolemy align in verse eleven of Daniel eleven, and Uzziah lived for eleven years after his rebellion and leprosy; whereas, Ptolemy ruled for a total of seventeen years, which is the same number of years between the battles of verse eleven and verse fifteen. The 250-year prophecy that began in 457 BC, ended in 207 BC in the middle of those two battles; ten years after Raphia and seven before Panium. Ptolemy IV’s reign began in 221 BC, and he died in 204 BC, so the seventeen years of Ptolemy are not the same line as the seventeen years from Raphia to Panium. Nor are they the same seventeen years that are represented by the conclusion of the 250-year prophecy beginning with Nero in 64 and ending in 313. From 313 to the first Sunday law in 321 is eight years, and nine years later in 330 Constantine divided the kingdom into east and west.

Свидетелството на Озия и Птолемей съвпада в единадесети стих на Даниил единадесета глава, а Озия живя единадесет години след своя бунт и проказа; докато Птолемей управлява общо седемнадесет години, което е същият брой години между битките в единадесети и петнадесети стих. Пророчеството от 250 години, започнало през 457 г. пр. Хр., завърши през 207 г. пр. Хр. в средата между тези две битки; десет години след Ра̀фия и седем преди Паниум. Управлението на Птолемей IV започна през 221 г. пр. Хр., а той умря през 204 г. пр. Хр., така че седемнадесетте години на Птолемей не са същата линия като седемнадесетте години от Ра̀фия до Паниум. Нито пък са същите седемнадесет години, които са представени чрез завършека на пророчеството от 250 години, започващо с Нерон през 64 г. и завършващо през 313 г. От 313 г. до първия неделен закон през 321 г. са осем години, а девет години по-късно, през 330 г., Константин раздели царството на изток и запад.

In the very near future Putin and Russia will defeat Ukraine and the footsteps of Ptolemy and Uzziah will begin to repeat in the history represented by verse twelve. The two biblical witnesses place the final crisis for Putin in a church and state crisis. Their rebellion was manifested at the temple in Jerusalem, thus identifying Uzziah’s temple and religion as the point of prophetic reference.

В съвсем близко бъдеще Путин и Русия ще победят Украйна и стъпките на Птолемей и Озия ще започнат да се повтарят в историята, представена в дванадесети стих. Двамата библейски свидетели поставят последната криза за Путин в криза между църква и държава. Техният бунт се прояви в храма в Йерусалим, като по този начин се посочват храмът и религията на Озия като отправната точка на пророческата препратка.

Zelenskyy, which means “green,” is the puppet of the globalist bureaucrats of the European Union and the United Nations, whose globalist agenda is aptly represented by the green political movement that worships mother earth. It is fitting that Zelenskyy was an actor, for he is clearly a proxy of other powers, and his name meaning “green” identifies the political philosophy that guides his movements on the chess board of human history. Checkmate is right around the corner for Zelenskyy.

Зеленски, чието име означава „зелен“, е марионетка на глобалистките бюрократи от Европейския съюз и Организацията на обединените нации, чийто глобалистки дневен ред е уместно представен от зеленото политическо движение, което боготвори майката земя. Подобаващо е, че Зеленски е бил актьор, защото той явно е прокси на други сили, а значението на името му — „зелен“ — обозначава политическата философия, която направлява движенията му по шахматната дъска на човешката история. Мат предстои съвсем скоро за Зеленски.

In this final history the rebellion of Uzziah and Ptolemy will once again be acted out, but Ptolemy (Putin) died four years before the battle of Panium, and the last ruler of the king of the south is represented by a five-year-old child who is being handled by a series of corrupt and incompetent regents.

В тази последна история бунтът на Озия и Птолемей отново ще бъде разигран, но Птолемей (Путин) умря четири години преди битката при Паний, а последният владетел на южния цар е представен от петгодишно дете, което е управлявано от поредица покварени и некомпетентни регенти.

Ptolemy V was only about 5–6 years old when he ascended the throne in 204 BC (after his father’s mysterious death), and the Ptolemaic kingdom was paralyzed by a series of incompetent or corrupt regencies during his reign. The initial regency was from 204–202 BC, after Ptolemy IV’s death was concealed and his mother Arsinoe III murdered. The court favorites Sosibius, a longtime minister under Ptolemy IV, and Agathocles the brother of Ptolemy IV’s mistress Agathoclea, declared themselves regents. They forged or presented a will making them guardians, placed the young king under the care of Agathoclea and her family, and purged potential rivals. Sosibius handled much of the early administration.

Птолемей V бил едва на около 5–6 години, когато се възкачил на престола през 204 г. пр. Хр. (след загадъчната смърт на баща си), а Птолемеевото царство било парализирано от поредица некомпетентни или корумпирани регентства по време на неговото царуване. Първоначалното регентство било през 204–202 г. пр. Хр., след като смъртта на Птолемей IV била укрита, а майка му Арсиноя III — убита. Дворцовите любимци Сосибий, дългогодишен министър при Птолемей IV, и Агатокъл, брат на любовницата на Птолемей IV Агатоклея, се обявили за регенти. Те подправили или представили завещание, което ги правело настойници, поставили младия цар под грижите на Агатоклея и нейното семейство и отстранили възможните съперници. Сосибий ръководел голяма част от ранното управление.

A shift occurred around 202 BC, when Agathocles became the dominant regent, but was widely hated for debauchery and mismanagement. A popular uprising in Alexandria led to his brutal lynching by a mob, with the boy-king nominally approving. Subsequent regents were Tlepolemus the governor of Pelusium, and then Aristomenes. By the time of the battle of Panium in 200 BC, the kingdom was under this rotating series of regents and court advisors.

Промяна настъпи около 202 г. пр. Хр., когато Агатокъл стана господстващ регент, но бе широко ненавиждан заради разврат и лошо управление. Народно въстание в Александрия доведе до бруталното му линчуване от тълпа, при номиналното одобрение на момчето-цар. Следващите регенти бяха Тлеполем, управителят на Пелузий, а след него — Аристомен. По времето на битката при Паний през 200 г. пр. Хр. царството се намираше под тази сменяща се поредица от регенти и дворцови съветници.

At the battle of Panium the Ptolemaic forces were led in the field by the general Scopas of Aetolia, a mercenary commander appointed under the regency, not by Ptolemy V himself. The young king had no real control—the decisions, military strategy, and kingdom’s overall weakness stemmed from the regents’ paralysis, internal revolts (like the native Egyptian uprisings), and court intrigue. This instability allowed Antiochus III the Great to decisively defeat Scopas at Panium, seizing Coele-Syria, including Judea permanently from Ptolemaic control.

При битката при Паниум птолемеевите сили бяха водени на бойното поле от генерала Скопас от Етолия, наемен пълководец, назначен при регентството, а не от самия Птолемей V. Младият цар нямаше никакъв действителен контрол — решенията, военната стратегия и цялостната слабост на царството произтичаха от парализата на регентите, вътрешните бунтове (като въстанията на местните египтяни) и дворцовите интриги. Тази нестабилност позволи на Антиох III Велики решително да разгроми Скопас при Паниум, като завладее Келе-Сирия, включително Юдея, и окончателно да я изтръгне от птолемеевия контрол.

Historians discuss the probability that Ptolemy IV’s death was by poisoning, which is also part of the historical speculation concerning Vladimir Lenin, Joseph Stalin, as well as the queen of the south, Cleopatra. Putin prevails in the Ukrainian War, but then his demise begins with his desire to implement the controlling relationship that the Soviet Union formerly had with the Ukrainian church, which when removed in 1989, was the symbol of the victory of the king of the north over the king of the south.

Историците обсъждат вероятността смъртта на Птолемей IV да е била чрез отравяне, което също е част от историческите предположения относно Владимир Ленин, Йосиф Сталин, както и царицата на юга, Клеопатра. Путин надделява в Украинската война, но след това започва неговата гибел с желанието му да наложи контролиращите отношения, които Съветският съюз преди е имал с украинската църква, което, когато бе премахнато през 1989 г., беше символът на победата на северния цар над южния цар.

The Ukraine is the cradle of Eastern Slavic Orthodoxy. The baptism of Vladimir the Great took place in 988 in Kyiv. Moscow later claimed the title “Third Rome” after Constantinople fell, positioning itself as the rightful heir and spiritual guardian of all Russian lands, including the Ukraine as its “canonical territory”.

Украйна е люлката на източнославянското православие. Покръстването на Владимир Велики се състоя през 988 година в Киев. По-късно Москва предяви претенцията за званието „Трети Рим“ след падането на Константинопол, като се постави в положението на законен наследник и духовен пазител на всички руски земи, включително и на Украйна като своя „канонична територия“.

The Moscow Patriarchate has always viewed Ukraine as spiritually inseparable from Russia with the motto of “One people, one faith,” which is a phrase Putin himself has repeatedly used. Ukraine, especially since 2014/2022, increasingly sees Moscow’s oversight as colonial and imperial domination rather than true spiritual motherhood. As of February 2026, there are two competing Orthodox structures. One is the Orthodox Church of Ukraine, which since 2019 has been independent from Ecumenical Patriarch Bartholomew of Constantinople. In Kyiv the Orthodox Church of Ukraine is considered as the truly national church.

Московската патриаршия винаги е разглеждала Украйна като духовно неотделима от Русия под мотото „Един народ, една вяра“ — израз, който самият Путин нееднократно е употребявал. Украйна, особено след 2014/2022 г., все повече възприема надзора на Москва като колониално и имперско господство, а не като истинско духовно майчинство. Към февруари 2026 г. съществуват две съперничещи си православни структури. Едната е Православната църква на Украйна, която от 2019 г. е независима под Вселенския патриарх Вартоломей Константинополски. В Киев Православната църква на Украйна се счита за действително националната църква.

Reader beware: the Orthodox Church of Ukraine is a different church than the Ukrainian Orthodox church. The Ukrainian Orthodox church is connected with Russia’s orthodox church, and for this reason Zelenskyy has been attacking it. The Vatican opposes the attacks of Zelenskyy that are already underway, but Putin’s rebellion of verse twelve follows his victory at Raphia, and is yet future.

Читателю, внимавай: Православната църква на Украйна е различна църква от Украинската православна църква. Украинската православна църква е свързана с Руската православна църква и поради тази причина Зеленски я напада. Ватиканът се противопоставя на нападките на Зеленски, които вече са в ход, но бунтът на Путин от дванадесети стих следва победата му при Рафия и предстои в бъдеще.

The Ukrainian Orthodox Church was historically linked to the Moscow body. In the aftermath of the invasion of 2022, the Ukrainian Orthodox Church declared full autonomy in May 2022, but Ukrainian state investigations (DESS) have repeatedly argued it remains canonically and legally affiliated with Moscow. Ukraine passed a law in August 2024 (signed by Zelenskyy) banning any religious body tied to the Russian Orthodox Church (the “aggressor state”). The Ukrainian Orthodox Church has been ordered to fully sever ties or face court-ordered dissolution of its Kyiv Metropolis. As of late 2025 and early 2026, there are ongoing raids, parish transfers to the Ukrainian Orthodox Church (over 1,300 since 2022), court cases, and UN experts warning of religious-freedom concerns regarding the Ukrainian Orthodox Church.

Украинската православна църква исторически беше свързана с Московската патриаршия. Вследствие на нахлуването през 2022 г. Украинската православна църква обяви пълна автономия през май 2022 г., но държавните разследвания в Украйна (ДЕСС) многократно твърдяха, че тя остава канонично и юридически свързана с Москва. През август 2024 г. Украйна прие закон (подписан от Зеленски), забраняващ всяко религиозно образувание, обвързано с Руската православна църква („държавата агресор“). На Украинската православна църква бе наредено напълно да прекъсне връзките си, в противен случай е изправена пред съдебно разпореждане за разпускане на нейната Киевска митрополия. Към края на 2025 г. и началото на 2026 г. продължават обиските, прехвърлянията на енории към Православната църква на Украйна (над 1 300 от 2022 г. насам), съдебните дела и предупрежденията на експерти на ООН относно опасения за свободата на вероизповеданието във връзка с Украинската православна църква.

The Vatican has publicly opposed any forced dissolution of the Ukrainian Orthodox Church. Russia and Putin frame this as outright persecution of canonical Orthodoxy and have made protection of the “Russian Orthodox churches” an explicit demand in any peace negotiations. Russian propaganda consistently ties the Ukrainian Orthodox Church and the Ukrainian state attacks upon it as “Nazism” and as part of their “denazification” justification.

Ватиканът публично се е противопоставил на всяко принудително разпускане на Украинската православна църква. Русия и Путин представят това като открито преследване на каноничното православие и са превърнали защитата на „руските православни църкви“ в изрично искане при всякакви мирни преговори. Руската пропаганда последователно свързва Украинската православна църква и нападките на украинската държава срещу нея с „нацизма“ и като част от тяхното оправдание за „денацификация“.

Putin will presumptuously “enter the temple” and claim full spiritual dominion over Ukrainian Orthodoxy in attempt to re-subordinate the entire Ukrainian church structure under Moscow, demanding recognition as the rightful spiritual head of the Russian orthodox world.

Путин самонадеяно ще „влезе в храма“ и ще претендира за пълно духовно господство над украинското православие в опит да подчини отново цялата украинска църковна структура на Москва, изисквайки признание като законния духовен глава на руския православен свят.

This is the exact parallel to Ptolemy entering the Most Holy Place, while Uzziah is Zelenskyy seeking to burn incense. Ptolemy’s rebellion was in the Most Holy Place and Uzziah’s was in the holy place. A southern king, flushed with the victory of the “borderline,” ending the proxy-power of Nazism, and then overstepping into the place that belongs only to the realm of religion. Then will come a sudden providential humbling, and Putin will disappear from the scene (as Ptolemy IV died in 204 BC). After the power vacuum of a ‘weak-successors phase,’ the northern king returns with greater force and prevails at the modern battle of Panium in verse 15.

Това е точният паралел с влизането на Птолемей в Пресвятото място, докато Озия е Зеленски, който се стреми да кади тамян. Бунтът на Птолемей беше в Пресвятото място, а този на Озия — в светилището. Южният цар, въодушевен от победата при „граничната линия“, с която бе сложен край на прокси-властта на нацизма, след това престъпва границата и навлиза в мястото, което принадлежи единствено на сферата на религията. Тогава ще последва внезапно провиденциално смиряване, и Путин ще изчезне от сцената (както Птолемей IV умря през 204 г. пр. Хр.). След вакуума на властта в една „фаза на слаби наследници“ северният цар се завръща с по-голяма сила и надделява в съвременната битка при Паниум в стих 15.

## Seventeen

Седемнадесет

Seventeen years occurs three times in the history where the battles of Raphia and Panium merge together, line upon line. The seventeen years from the edict of Milan where the eastern and western thrones of the empire were brought together through marriage, until the kingdom was divided and divorced in 330. The seventeen years beginning and ending are waymarks of two other related prophetic periods. Beginning with Nero in the year 64 a period of persecution is marked that ended in the history of Constantine the Great. The transition from Nero’s period of persecution unto the compromise represented by Constantine identifies the transition from the church of Smyrna unto the church of Pergamos. 313 and the edict of Milan identify the end of the church of Smyrna, and the end of the seventeen-year period is the year 330, which was the fulfillment of the three-hundred-and-sixty-year prophecy of Daniel 11:24.

Седемнадесет години се срещат три пъти в историята, където битките при Рафа и Паниум се сливат заедно, ред след ред. Седемнадесетте години от Миланския едикт, когато източният и западният престол на империята бяха съединени чрез брак, до времето, когато царството бе разделено и разведено през 330 г. Седемнадесетте години, с които започват и завършват, са ориентири на два други свързани пророчески периода. Започвайки с Нерон в 64 г., е отбелязан период на гонение, който завършва в историята на Константин Велики. Преходът от периода на гонение при Нерон към компромиса, представен от Константин, обозначава прехода от църквата в Смирна към църквата в Пергам. 313 г. и Миланският едикт обозначават края на църквата в Смирна, а краят на седемнадесетгодишния период е 330 г., което беше изпълнението на триста и шестдесетгодишното пророчество на Даниил 11:24.

> He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:24.

> Той ще влезе мирно дори в най-плодородните места на областта; и ще извърши това, което бащите му не са извършили, нито бащите на бащите му; ще разпръсне между тях плячка, грабеж и богатства; да! ще замисля кроежите си против крепостите, но само за известно време. Даниил 11:24.

The seventeen years from 313 and the edict of Milan, begins with a fulfillment of prophecy and ends at the fulfillment of another prophecy. The first prophetic fulfillment which marks the beginning, identifies the transition from the church of Smyrna unto the church of Pergamos, and the prophecy that marks the end of those seventeen years, identifies the division of Rome into eastern and western Rome. The seventeen years is identified by prophetic history, not by any specific seventeen-year proclamation. The alpha of the division of the second church from the third church aligned with the division of the empire into east and west at the fulfillment of the time prophecy of 360 years. Those two prophecies establish a period of seventeen years, and they need to be established as a legitimate prophetic period based upon the witness of two or three; if seventeen is a valid prophetic symbol.

Седемнадесетте години от 313 година и Миланския едикт започват с изпълнението на едно пророчество и завършват с изпълнението на друго пророчество. Първото пророческо изпълнение, което отбелязва началото, посочва прехода от църквата в Смирна към църквата в Пергам, а пророчеството, което отбелязва края на тези седемнадесет години, посочва разделянето на Рим на източен и западен Рим. Седемнадесетте години се определят чрез пророческата история, а не чрез някакво конкретно седемнадесетгодишно прогласяване. Алфата на разделянето на втората църква от третата църква съвпада с разделянето на империята на изток и запад при изпълнението на времевото пророчество от 360 години. Тези две пророчества установяват период от седемнадесет години и трябва да бъдат утвърдени като легитимен пророчески период въз основа на свидетелството на двама или трима; ако седемнадесет е валиден пророчески символ.

Those witnesses exist in another 250-year period which began in 457 BC. On that date the 2,300-year prophecy of Daniel 8:14 began. 457 BC is a prophetic starting point, and an established prophetic waymark. Extending 250 years into the future brings you to 207 BC, which is the history between the battles of Raphia and Panium. The battle of Raphia and Panium cannot be separated, for they are both engaged in by Antiochus the Great. From the battle of Raphia in 217 BC unto the battle of Panium in 200 BC is seventeen years. The 2,300-year prophecy identifies a change of dispensation at the beginning, when the third decree restored Judah’s national sovereignty and then at the ending there was a change of dispensation when Christ moved from the holy place to the Most Holy Place. 207 BC represents the change of dispensation of Egyptian rule over Judea, unto the Seleucid dispensation of rule over the glorious land. The dispensation of Seleucid control over the glorious land produced the revolt of the Maccabees in 167 BC.

Тези свидетели съществуват в друг 250-годишен период, който започва през 457 г. пр. Хр. На тази дата започва пророчеството за 2300-те години от Даниил 8:14. 457 г. пр. Хр. е пророческа начална точка и установен пророчески ориентир. Ако се простират 250 години напред в бъдещето, това ви отвежда до 207 г. пр. Хр., което е историята между битките при Рафия и Паниум. Битките при Рафия и Паниум не могат да бъдат разделени, защото и в двете участва Антиох Велики. От битката при Рафия през 217 г. пр. Хр. до битката при Паниум през 200 г. пр. Хр. има седемнадесет години. Пророчеството за 2300-те години посочва промяна на домостроителство в началото, когато третият указ възстанови националния суверенитет на Юда, а след това и в края настъпи промяна на домостроителство, когато Христос премина от Светото място в Пресветото място. 207 г. пр. Хр. представлява промяната на домостроителството от египетското управление над Юдея към селевкидското домостроителство на управление над славната земя. Домостроителството на селевкидския контрол над славната земя породи въстанието на Макавеите през 167 г. пр. Хр.

The Nero period of 250 years ends with the history of Constantine the GREAT and the 250 years that conclude between the two battles is the history of Antiochus the GREAT. At the battle of Raphia, Ptolemy IV defeated Antiochus the Great and Ptolemy reigned for seventeen years. Both 250-year periods contain a distinct seventeen-year period. Both end in the history of a ruler who is known as the GREAT. Both 250-year periods begin at an established prophetic waymark and they both end at an established prophetic waymark.

Периодът на Нерон от 250 години завършва с историята на Константин ВЕЛИКИ, а 250-те години, които се заключават между двете битки, са историята на Антиох ВЕЛИКИ. В битката при Рафа Птолемей IV побеждава Антиох Велики и Птолемей царува седемнадесет години. И двата периода от 250 години съдържат отчетлив седемнадесетгодишен период. И двата завършват в историята на владетел, който е познат като ВЕЛИКИ. И двата периода от 250 години започват при установен пророчески ориентир и и двата завършват при установен пророчески ориентир.

The United States began on July 4, 1776 and 250 years later brings you to July 4, 2026 when Donald Trump, who is known as the one seeking to make America “great,” is going to celebrate those 250 years. 2026, like unto the 250 years from 457 BC concludes in the middle of the history of the modern battles of Raphia and Panium, known as the Ukrainian and Third World War. The reign of a southern king, the period of the first Sunday law and the period from the battle of Raphia to Panium provide three periods of seventeen years that are all connected with the same prophetic history. Three 250-year periods all arrive together in the same prophetic histories. The three periods of 250 years establish three lines of prophetic truth with history associated with Donald Trump, represented as either Constantine the Great, or Antiochus the Great.

Съединените щати започват на 4 юли 1776 г., и 250 години по-късно това ви довежда до 4 юли 2026 г., когато Доналд Тръмп, който е известен като онзи, който се стреми да направи Америка „велика“, ще отбележи тези 250 години. 2026 г., подобно на 250-те години от 457 г. пр. Хр., завършва в средата на историята на съвременните битки при Рафия и Паниум, известни като Украинската и Третата световна война. Управлението на един южен цар, периодът на първия неделен закон и периодът от битката при Рафия до Паниум представят три периода от по седемнадесет години, които всички са свързани с една и съща пророческа история. Три периода от по 250 години всички достигат заедно в едни и същи пророчески истории. Трите периода от 250 години установяват три линии на пророческа истина с история, свързана с Доналд Тръмп, представен или като Константин Велики, или като Антиох Велики.

The three lines of 250 years provide three different, but complementary illustrations of the latter days. Nero’s line identifies the seventeen-year history of compromise that perfectly speaks to the prophetic characteristics of the formation of the image of the beast.

Трите линии от по 250 години предоставят три различни, но допълващи се илюстрации на последните дни. Линията на Нерон обозначава седемнадесетгодишната история на компромис, която съвършено изразява пророческите характеристики на формирането на образа на звяра.

> “The Lord has shown me clearly that the image of the beast will be formed before probation closes; for it is to be the great test for the people of God, by which their eternal destiny will be decided. Your position is such a jumble of inconsistencies that but few will be deceived.

> „Господ ми е показал ясно, че образът на звяра ще бъде издигнат преди да се затвори времето на благодатта; защото той трябва да бъде великото изпитание за Божия народ, чрез което ще се реши вечната му участ. Вашето становище е такава смесица от несъответствия, че само малцина ще бъдат измамени.

> “In Revelation 13 this subject is plainly presented; [Revelation 13:11–17, quoted].

> „В Откровение 13 този въпрос е представен ясно; [Откровение 13:11–17, цитирано].“

> “This is the test that the people of God must have before they are sealed. All who proved their loyalty to God by observing His law, and refusing to accept a spurious sabbath, will rank under the banner of the Lord God Jehovah, and will receive the seal of the living God. Those who yield the truth of heavenly origin and accept the Sunday sabbath, will receive the mark of the beast.” Manuscript Releases, volume 15, 15.

> „Това е изпитът, който Божият народ трябва да издържи, преди да бъде запечатан. Всички, които доказаха своята вярност към Бога, като спазват Неговия закон и отказват да приемат един подправен съботен ден, ще застанат под знамето на Господа Бога Йехова и ще получат печата на живия Бог. А онези, които отстъпват истината от небесен произход и приемат неделната събота, ще получат белега на звяра.“ Manuscript Releases, том 15, стр. 15.

The image of the beast is the combination of church and state, with the church in control of the relationship. The compromise of Constantine in attempting to bring paganism together with Christianity is the classic example of the compromise of the latter days.

Образът на звяра е съчетанието на църква и държава, при което църквата упражнява контрол над това взаимоотношение. Компромисът на Константин в опита му да съчетае езичеството с християнството е класическият пример за компромиса на последните дни.

> “In the movements now in progress in the United States to secure for the institutions and usages of the church the support of the state, Protestants are following in the steps of papists. Nay, more, they are opening the door for the papacy to regain in Protestant America the supremacy which she has lost in the Old World. And that which gives greater significance to this movement is the fact that the principal object contemplated is the enforcement of Sunday observance—a custom which originated with Rome, and which she claims as the sign of her authority. It is the spirit of the papacy—the spirit of conformity to worldly customs, the veneration for human traditions above the commandments of God—that is permeating the Protestant churches and leading them on to do the same work of Sunday exaltation which the papacy has done before them.

> „В движенията, които сега се развиват в Съединените щати, за да осигурят за църковните институции и обичаи подкрепата на държавата, протестантите вървят по стъпките на папистите. Нещо повече, те отварят вратата папството да си възвърне в протестантска Америка върховенството, което е изгубило в Стария свят. А онова, което придава още по-голямо значение на това движение, е фактът, че главният предвиждан обект е налагането на спазването на неделята — обичай, който е възникнал в Рим и който тя изтъква като знак на своята власт. Това е духът на папството — духът на съобразяване със светските обичаи, на почитане на човешките предания над Божиите заповеди, — който прониква в протестантските църкви и ги води към това да вършат същото дело на възвеличаване на неделята, което папството е извършило преди тях.“

> “If the reader would understand the agencies to be employed in the soon-coming contest, he has but to trace the record of the means which Rome employed for the same object in ages past. If he would know how papists and Protestants united will deal with those who reject their dogmas, let him see the spirit which Rome manifested toward the Sabbath and its defenders.

> „Ако читателят желае да разбере силите, които ще бъдат използвани в предстоящата скоро борба, той трябва само да проследи описанието на средствата, които Рим е употребявал за същата цел в миналите векове. Ако желае да узнае как паписти и протестанти, обединени заедно, ще постъпят с онези, които отхвърлят техните догми, нека види духа, който Рим е проявил спрямо съботата и нейните защитници.

> “Royal edicts, general councils, and church ordinances sustained by secular power were the steps by which the pagan festival attained its position of honor in the Christian world. The first public measure enforcing Sunday observance was the law enacted by Constantine. (A.D. 321) This edict required townspeople to rest on ‘the venerable day of the sun,’ but permitted countrymen to continue their agricultural pursuits. Though virtually a heathen statute, it was enforced by the emperor after his nominal acceptance of Christianity.” The Great Controversy, 574.

> „Царски укази, вселенски събори и църковни наредби, поддържани от светската власт, бяха стъпките, чрез които езическият празник достигна своето почетно положение в християнския свят. Първата обществена мярка, налагаща спазването на неделята, беше законът, издаден от Константин. (сл. Хр. 321 г.) Този указ изискваше жителите на градовете да почиват в „почитаемия ден на слънцето“, но позволяваше на селяните да продължат земеделските си занятия. Макар по същество да беше езически закон, той беше наложен от императора след неговото формално приемане на християнството.“ Великата борба, 574.

The progression of compromise that led to, and will again lead to the Sunday law is represented with the seventeen-year period from 313 to 330, with the first Sunday law of 321 as the midpoint of the history. At the beginning was a marriage of east and west, and at the end was the divorce of east and west. The first Sunday law is the middle waymark representing rebellion, just as the thirteenth letter of the Hebrew alphabet, when preceded by the first letter and followed by the twenty-second and last letter of the alphabet makes up the Hebrew word truth. Marriage at the beginning and divorce at the end identifies the alpha letter in agreement with the omega letter. The period of 250-years that began with Nero has the signature of Christ, and it speaks to a subject of present truth in the latter days.

Постепенното развитие на компромиса, което доведе и отново ще доведе до неделния закон, е представено чрез седемнадесетгодишния период от 313 до 330 г., като първият неделен закон от 321 г. е средната точка на тази история. В началото имаше брак между изтока и запада, а в края — развод между изтока и запада. Първият неделен закон е средният ориентир, представляващ бунт, точно както тринадесетата буква от еврейската азбука, когато е предшествана от първата буква и следвана от двадесет и втората и последна буква на азбуката, образува еврейската дума за истина. Бракът в началото и разводът в края идентифицират буквата алфа в съгласие с буквата омега. Периодът от 250 години, който започна с Нерон, носи подписа на Христос и говори за предмет на настоящата истина в последните дни.

The 250-year period that begins with 457 BC is emphasizing the statecraft represented by Antiochus the Great as he stands within the seventeen-year period from Raphia to Panium. We understand it as statecraft, for in 457 BC a prophecy of 2,300 years also began. The 2,300 years is the internal line of prophecy that speaks to God’s work of redemption, which aligns with a symbol of churchcraft. Unlike the 250-year period that began with Nero, the period that begins in 457 BC is addressing the political role of the last American president who is seeking to make America and then the world great, as he promotes the erroneous Catholic concept of a golden age of a thousand years of peace.

Периодът от 250 години, който започва през 457 г. пр. Хр., подчертава държавническото управление, представено от Антиох Велики, докато той стои в рамките на седемнадесетгодишния период от Рафия до Паниум. Разбираме го като държавническо управление, защото през 457 г. пр. Хр. започва и едно пророчество от 2300 години. Тези 2300 години са вътрешната пророческа линия, която говори за Божието дело на изкупление, което се съгласува със символ на църковно управление. За разлика от периода от 250 години, започнал с Нерон, периодът, който започва през 457 г. пр. Хр., разглежда политическата роля на последния американски президент, който се стреми да направи Америка, а след това и света, велики, като насърчава погрешната католическа концепция за златен век от хиляда години мир.

The 250 years of the United States, who is the earth beast of Revelation thirteen identifies the conclusion of the sixth kingdom of Bible prophecy, that ends where it began, in the midst of war. The victors of history, define the record of history that is preserved. The globalist dragon powered Democrats, view the current anarchy as a revolution, and the all-talk and no action Republicans view this current history as a civil war. The Democrats are representatives of the dragon of Bible prophecy, and the Republicans are represented as apostate Protestants, or in the terms of John in Revelation sixteen, they are the false prophet. The United States began in a war of revolution and it ends with a war of revolution. The Republican party began in a civil war and they end in a civil war. Republicans see the civil war that Democrats call a revolution.

Двеста и петдесетте години на Съединените щати, които са земният звяр от тринадесета глава на Откровение, обозначават завършека на шестото царство от библейското пророчество, което завършва там, където е започнало — сред война. Победителите в историята определят историческия запис, който се запазва. Глобалистките, овластени от змея демократи, разглеждат настоящата анархия като революция, а републиканците, които само говорят, но не действат, виждат настоящата история като гражданска война. Демократите са представители на змея от библейското пророчество, а републиканците са представени като отстъпнически протестанти, или, по думите на Йоан в Откровение шестнадесета глава, те са лъжепророкът. Съединените щати започнаха с революционна война и завършват с революционна война. Републиканската партия започна в гражданска война и завършва в гражданска война. Републиканците виждат гражданската война, която демократите наричат революция.

Trump, as the last Republican president possesses the prophetic attributes of the first Republican president, who arrived in the external history of the Civil War. Lincoln’s external Civil War was also the internal history of Isaiah’s prophecy of chapter seven, verse eight that ended in 1863, the very year of the Emancipation Proclamation. The distinction between the two parties is a primary and foundational prophetic principle. It began with Cain and Abel, who in the time of Christ were represented by the Sadducees and the Pharisees, two classes of Cain who were to murder one Abel.

Тръмп, като последния републикански президент, притежава пророческите белези на първия републикански президент, който се яви във външната история на Гражданската война. Външната Гражданска война на Линкълн беше също и вътрешната история на пророчеството на Исая, глава седма, стих осми, което завърши през 1863 г. — тъкмо годината на Прокламацията за еманципация. Разграничението между двете партии е първичен и основополагащ пророчески принцип. То започна с Каин и Авел, които по времето на Христос бяха представени от садукеите и фарисеите — две категории на Каин, които трябваше да убият един Авел.

The Pharisees and Sadducees represent those who agreed to crucify their Messiah, for different reasons, but agreement—just the same. The Pharisees professed to uphold the law, but didn’t, as with Republicans. The Pharisees professed to uphold the original divine law, but interpreted the law through their own bigoted logic. The original Law for the Pharisees is the Constitution for the Republicans, the very Constitution they claim to support, but don’t. The Sadducees rejected the power of God, and though a smaller sect than the Pharisees, the Sadducees controlled the religious and political landscape of Judea in the time of Christ. The Democrats are a smaller sect than the Republicans, so small they must cheat to stay in power, but stay in power they do, for their opponents who profess to uphold equal justice for all, do nothing to enforce the principles of the law they profess to uphold.

Фарисеите и садукеите представляват онези, които се съгласиха да разпнат своя Месия — по различни причини, но съгласие все пак. Фарисеите изповядваха, че поддържат закона, но не го правеха, както и републиканците. Фарисеите изповядваха, че поддържат първоначалния Божествен закон, но тълкуваха закона чрез собствената си предубедена логика. Първоначалният Закон за фарисеите е Конституцията за републиканците — самата Конституция, която те твърдят, че подкрепят, но не го правят. Садукеите отхвърляха Божията сила и, макар да бяха по-малка секта от фарисеите, садукеите контролираха религиозния и политическия пейзаж на Юдея по времето на Христос. Демократите са по-малка секта от републиканците, толкова малка, че трябва да мамят, за да останат на власт, но на власт остават, защото техните противници, които изповядват, че поддържат равна справедливост за всички, не правят нищо, за да наложат принципите на закона, който изповядват, че поддържат.

There is nothing new under the sun, and the two political parties in the United States are as much a part of the prophetic landscape as were the Pharisees and Sadducees. There are of course many other parallels along this prophetic line, but it is only when you see the prophetic relationship of the two unholy powers, who though adversaries, become united against holiness, that you then see Ptolemy and Uzziah in the proper light. Both southern kings attempted to sacrifice at the same temple, but Ptolemy, from Egypt represents a dragon power—the Democrats. Uzziah, as king of Judea is the leader of the glorious land, who is apostate Protestantism, or the false prophet—the Republicans.

Няма нищо ново под слънцето, и двете политически партии в Съединените щати са също толкова част от пророческата картина, колкото бяха фарисеите и садукеите. Разбира се, има и много други паралели по тази пророческа линия, но едва когато видите пророческата връзка между двете несвяти сили, които, макар и противници, се обединяват срещу светостта, тогава виждате Птолемей и Озия в правилната светлина. И двамата южни царе се опитаха да принесат жертва в един и същ храм, но Птолемей, от Египет, представлява драконова сила — демократите. Озия, като цар на Юдея, е водачът на славната земя, който е отстъпническият протестантизъм, или лъжепророкът — републиканците.

The relationship of the dragon and false prophet is classically represented at Mount Carmel. At the mount, Ahab represented the dragon and Jezebel’s prophets of Baal and Ashtaroth represented the false prophets who stood against Elijah. The beast that is Jezebel was still behind the scenes in Samaria. The dragon united with the false prophet was also represented by pagan Rome and the Jews unification at the cross, as will be the unification of the Democrats and the Republicans at the Sunday law. The elements of a united power are represented by the Democrats and Republicans within the Republican horn of the earth beast. Those two unholy political powers are represented by Cain, and the line of Abel also possesses a twofold division.

Връзката между змея и лъжепророка е класически представена на планината Кармил. На планината Ахав представляваше змея, а пророците на Ваал и Астарта на Езавел представляваха лъжепророците, които се изправиха против Илия. Звярът, който е Езавел, все още беше зад кулисите в Самария. Съюзът на змея с лъжепророка беше представен също и чрез обединението на езическия Рим и юдеите при кръста, както ще бъде и обединението на демократите и републиканците при неделния закон. Елементите на една обединена власт са представени от демократите и републиканците в рамките на републиканския рог на земния звяр. Тези две нечестиви политически сили са представени чрез Каин, а и линията на Авел притежава двояко разделение.

Abel’s line, which in relation to Cain’s external line is the internal line, and is represented by two classes of virgins. The progression of the Protestant horn of the earth beast that is the United States is represented by a series of religious purging’s beginning with the church of Sardis in 1798, when the United States became the sixth kingdom of Bible prophecy. Sardis was a church who had a name claiming that it lived, but it was dead. By 1798 the Protestant sects that had broken away from the papal church were already returning to Rome. Christians were first named Christians in Antioch.

Линията на Авел, която по отношение на външната линия на Каин е вътрешната линия, е представена от две категории девици. Развитието на протестантския рог на земния звяр, който е Съединените щати, е представено чрез поредица от религиозни очиствания, започващи с църквата в Сардис през 1798 година, когато Съединените щати станаха шестото царство на библейското пророчество. Сардис беше църква, която имаше име, заявяващо, че е жива, но беше мъртва. До 1798 година протестантските секти, които се бяха отделили от папската църква, вече се връщаха към Рим. Християните за пръв път бяха наречени християни в Антиохия.

> “It was in Antioch that the disciples were first called Christians. The name was given them because Christ was the main theme of their preaching, their teaching, and their conversation. Continually they were recounting the incidents that had occurred during the days of His earthly ministry, when His disciples were blessed with His personal presence. Untiringly they dwelt upon His teachings and His miracles of healing. With quivering lips and tearful eyes they spoke of His agony in the garden, His betrayal, trial, and execution, the forbearance and humility with which He had endured the contumely and torture imposed upon Him by His enemies, and the Godlike pity with which He had prayed for those who persecuted Him. His resurrection and ascension, and His work in heaven as the Mediator for fallen man, were topics on which they rejoiced to dwell. Well might the heathen call them Christians, since they preached Christ and addressed their prayers to God through Him.

> „Именно в Антиохия учениците за пръв път бяха наречени християни. Това име им бе дадено, защото Христос беше главната тема на тяхното проповядване, тяхното поучение и техните разговори. Непрестанно те разказваха събитията, станали през дните на Неговото земно служене, когато учениците Му бяха благословени с Неговото лично присъствие. Неуморно се спираха върху Неговите учения и Неговите чудеса на изцеление. С треперещи устни и със сълзящи очи говореха за Неговата агония в градината, за Неговото предателство, съд и екзекуция, за дълготърпението и смирението, с които Той бе понесъл оскърблението и мъченията, наложени Му от Неговите врагове, и за богоподобното състрадание, с което бе се молил за онези, които Го преследваха. Неговото възкресение и възнесение и Неговото дело в небето като Посредник за падналия човек бяха теми, върху които те с радост се спираха. С право езичниците можеха да ги наричат християни, понеже те проповядваха Христос и отправяха молитвите си към Бога чрез Него.

> “It was God who gave to them the name of Christian. This is a royal name, given to all who join themselves to Christ. It was of this name that James wrote later, ‘Do not rich men oppress you, and draw you before the judgment seats? Do not they blaspheme that worthy name by the which ye are called?’ James 2:6, 7. And Peter declared, ‘If any man suffer as a Christian, let him not be ashamed; but let him glorify God on this behalf.’ ‘If ye be reproached for the name of Christ, happy are ye; for the spirit of glory and of God resteth upon you.’ 1 Peter 4:16, 14.” Acts of the Apostles, 157.

> „Бог беше Този, Който им даде името християнин. Това е царско име, дадено на всички, които се присъединяват към Христос. Именно за това име Яков по-късно писа: „Не богатите ли ви угнетяват и не те ли ви влачат пред съдилищата? Не те ли хулят онова достойно име, с което се наричате?“ Яков 2:6, 7. А Петър заяви: „Но ако някой страда като християнин, нека не се срамува, а нека прославя Бога заради това.“ „Ако ви укоряват за Христовото име, блажени сте; защото Духът на славата и Божият Дух почива върху вас.“ 1 Петрово 4:16, 14.“ Деяния на апостолите, 157.

The church of Ephesus was given the name of Christian which led to the persecuted church of Smyrna, that was followed by the church of compromise in the history of Pergamos. When the papacy took the throne, a separation identified God’s true church as the church in the wilderness. The Roman church was Thyatira. At the ending of the wilderness of twelve hundred and sixty years, the church of Protestantism arose, and from that point onward the Protestant horn is represented by a divine series of tests and purges.

На църквата в Ефес бе дадено името християнска, което доведе до преследваната църква в Смирна; след нея в историята на Пергам следваше църквата на компромиса. Когато папството зае престола, едно отделяне обозначи Божията истинска църква като църквата в пустинята. Римската църква беше Тиатир. В края на пустинята от хиляда двеста и шестдесет години възникна църквата на протестантизма и от този момент нататък протестантският рог е представен чрез божествена поредица от изпитания и очиствания.

Protestantism began when Martin Luther nailed his 95 theses upon the door in 1517, and “23” years later in 1540 the Jesuit order began. In 2013 the 95th and final presentation of Habakkuk’s Tables was nailed to the door, and on March 13, 2013¸ the first Jesuit pope was inaugurated. Martin Luther was excommunicated in that very history by pope Leo. Go figure…

Протестантството започна, когато Мартин Лутер прикова своите 95 тезиса на вратата през 1517 година, а „23“ години по-късно, през 1540 година, започна йезуитският орден. През 2013 година 95-ото и последно представяне на Таблиците на Авакум бе приковано на вратата, а на 13 март 2013 г. бе интронизиран първият йезуитски папа. В същата тази история Мартин Лутер бе отлъчен от папа Лъв. Преценете сами…

In 1798 the church of Sardis claimed to hold to the name of “Protestant,” but by returning to Rome they were already failing to uphold their name. When Millerite Adventism took the torch of Protestantism in 1844, they represented a rebuke against Jeroboam the first king of Israel, a nation who were blood relatives of the tribe in Judah, where God had placed His temple. Jeroboam set up a counterfeit, based upon the religion that represented his nation’s former bondage. He repeated Aaron’s foundational rebellion of erecting an image of a beast with all the prophetic significance associated with the story. But at his dedication service Millerite Adventism rebuked his unwillingness to continue to direct true worship to the sanctuary where God lives. Jeroboam, wanted the focus of worship to be in Bethel and Dan, representing those from Sardis in 1844 who refused to follow Christ into the Most Holy Place.

През 1798 г. църквата в Сардис претендираше, че държи на името „протестант“, но, като се връщаше към Рим, тя вече не успяваше да отстоява името си. Когато милеритовият адвентизъм пое факела на протестантизма през 1844 г., той представляваше изобличение срещу Еровоам, първия цар на Израил — народ, който беше кръвен сродник на племето в Юда, където Бог бе поставил Своя храм. Еровоам издигна фалшификат, основан върху религията, която олицетворяваше предишното робство на неговия народ. Той повтори основополагащия бунт на Аарон, като издигна образ на звяр с цялото пророческо значение, свързано с този разказ. Но при своята служба на посвещение милеритовият адвентизъм изобличи неговото нежелание да продължи да насочва истинското поклонение към светилището, където живее Бог. Еровоам искаше съсредоточаването на поклонението да бъде във Ветил и Дан, което представяше онези от Сардис през 1844 г., които отказаха да последват Христос в Пресвятото място.

Millerite Adventism chose to return to the religion of Rome, and took up the very doctrinal arguments of those who had just been exposed as false prophets through their rejection of Miller’s message; as their theological masters in order to justify their rejection of the prophetic message of the seven times. Millerite Adventism, as with the disobedient prophet chose their own path, instead of following God’s direction. The path that is chosen by the foolish in all the tests and purges of the wise and foolish virgins from the Protestant reformation onward in prophetic history is the path which returns to the worship of the land that you were delivered from, and as they say, “all roads lead to Rome.” All roads except Jeremiah’s old paths.

Милеритският адвентизъм избра да се върне към религията на Рим и възприе самите доктринални доводи на онези, които току-що бяха били разобличени като лъжепророци чрез отхвърлянето си на Милеровата вест, като свои богословски наставници, за да оправдае собственото си отхвърляне на пророческата вест за седемте времена. Милеритският адвентизъм, както и непокорният пророк, избра своя собствен път, вместо да следва Божието ръководство. Пътят, който безумните избират във всички изпитания и пресявания на мъдрите и неразумните девици от Протестантската реформация насетне в пророческата история, е пътят, който се връща към поклонението на земята, от която си бил избавен, и както казват, „всички пътища водят към Рим“. Всички пътища, освен древните пътеки на Йеремия.

The Protestant reformation had been typified by Moses’ return to Egypt in order to lead God’s people into the Promised Land. Once out of the land of captivity God purposed to give His chosen people His law. In the line of Moses and the Protestant reformation rebellion was manifested immediately after the deliverance. God tested Sardis, a people who claimed to have a living name, but were dead by the time of the message of William Miller. Two purging’s took place in 1844; the first was the purge of the church of Sardis, who had claimed to be Protestants, but were proven to be dead; and then the Millerite’s were purged in the same year, in fulfillment of the parable of the ten virgins.

Протестантската реформация бе предобразена чрез завръщането на Мойсей в Египет, за да изведе Божия народ в Обещаната земя. След като излезе от земята на робството, Бог възнамеряваше да даде на Своя избран народ Своя закон. В линията на Мойсей и на Протестантската реформация бунтът се прояви веднага след избавлението. Бог изпита Сардис, един народ, който твърдеше, че има живо име, но беше мъртъв по времето на вестта на Уилям Милър. През 1844 г. се извършиха две очиствания: първото беше очистването на църквата в Сардис, която твърдеше, че е протестантска, но бе доказано, че е мъртва; а след това и милеритите бяха очистени през същата година, в изпълнение на притчата за десетте девици.

The Democrats and Republicans represent two political classes that together make up the Republican horn on the earth beast of Revelation thirteen. The wise and foolish virgins are two religious classes that together make up the Protestant horn on the earth beast. The wise virgins possess the first name given at Antioch. The wise virgins are Christians, but they are also Philadelphians who have the promise of receiving a name.

Демократите и републиканците представляват две политически класи, които заедно съставляват републиканския рог на земния звяр от Откровение тринадесета глава. Мъдрите и неразумните девици са две религиозни класи, които заедно съставляват протестантския рог на земния звяр. Мъдрите девици притежават първото име, дадено в Антиохия. Мъдрите девици са християни, но те са също и филаделфийци, които имат обещанието да получат име.

> Him that overcometh will I make a pillar in the temple of my God, and he shall go no more out: and I will write upon him the name of my God, and the name of the city of my God, which is new Jerusalem, which cometh down out of heaven from my God: and I will write upon him my new name. Revelation 3:12.

> „Оня, който побеждава, ще направя стълб в храма на Моя Бог, и той няма вече да излезе вън; и ще напиша върху него името на Моя Бог и името на града на Моя Бог, новия Йерусалим, който слиза от небето от Моя Бог; и ще напиша върху него Моето ново име.“ Откровение 3:12.

The first time God named His people Christian was at Antioch, and the history where the Laodicean movement of the one hundred and forty-four thousand changes unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand is also the history of Antiochus the Great, who the city of Antioch is named after, and who is represented at the end of a 250-year period between the battles of Raphia and Panium.

Първият път, когато Бог нарече Своя народ християни, беше в Антиохия; и историята, в която лаодикийското движение на сто четиридесет и четирите хиляди се променя във филаделфийското движение на сто четиридесет и четирите хиляди, е също така историята на Антиох Велики, на когото е наречен градът Антиохия и който е представен в края на един 250-годишен период между битките при Рафия и Паний.

We will continue these things in the next article.

Ще продължим с тези неща в следващата статия.

Back to Articles