Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Eight

Книгата на Йоил и Лаодикийската църква на адвентистите от седмия ден — номер осем

Number Eight

Числото осем

Author

Jeff Pippenger

Published

December 9, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

> Whom shall he teach knowledge? and whom shall he make to understand doctrine? them that are weaned from the milk, and drawn from the breasts.

> Кого ще научи на знание? и кого ще направи да разбере учение? онези, които са отбити от млякото и отделени от гърдите.

> For precept must be upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little: For with stammering lips and another tongue will he speak to this people. To whom he said, This is the rest wherewith ye may cause the weary to rest; and this is the refreshing: yet they would not hear.

> Защото заповед трябва да бъде върху заповед, заповед върху заповед; ред върху ред, ред върху ред; тук малко и там малко; защото с заекващи устни и с друг език ще говори на този народ. На които каза: Това е покоят, с който можете да дадете почивка на уморения; и това е освежаването; но те не искаха да чуят.

> But the word of the Lord was unto them precept upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little; that they might go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken.

> Но словото Господне за тях беше: правило върху правило, правило върху правило; ред върху ред, ред върху ред; тук малко и там малко; за да отидат, и да паднат назад, и да бъдат строшени, и уловени в примка, и пленени.

> Wherefore hear the word of the Lord, ye scornful men, that rule this people which is in Jerusalem. Because ye have said, We have made a covenant with death, and with hell are we at agreement; when the overflowing scourge shall pass through, it shall not come unto us: for we have made lies our refuge, and under falsehood have we hid ourselves: Therefore thus saith the Lord God, Behold, I lay in Zion for a foundation a stone, a tried stone, a precious corner stone, a sure foundation: he that believeth shall not make haste. Judgment also will I lay to the line, and righteousness to the plummet: and the hail shall sweep away the refuge of lies, and the waters shall overflow the hiding place. And your covenant with death shall be disannulled, and your agreement with hell shall not stand; when the overflowing scourge shall pass through, then ye shall be trodden down by it. Isaiah 28:9–18.

> Затова чуйте словото Господне, вие, присмехулници, които управлявате този народ, който е в Йерусалим. Понеже казахте: Направихме завет със смъртта и с преизподнята сме в съгласие; когато премине преливащият бич, той няма да дойде върху нас; защото направихме лъжата наше убежище и под лъжа се скрихме. Затова така казва Господ Йехова: Ето, полагам в Сион за основа камък, изпитан камък, скъпоценен крайъгълен камък, сигурна основа; който вярва, няма да бърза. И ще положа правосъдието за мерило и правдата за отвес; и градушката ще помете убежището на лъжата, и водите ще залеят скривалището. И вашият завет със смъртта ще бъде отменен, и съгласието ви с преизподнята няма да устои; когато премине преливащият бич, тогава ще бъдете стъпкани от него. Исая 28:9–18.

The scornful men that rule Jerusalem are the leaders of the Laodicean Seventh-day Adventist church, who a few verses before, Isaiah identified as the “drunkards of Ephraim” and “the crown of pride.” At Pentecost Peter responded to those who were claiming the message was being proclaimed by drunken men. The time period of the latter rain is about a true and false latter rain message. A message from the Lord always produces two classes of worshippers, and the two classes both drink wine. The sanctified message, or sanctified wine is what is cut off from the mouth of the unfaithful in Joel.

Презрителните мъже, които управляват Ерусалим, са водачите на лаодикийската църква на адвентистите от седмия ден, които няколко стиха по-рано Исая определи като „пияниците на Ефрем“ и „венецът на гордостта“. На Петдесятница Петър отговори на онези, които твърдяха, че вестта се прогласява от пияни мъже. Периодът на късния дъжд е свързан с истинска и фалшива вест за късния дъжд. Една вест от Господа винаги поражда две категории поклонници, и и двете категории пият вино. Осветената вест, или осветеното вино, е онова, което е отсечено от устата на неверните в Йоил.

> Awake, ye drunkards, and weep; and howl, all ye drinkers of wine, because of the new wine; for it is cut off from your mouth. Joel 1:5.

> Събудете се, пияници, и плачете; и ридайте, всички вие, които пиете вино, поради новото вино; защото то е отнето от устата ви. Йоил 1:5.

In Joel chapter one the wicked husbandmen of the vineyard, representing the Laodicean Seventh-day Adventist church are condemned and judged in connection with the “new wine” being “cut off” from their mouths. God has cut off or withheld the outpouring of God’s Spirit in the latter rain as represented by the “meat and drink offerings” from the wicked drunken husbandmen.

В Йоил, глава първа, нечестивите лозари на лозето, представляващи Лаодикийската църква на адвентистите от седмия ден, са осъдени и съдени във връзка с това, че „новото вино“ е „отнето“ от устата им. Бог е отнел или възпрял изливането на Божия Дух в късния дъжд, представено чрез „хлебните и възлияйните приноси“, от нечестивите пияни лозари.

> The meat offering and the drink offering is cut off from the house of the Lord; the priests, the Lord’s ministers, mourn. The field is wasted, the land mourneth; for the corn is wasted: the new wine is dried up, the oil languisheth. Be ye ashamed, O ye husbandmen; howl, O ye vinedressers, for the wheat and for the barley; because the harvest of the field is perished. The vine is dried up, and the fig tree languisheth; the pomegranate tree, the palm tree also, and the apple tree, even all the trees of the field, are withered: because joy is withered away from the sons of men. Gird yourselves, and lament, ye priests: howl, ye ministers of the altar: come, lie all night in sackcloth, ye ministers of my God: for the meat offering and the drink offering is withholden from the house of your God. Sanctify ye a fast, call a solemn assembly, gather the elders and all the inhabitants of the land into the house of the Lord your God, and cry unto the Lord, Alas for the day! for the day of the Lord is at hand, and as a destruction from the Almighty shall it come. Is not the meat cut off before our eyes, yea, joy and gladness from the house of our God? Joel 1:9–16.

> Хлебният принос и възлиянието са отсечени от дома Господен; свещениците, служителите Господни, скърбят. Полето е опустошено, земята жали; защото житото е погубено, новото вино пресъхна, елеят чезне. Засрамете се, о земеделци; ридайте, лозари, за житото и за ечемика; защото жетвата на полето загина. Лозата изсъхна и смоковницата чезне; нарът, палмата и ябълката, да, всички полски дървета, са повехнали; защото радостта повехна отсред човешките синове. Препашете се и плачете, свещеници; ридайте, служители на олтара; елате, пренощувайте във вретище, служители на моя Бог; защото хлебният принос и възлиянието са възпрени от дома на вашия Бог. Осветете пост, свикайте тържествено събрание, съберете старейшините и всички жители на страната в дома на Господа, вашия Бог, и викайте към Господа: Уви за деня! защото денят Господен е близо, и ще дойде като опустошение от Всемогъщия. Не е ли отсечена храната пред очите ни, да, радостта и веселието от дома на нашия Бог? Йоил 1:9–16.

When Isaiah’s “drunkards of Ephraim” “awake” in Joel, the circumstances they awaken to is the latter rain message—represented as “new wine.” It has been withheld from God’s chosen covenant people. “Corn” in the passage is a general word for grain, and the Word of God is the Bread of Heaven and in the passage, it has been “wasted.”

Когато „пияниците на Ефрем“ от Исая „се събудят“ в Йоил, обстоятелствата, пред които се събуждат, са вестта на късния дъжд — представена като „ново вино“. Тя е била задържана от Божия избран заветен народ. „Corn“ в този пасаж е обща дума за зърно, а Божието Слово е Небесният Хляб и в пасажа то е било „похабено“.

The “new wine” is the present truth message that arrived at 9/11. The “new wine is dried up” and “cut off” for the “new wine” is only recognized by those returning to Jeremiah’s “old” paths, for a “new” message is always in agreement with the “old” message. The word translated as “dried up” means “to be ashamed” in the Hebrew.

„Новото вино“ е вестта на настоящата истина, която пристигна на 11 септември. „Новото вино пресъхна“ и е „отсечено“, защото „новото вино“ се разпознава единствено от онези, които се връщат към Йеремиевите „стари“ пътища, понеже една „нова“ вест винаги е в съгласие със „старата“ вест. Думата, преведена като „пресъхна“, на еврейски означава „да се срами“.

Those who are “ashamed” are a primary subject of Joel and the prophets. The drunkards of Ephraim are ashamed of their counterfeit latter rain message, which is often called a ‘peace and safety’ message. The three symbols of corn, new wine and oil represent the message of the latter rain. The latter rain is also represented as the outpouring of the Holy Spirit.

Онези, които са „посрамени“, са основен предмет на Йоил и пророците. Пияниците на Ефрем се срамуват от своята подправена вест за късния дъжд, която често бива наричана вест за „мир и безопасност“. Трите символа — жито, ново вино и елей — представят вестта на късния дъжд. Късният дъжд е представен и като изливане на Светия Дух.

The work of the Holy Spirit is to convict of sin, righteousness and judgment, and in that very order. The Word of God convicts of sin, and is represented by “corn.” Possessing the “new wine’ identifies those who are in possession of the Holy Spirit, who is represented by “rain” and also by “wine,” for both “rain” and “wine” are easily demonstrated as a message or doctrine.

Делото на Светия Дух е да изобличава за грях, за правда и за съд, и то именно в този ред. Божието Слово изобличава за грях и е представено чрез „жито“. Притежаването на „новото вино“ обозначава онези, които са в притежание на Светия Дух, Който е представен чрез „дъжд“, а също и чрез „вино“, защото и „дъждът“, и „виното“ лесно могат да бъдат показани като вест или учение.

> Nevertheless I tell you the truth; It is expedient for you that I go away: for if I go not away, the Comforter will not come unto you; but if I depart, I will send him unto you. And when he is come, he will reprove the world of sin, and of righteousness, and of judgment: Of sin, because they believe not on me; Of righteousness, because I go to my Father, and ye see me no more; Of judgment, because the prince of this world is judged. I have yet many things to say unto you, but ye cannot bear them now. Howbeit when he, the Spirit of truth, is come, he will guide you into all truth: for he shall not speak of himself; but whatsoever he shall hear, that shall he speak: and he will shew you things to come. John 16:7–13.

> Обаче Аз ви казвам истината: за вас е по-добре Аз да си отида; защото, ако не си отида, Утешителят няма да дойде при вас; но ако отида, ще ви Го изпратя. И когато дойде Той, ще изобличи света за грях, за правда и за съд: за грях, защото не вярват в Мене; за правда, защото Аз отивам при Отца Си и вече не Ме виждате; за съд, защото князът на този свят е осъден. Имам още много неща да ви казвам, но сега не можете да ги понесете. А когато дойде Той, Духът на истината, ще ви упътва на всяка истина; защото няма да говори от Себе Си, а каквото чуе, това ще говори; и ще ви извести бъдещите неща. Йоан 16:7–13.

Joel’s “corn” is the Word of God, which convicts of “sin.” “Righteousness” is manifested by those who have connected their humanity with divinity through the present truth message represented as “new” (present-truth) “wine” (message). The “oil” is the symbol of “judgment,” for “judgment” is based upon whether those being judged have “oil.” Joel’s corn, new wine and oil is the conviction of sin, righteousness and judgment. All the elements of the work of the Holy Spirit in connection with the outpouring of the latter rain make up the truths that are to test Laodicean Adventism beginning at 9/11 when Joel commands them to “Awake!”

„Житото“ на Йоил е Божието Слово, което изобличава за „грях“. „Правда“ се проявява от онези, които са свързали своята човечност с божествеността чрез вестта на настоящата истина, представена като „ново“ (настоящата истина) „вино“ (вест). „Елеят“ е символът на „съда“, защото „съдът“ се основава върху това дали съдените имат „елей“. Житото, новото вино и елеят на Йоил са изобличението за грях, правда и съд. Всички елементи от делото на Светия Дух във връзка с изливането на късния дъжд съставляват истините, които трябва да изпитат лаодикийския адвентизъм, започвайки от 11 септември, когато Йоил им заповядва: „Събудете се!“

The three symbols of the latter rain message parallel the three angels’ messages of Revelation fourteen, and the “husbandmen” are to be “ashamed” and the “vinedressers” are to “howl.” In Joel God’s people are never to be ashamed.

Трите символа на вестта за късния дъжд съответстват на трите ангелски вести от Откровение 14, а „земеделците“ трябва да се „засрамят“ и „лозарите“ трябва да „ридаят“. В Йоил Божият народ никога не трябва да се засрамя.

> And ye shall know that I am in the midst of Israel, and that I am the Lord your God, and none else: and my people shall never be ashamed. Joel 2:27.

> И ще познаете, че Аз съм всред Израил, и че Аз съм Господ, вашият Бог, и няма друг; и Моят народ никога няма да се посрами. Йоил 2:27.

The husbandmen and vinedressers are ashamed and howl because the counterfeit latter rain message they present is powerless to produce life in the vineyard they were given to tend. Adventism knows from their prophetess that they were called to fulfill the latter rain experience, but the fruit of the fields are withered. They are ashamed and weep especially “for the wheat and for the barley.” The “barley” first fruit offering on the day of Christ’s resurrection began the Pentecostal season that ended at Pentecost with the “wheat” first fruit offering of Pentecost. The drunkards of Ephraim are ashamed because they are on the wrong side of the Pentecostal season, which is repeated from 9/11 unto the Sunday law, when the latter rain is falling.

Земеделците и лозарите се срамуват и вият, защото фалшивата вест за късния дъжд, която те представят, е безсилна да произведе живот в лозето, което им е било поверено да обработват. Адвентизмът знае от своята пророчица, че е бил призован да изпълни опитността на късния дъжд, но плодовете на полетата са изсъхнали. Те се срамуват и плачат особено „за пшеницата и за ечемика“. Приносът на първия плод от „ечемика“ в деня на Христовото възкресение постави началото на петдесятния период, който завърши на Петдесетница с приноса на първия плод от „пшеницата“. Пияниците на Ефрем се срамуват, защото са от погрешната страна на петдесятния период, който се повтаря от 11 септември до неделния закон, когато пада късният дъжд.

> “Many have in a great measure failed to receive the former rain. They have not obtained all the benefits that God has thus provided for them. They expect that the lack will be supplied by the latter rain. When the richest abundance of grace shall be bestowed, they intend to open their hearts to receive it. They are making a terrible mistake. The work that God has begun in the human heart in giving His light and knowledge must be continually going forward. Every individual must realize his own necessity. The heart must be emptied of every defilement and cleansed for the indwelling of the Spirit. It was by the confession and forsaking of sin, by earnest prayer and consecration of themselves to God, that the early disciples prepared for the outpouring of the Holy Spirit on the Day of Pentecost. The same work, only in greater degree, must be done now. Then the human agent had only to ask for the blessing, and wait for the Lord to perfect the work concerning him. It is God who began the work, and He will finish His work, making man complete in Jesus Christ. But there must be no neglect of the grace represented by the former rain. Only those who are living up to the light they have will receive greater light. Unless we are daily advancing in the exemplification of the active Christian virtues, we shall not recognize the manifestations of the Holy Spirit in the latter rain. It may be falling on hearts all around us, but we shall not discern or receive it.” Testimonies to Ministers, 506, 507.

> „Мнозина в голяма степен не са успели да приемат ранния дъжд. Те не са получили всички благословения, които Бог така е предвидил за тях. Очакват, че недостигът ще бъде попълнен от късния дъжд. Когато бъде излято най-богатото изобилие на благодат, те възнамеряват да отворят сърцата си, за да го приемат. Те правят ужасна грешка. Делото, което Бог е започнал в човешкото сърце, като е дал Своята светлина и познание, трябва постоянно да напредва. Всеки човек трябва да осъзнае собствената си нужда. Сърцето трябва да бъде изпразнено от всяка нечистота и очистено за обитаването на Духа. Чрез изповядване и оставяне на греха, чрез усърдна молитва и посвещение на самите себе си на Бога ранните ученици се приготвиха за изливането на Светия Дух в Деня на Петдесетница. Същото дело, само в по-голяма степен, трябва да бъде извършено сега. Тогава човешкият деятел трябваше само да поиска благословението и да чака Господ да усъвършенства делото по отношение на него. Бог е, Който започна делото, и Той ще довърши Своето дело, като направи човека съвършен в Исус Христос. Но не трябва да има никакво пренебрегване на благодатта, представена чрез ранния дъжд. Само онези, които живеят според светлината, която имат, ще получат по-голяма светлина. Ако не напредваме ежедневно в проявяването на действените християнски добродетели, няма да разпознаем проявленията на Светия Дух в късния дъжд. Той може да пада върху сърца навсякъде около нас, но ние няма да го различим или приемем.“ Свидетелства към проповедниците, 506, 507.

In the context of the line which Sister White calls the “Pentecostal season,” the “former rain” was Christ breathing on the disciples after He descended from His heavenly meeting after He was resurrected. The “latter rain” in this context was Pentecost. At the alpha of the Pentecostal season a few drops were breathed upon the disciples and at the omega the disciples who had been breathed upon were speaking with tongues of fire to the entire world. A manifestation of the Holy Spirit at the beginning and the ending. Divinity conveying the Holy Spirit to humanity through a message at the beginning and divinity and humanity combined as represented by tongues (humanity) and fire (Divinity) and conveying the Holy Spirit to humanity through a message at the ending. The barley first fruit offering at the beginning aligns with Christ’s resurrection and the two loaves of wheat at the Pentecostal first fruit offering aligns with Pentecost.

В контекста на линията, която сестра Уайт нарича „Петдесятния сезон“, „ранният дъжд“ беше Христос, Който дихна върху учениците, след като слезе от Своята небесна среща след възкресението Си. „Късният дъжд“ в този контекст беше Петдесятница. В алфата на Петдесятния сезон няколко капки бяха вдъхнати върху учениците, а в омегата учениците, върху които бе дихнато, говореха с огнени езици на целия свят. Проявление на Светия Дух в началото и в края. Божествеността, предаваща Светия Дух на човечеството чрез вест в началото, и божествеността и човечеството, съединени, както са представени от езиците (човечеството) и огъня (Божествеността), и предаващи Светия Дух на човечеството чрез вест в края. Приносът на първия плод от ечемика в началото съответства на Христовото възкресение, а двата хляба от пшеница при приноса на първите плодове на Петдесятница съответстват на Петдесятница.

Those two loaves are the only offering which included leaven, a symbol of sin. The loaves were baked, thus representing the removal of sin, but upholding the truth that the two wave loaves representing the one hundred and forty-four thousand were men and woman who were sinners that had been purged from those sins by the Messenger of the Covenant in Malachi chapter three. Thus, the alpha of the Pentecostal season represented the Bread of Heaven teaching His disciples and the omega of that season had those same disciples symbolized as two loaves of bread that were lifted up to heaven. Thus, the symbol of divinity and humanity of the tongues of fire and the lifting up of the wave offering which typified the disciples taking the message to the world combine to identify that the one hundred and forty-four thousand are to be lifted up as an offering which perfectly represents Jesus Christ, and Jesus Christ represents that Divinity combined with humanity does not sin.

Тези два хляба са единственият принос, който включваше квас — символ на греха. Хлябовете бяха изпечени, като по този начин представяха отстраняването на греха, но същевременно утвърждаваха истината, че двата възлюлявани хляба, представляващи сто четиридесет и четирите хиляди, бяха мъже и жени, които са били грешници и са били очистени от тези грехове чрез Вестителя на Завета в трета глава на Малахия. Така алфата на петдесятния период представяше Небесния Хляб, Който поучаваше Своите ученици, а омегата на този период представяше същите тези ученици, символизирани като два хляба, които бяха въздигнати към небето. Следователно символът на божествеността и човечеството в огнените езици и въздигането на възлюлявания принос, което предобразяваше учениците, носещи вестта на света, се съчетават, за да установят, че сто четиридесет и четирите хиляди трябва да бъдат въздигнати като принос, който съвършено представя Исус Христос, а Исус Христос представя, че божествеността, съединена с човечеството, не греши.

Failing to “receive the former rain” while expecting “that the lack” of “all the benefits that God” “provided” with the “former rain” “will be supplied by the latter rain” is “a terrible mistake.” The former rain is Jeremiah’s “old paths,” that were identified as the path to walk in at 9/11. It is a “terrible mistake” and also a strong delusion that leads people to think they have a latter rain message that is built upon a rock, only to find that their message was built upon sand.

Да не „приемеш ранния дъжд“, докато очакваш, че „липсата“ на „всички благословения, които Бог“ е „предоставил“ чрез „ранния дъжд“, „ще бъде попълнена от късния дъжд“, е „ужасна грешка“. Ранният дъжд са „древните пътеки“ на Йеремия, които бяха посочени като пътя, по който трябва да се ходи, на 9/11. Това е „ужасна грешка“, а също и силно заблуждение, което кара хората да мислят, че имат вест за късния дъжд, изградена върху канара, само за да открият, че тяхната вест е била изградена върху пясък.

Peter was not ashamed to directly explain who was and was not drunk in his representation of the one hundred and forty-four thousand during the latter rain time period. All the prophets speak of the last days and Joel is identifying the “drunkards of Ephraim” awakening and being confronted with clear evidence that the privilege of being the people who would proclaim the loud cry of the third angel under latter rain power has been forever removed. The one hundred and forty-four thousand are developed and sealed during the latter rain time period from 9/11 unto the Sunday law. They are those who follow the Lamb whithersoever He goeth.

Петър не се срамуваше пряко да обясни кои бяха и кои не бяха пияни в своето представяне на сто четиридесет и четирите хиляди по време на периода на късния дъжд. Всички пророци говорят за последните дни, а Йоил посочва, че „пияниците на Ефрем“ се пробуждат и са изправени пред ясни доказателства, че привилегията да бъдат народът, който би прогласил силния вик на третия ангел под силата на късния дъжд, е завинаги отнета. Сто четиридесет и четирите хиляди се развиват и запечатват по време на периода на късния дъжд — от 11 септември до неделния закон. Те са онези, които следват Агнеца, където и да отива Той.

Peter at Pentecost represents those people proclaiming the latter rain message, which he bases upon the book of Joel. The Jews, who had been given the responsibility to observe Pentecost throughout their entire history were being informed by Peter that the Pentecost that all the prior Pentecost’s pointed forward to was now being fulfilled. The Jews, as the drunkards of Ephraim were so drunk on the wine of Babylon that they accused Peter and the eleven of being drunk as they presented the latter rain message in the context of the book of Joel. When the drunkards of Ephraim “awake” in verse five of Joel’s first chapter, they are confronted with the testing process of the latter rain where two classes are developed. In the testing process one class recognizes the latter rain message and the other class does not.

Петър при Петдесетница представлява онези хора, които прогласяват вестта за късния дъжд, като я основава върху книгата на Йоил. На юдеите, на които бе възложена отговорността да съблюдават Петдесетница през цялата си история, Петър известяваше, че Петдесетницата, към която сочеха всички предишни Петдесетници, сега се изпълнява. Юдеите, като пияниците на Ефрем, бяха дотолкова опиянени от виното на Вавилон, че обвиниха Петър и единадесетте, че са пияни, докато те представяха вестта за късния дъжд в контекста на книгата на Йоил. Когато пияниците на Ефрем „се събудят“ в петия стих на първата глава на Йоил, те се изправят пред процеса на изпитване на късния дъжд, при който се формират две класи. В този процес на изпитване едната класа разпознава вестта за късния дъжд, а другата класа не я разпознава.

> “We must not wait for the latter rain. It is coming upon all who will recognize and appropriate the dew and showers of grace that fall upon us. When we gather up the fragments of light, when we appreciate the sure mercies of God, who loves to have us trust Him, then every promise will be fulfilled. ‘For as the earth bringeth forth her bud, and as the garden causeth the things that are sown in it to spring forth; so the Lord God will cause righteousness and praise to spring forth before all the nations.’ Isaiah 61:11. The whole earth is to be filled with the glory of God.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 984.

> „Не бива да чакаме късния дъжд. Той идва върху всички, които ще разпознаят и ще присвоят росата и пороите на благодатта, които падат върху нас. Когато съберем трохите светлина, когато оценим сигурните милости на Бога, Който обича да Му се доверяваме, тогава всяко обещание ще се изпълни. „Защото както земята произвежда пъпката си и както градината прави посятото в нея да поникне, така и Господ Бог ще направи правдата и хвалата да поникнат пред всичките народи.“ Исая 61:11. Цялата земя трябва да се изпълни със славата на Бога.“ The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 984.

To “recognize” means “to recollect or recover knowledge” for the message of the latter rain is recognized by past sacred histories which illustrate the latter rain history. The history of Peter at Pentecost was set within the historical structure set forth by Joel. Joel’s setting with Peter’s fulfillment provides two witnesses to the history of the Midnight Cry of 1844. Those three witnesses (and others) are to be “recognized” as illustrations of the history, setting and message of the latter rain.

„Да разпознаеш“ означава „да си припомниш или да възстановиш знание“, защото вестта на късния дъжд се разпознава чрез свещените истории от миналото, които онагледяват историята на късния дъжд. Историята на Петър при Петдесетница бе поставена в историческата рамка, изложена от Йоил. Обстановката при Йоил, заедно с изпълнението при Петър, предоставя двама свидетели за историята на Среднощния вик от 1844 година. Тези трима свидетели (и други) трябва да бъдат „разпознати“ като илюстрации на историята, обстановката и вестта на късния дъжд.

When Christ breathed upon the disciples after He ascended and then returned, it was as “a few drops” before the great outpouring at Pentecost. At the beginning and ending there was a manifestation of the Holy Spirit being poured out. The few drops from Christ to His disciples are the alpha of the Pentecostal season that ends with the omega and the pouring out of the message from the disciples to the world. The alpha is marked by the first fruit offering of barley and ends with the first fruit offering of wheat. The beginning of the latter rain was marked by the bringing down of the great buildings of New York City on 9/11. It marks the beginning of the history that leads to the Sunday law. 9/11 is represented by the barley first fruit offering and the Sunday law is the wheat first fruit offering.

Когато Христос духна върху учениците след като се възнесе и след това се върна, това беше като „няколко капки“ преди великото изливане на Петдесятница. В началото и в края имаше проявление на изливането на Светия Дух. Няколкото капки от Христос към Неговите ученици са алфата на петдесятния период, който завършва с омегата и с изливането на вестта от учениците към света. Алфата е белязана от приноса на ечемика като първи плод и завършва с приноса на пшеницата като първи плод. Началото на късния дъжд беше белязано от сриването на големите сгради на Ню Йорк на 11 септември. То отбелязва началото на историята, която води към неделния закон. 11 септември е представен чрез приноса на ечемика като първи плод, а неделният закон — чрез приноса на пшеницата като първи плод.

The drunkards of Ephraim are awakened to the reality that their kingdom would be taken from them and given to a people who would bear the appropriate fruits. Joel sets forth the disobedience of the drunkards by identifying that the “meat” and “drink” offerings have been cut off from the house of the Lord and that the “new wine” has been cut off from their mouths. The “new wine” is freshly squeezed juice in the Hebrew, but the “wine” which the drunkards drink in verse five is fermented juice. Two types of wine, which represents doctrine and in the context of Joel the doctrine is the latter rain message. The drunkards of Ephraim have been drinking fermented juice, and they are “cut off” from the “new” freshly squeezed juice. Two types of wine represent two latter rain messages, and the drunkards are “cut” off from the pure message. The Hebrew word translated as “cut off” is based upon the ancient covenant practice of cutting animals and walking in between the parts. To be “cut off” is to be rejected as God’s covenant people.

Пияниците на Ефрем са събудени за действителността, че царството им ще им бъде отнето и дадено на народ, който ще принася съответните плодове. Йоил излага непокорството на пияниците, като посочва, че приношенията от „храна“ и „питие“ са прекратени от дома Господен и че „новото вино“ е отсечено от устата им. „Новото вино“ в еврейския означава прясно изцеден сок, но „виното“, което пияниците пият в пети стих, е ферментирал сок. Два вида вино, което представлява учение, а в контекста на Йоил това учение е вестта на късния дъжд. Пияниците на Ефрем са пили ферментирал сок и са „отсечени“ от „новия“, прясно изцеден сок. Двата вида вино представят две вести за късния дъжд, а пияниците са „отсечени“ от чистата вест. Еврейската дума, преведена като „отсечени“, се основава на древната заветна практика да се разсичат животни и да се минава между частите им. Да бъдеш „отсечен“ означава да бъдеш отхвърлен като Божий заветен народ.

The book of Joel is identifying God’s people in the last days beginning with the Millerites who were brought about in consequence to the unsealing of the book of Daniel in 1798, and ending with the one hundred and forty-four thousand who are brought about in consequence to the unsealing of the book of Daniel in 1989. In the beginning the outpouring of the Holy Spirit was represented by the period of time from the Exeter camp meeting to the disappointment of October 22, 1844. That history fulfilled the parable of the ten virgins of Matthew twenty-five which is repeated to the very letter in the history of the one hundred and forty-four thousand.

Книгата на Йоил посочва Божия народ в последните дни, започвайки с милеритите, които се появиха вследствие на разпечатването на книгата на Даниил през 1798 година, и завършвайки със сто четиридесет и четирите хиляди, които се появяват вследствие на разпечатването на книгата на Даниил през 1989 година. В началото изливането на Светия Дух бе представено от периода от време от лагерното събрание в Ексетър до разочарованието на 22 октомври 1844 година. Тази история изпълни притчата за десетте девици от Матей двадесет и пета глава, която се повтаря до най-малката подробност в историята на сто четиридесет и четирите хиляди.

> “The parable of the ten virgins of Matthew 25 also illustrates the experience of the Adventist people.” The Great Controversy, 393.

> „Притчата за десетте девици от Матей 25 също илюстрира опитността на адвентния народ.“ Великата борба, 393.

> “I am often referred to the parable of the ten virgins, five of whom were wise, and five foolish. This parable has been and will be fulfilled to the very letter, for it has a special application to this time, and, like the third angel’s message, has been fulfilled and will continue to be present truth till the close of time.” Review and Herald, August 19, 1890.

> „Често ме насочват към притчата за десетте девици, пет от които бяха мъдри, а пет — неразумни. Тази притча се е изпълнила и ще се изпълни до най-малката подробност, защото има специално приложение за настоящото време и, подобно на вестта на третия ангел, се е изпълнила и ще продължи да бъде настояща истина до края на времето.“ Review and Herald, 19 август 1890 г.

> “There is a world lying in wickedness, in deception, and delusion, in the very shadow of death,—asleep, asleep. Who are feeling travail of soul to awaken them? What voice can reach them? My mind is carried to the future when the signal will be given, ‘Behold the Bridegroom cometh; go ye out to meet Him.’ But some will have delayed to obtain the oil for replenishing their lamps, and too late they will find that character, which is represented by the oil, is not transferable. That oil is the righteousness of Christ. It represents character, and character is not transferable. No man can secure it for another. Each must obtain for himself a character purified from every stain of sin.” Bible Echo, May 4, 1896.

> „Има един свят, който лежи в нечестие, в измама и заблуда, в самата сянка на смъртта — заспал, заспал. Кои изпитват душевни родилни болки, за да ги събудят? Кой глас може да достигне до тях? Умът ми се пренася в бъдещето, когато ще бъде даден сигналът: „Ето, Младоженецът иде; излезте да Го посрещнете.“ Но някои ще са се забавили да се снабдят с масло за допълване на светилниците си и твърде късно ще открият, че характерът, който е представен чрез маслото, не е прехвърлим. Това масло е Христовата правда. То представлява характера, а характерът не е прехвърлим. Никой човек не може да го осигури за друг. Всеки трябва сам за себе си да придобие характер, очистен от всяко петно на греха.“ Bible Echo, May 4, 1896.

Who “are feeling travail of soul to awaken” “a world lying in wickedness?” Joel answers the question:

Кои „изпитват душевна мъка, за да събудят“ „свят, лежащ в нечестие“? Йоил отговаря на въпроса:

> And it shall come to pass, that whosoever shall call on the name of the Lord shall be delivered: for in mount Zion and in Jerusalem shall be deliverance, as the Lord hath said, and in the remnant whom the Lord shall call. Joel 2:32.

> И ще се случи така, че всеки, който призове името на Господа, ще бъде избавен; защото на хълма Сион и в Ерусалим ще има избавление, както е казал Господ, и между остатъка, когото Господ ще призове. Йоил 2:32.

We will continue these things in the following article.

Ще продължим разглеждането на тези неща в следващата статия.

> “Late in the afternoon of the day of the resurrection, two of the disciples were on their way to Emmaus, a little town eight miles from Jerusalem. These disciples had had no prominent place in Christ’s work, but they were earnest believers in Him. They had come to the city to keep the Passover, and were greatly perplexed by the events that had recently taken place. They had heard the news of the morning in regard to the removal of Christ’s body from the tomb, and also the report of the women who had seen the angels and had met Jesus. They were now returning to their homes to meditate and pray. Sadly they pursued their evening walk, talking over the scenes of the trial and the crucifixion. Never before had they been so utterly disheartened. Hopeless and faithless, they were walking in the shadow of the cross.

> Късно следобед в деня на възкресението двама от учениците бяха на път за Емаус, малко градче на осем мили от Ерусалим. Тези ученици не бяха заемали видимо място в делото на Христос, но бяха искрени вярващи в Него. Те бяха дошли в града, за да отпразнуват Пасхата, и бяха дълбоко смутени от събитията, станали неотдавна. Бяха чули утринната вест относно премахването на Христовото тяло от гроба, както и разказа на жените, които бяха видели ангелите и бяха срещнали Исус. Сега се връщаха по домовете си, за да размишляват и да се молят. Натъжени, те вървяха в своята вечерна разходка, разговаряйки за сцените на съда и разпятието. Никога преди не бяха били тъй напълно съкрушени. Без надежда и без вяра, те вървяха в сянката на кръста.

> “They had not advanced far on their journey when they were joined by a stranger, but they were so absorbed in their gloom and disappointment that they did not observe him closely. They continued their conversation, expressing the thoughts of their hearts. They were reasoning in regard to the lessons that Christ had given, which they seemed unable to comprehend. As they talked of the events that had taken place, Jesus longed to comfort them. He had seen their grief; He understood the conflicting, perplexing ideas that brought to their minds the thought, Can this Man, who suffered Himself to be so humiliated, be the Christ? Their grief could not be restrained, and they wept. Jesus knew that their hearts were bound up with Him in love, and He longed to wipe away their tears, and fill them with joy and gladness. But He must first give them lessons they would never forget.

> „Не бяха напреднали далеч в пътя си, когато към тях се присъедини един непознат, но те бяха тъй погълнати от своята скръб и разочарование, че не го разгледаха внимателно. Те продължиха разговора си, изразявайки мислите на сърцата си. Разсъждаваха върху поуките, които Христос бе дал, но които, изглежда, не бяха в състояние да разберат. Докато говореха за събитията, които бяха станали, Исус копнееше да ги утеши. Той бе видял скръбта им; разбираше противоречивите, смущаващи мисли, които пораждаха в умовете им въпроса: Може ли Този Човек, Който допусна да бъде тъй унизен, да е Христос? Скръбта им не можеше да бъде възпряна и те плачеха. Исус знаеше, че сърцата им са свързани с Него в любов, и копнееше да избърше сълзите им и да ги изпълни с радост и веселие. Но първо трябваше да им даде уроци, които никога нямаше да забравят.“

> “‘He said unto them, What manner of communications are these that ye have one to another, as ye walk, and are sad? And the one of them, whose name was Cleopas, answering said unto Him, Art Thou only a stranger in Jerusalem, and hast not known the things which are come to pass there in these days?’ They told Him of their disappointment in regard to their Master, ‘which was a prophet mighty in deed and word before God and all the people;’ but ‘the chief priests and our rulers,’ they said, ‘delivered Him to be condemned to death, and have crucified Him.’ With hearts sore with disappointment, and with quivering lips, they added, ‘We trusted that it had been He which should have redeemed Israel: and beside all this, today is the third day since these things were done.’

> „А Той им рече: Какви са тия разговори, които водите помежду си, докато вървите, и сте наскърбени? А единият от тях, на име Клеопа, в отговор Му каза: Само Ти ли си пришълец в Йерусалим и не си узнал какво е станало там през тия дни?“ Те Му разказаха за своето разочарование по отношение на своя Учител, „който беше пророк, силен в дело и слово пред Бога и пред целия народ“; но, казаха те, „главните свещеници и нашите управници Го предадоха, за да бъде осъден на смърт, и Го разпнаха“. Сърца, болезнено поразени от разочарование, и с треперещи устни те прибавиха: „А ние се надявахме, че Той е Онзи, Който щеше да избави Израил; а освен всичко това, днес е третият ден, откакто стана това.“

> “Strange that the disciples did not remember Christ’s words, and realize that He had foretold the events which had come to pass! They did not realize that the last part of His disclosure would be just as verily fulfilled as the first part, that the third day He would rise again. This was the part they should have remembered. The priests and rulers did not forget this. On the day ‘that followed the day of the preparation, the chief priests and Pharisees came together unto Pilate, saying, Sir, we remember that that deceiver said, while He was yet alive, After three days I will rise again.’ Matthew 27:62, 63. But the disciples did not remember these words.

> „Странно е, че учениците не си спомниха думите на Христос и не осъзнаха, че Той бе предсказал събитията, които се бяха случили! Те не разбираха, че последната част от Неговото откровение щеше да се изпълни също тъй действително, както и първата част — че на третия ден Той щеше да възкръсне отново. Именно тази част те трябваше да помнят. Свещениците и началниците не забравиха това. В деня „който следваше деня на приготовлението, главните свещеници и фарисеите се събраха при Пилат и казаха: Господарю, спомняме си, че този измамник, докато беше още жив, каза: След три дни ще възкръсна.“ Матей 27:62, 63. Но учениците не си спомниха тези думи.

> “‘Then He said unto them, O fools, and slow of heart to believe all that the prophets have spoken: ought not Christ to have suffered these things, and to enter into His glory?’ The disciples wondered who this stranger could be, that He should penetrate to their very souls, and speak with such earnestness, tenderness, and sympathy, and with such hopefulness. For the first time since Christ’s betrayal, they began to feel hopeful. Often they looked earnestly at their companion, and thought that His words were just the words that Christ would have spoken. They were filled with amazement, and their hearts began to throb with joyful expectation.

> „А Той им рече: О, несмислени и мудни по сърце да вярвате на всичко, що са говорили пророците! Не трябваше ли Христос да пострада това и да влезе в славата Си?“ Учениците се чудеха кой ли може да е този чужденец, та да прониква до самите им души и да говори с такава сериозност, нежност и съчувствие, и с такава обнадежденост. За първи път след предаването на Христос те започнаха да чувстват надежда. Често гледаха съсредоточено своя спътник и си мислеха, че Неговите думи са точно думите, които Христос би изрекъл. Те бяха изпълнени с удивление и сърцата им започнаха да трептят от радостно очакване.

> “Beginning at Moses, the very Alpha of Bible history, Christ expounded in all the Scriptures the things concerning Himself. Had He first made Himself known to them, their hearts would have been satisfied. In the fullness of their joy they would have hungered for nothing more. But it was necessary for them to understand the witness borne to Him by the types and prophecies of the Old Testament. Upon these their faith must be established. Christ performed no miracle to convince them, but it was His first work to explain the Scriptures. They had looked upon His death as the destruction of all their hopes. Now He showed from the prophets that this was the very strongest evidence for their faith.

> „Като започна от Моисей, самата Алфа на библейската история, Христос изясняваше във всички Писания онова, което се отнасяше за Него. Ако най-напред им се бе открил, сърцата им щяха да бъдат удовлетворени. В пълнотата на радостта си те не биха жадували за нищо повече. Но беше необходимо да разберат свидетелството, давано за Него от прообразите и пророчествата на Стария завет. Върху тях трябваше да бъде утвърдена вярата им. Христос не извърши никакво чудо, за да ги убеди, но Неговото първо дело беше да изясни Писанията. Те бяха гледали на смъртта Му като на унищожение на всичките си надежди. Сега Той им показа от пророците, че именно това беше най-силното доказателство за тяхната вяра.“

> “In teaching these disciples, Jesus showed the importance of the Old Testament as a witness to His mission. Many professed Christians now discard the Old Testament, claiming that it is no longer of any use. But such is not Christ’s teaching. So highly did He value it that at one time He said, ‘If they hear not Moses and the prophets, neither will they be persuaded, though one rose from the dead.’ Luke 16:31.

> „Като поучаваше тези ученици, Исус показа значението на Стария завет като свидетелство за Неговата мисия. Мнозина, които изповядват, че са християни, сега отхвърлят Стария завет, твърдейки, че той вече не е от никаква полза. Но такова не е Христовото учение. Толкова високо го ценеше Той, че веднъж каза: „Ако не слушат Моисей и пророците, нито ще се убедят, ако и някой да възкръсне от мъртвите.“ Лука 16:31.

> “It is the voice of Christ that speaks through patriarchs and prophets, from the days of Adam even to the closing scenes of time. The Saviour is revealed in the Old Testament as clearly as in the New. It is the light from the prophetic past that brings out the life of Christ and the teachings of the New Testament with clearness and beauty. The miracles of Christ are a proof of His divinity; but a stronger proof that He is the world’s Redeemer is found in comparing the prophecies of the Old Testament with the history of the New.

> „Гласът на Христос е този, който говори чрез патриарси и пророци — от дните на Адам чак до заключителните събития на времето. Спасителят е разкрит в Стария Завет така ясно, както и в Новия. Именно светлината от пророческото минало откроява живота на Христос и ученията на Новия Завет с яснота и красота. Чудесата на Христос са доказателство за Неговата божественост; но по-силно доказателство, че Той е Изкупителят на света, се намира в съпоставянето на пророчествата на Стария Завет с историята на Новия.“

> “Reasoning from prophecy, Christ gave His disciples a correct idea of what He was to be in humanity. Their expectation of a Messiah who was to take His throne and kingly power in accordance with the desires of men had been misleading. It would interfere with a correct apprehension of His descent from the highest to the lowest position that could be occupied. Christ desired that the ideas of His disciples might be pure and true in every specification. They must understand as far as possible in regard to the cup of suffering that had been apportioned to Him. He showed them that the awful conflict which they could not yet comprehend was the fulfillment of the covenant made before the foundation of the world was laid. Christ must die, as every transgressor of the law must die if he continues in sin. All this was to be, but it was not to end in defeat, but in glorious, eternal victory. Jesus told them that every effort must be made to save the world from sin. His followers must live as He lived, and work as He worked, with intense, persevering effort.

> „Разсъждавайки въз основа на пророчеството, Христос даде на Своите ученици правилна представа за това какъв трябваше да бъде Той в човешко естество. Тяхното очакване за един Месия, Който трябваше да заеме Своя престол и царска власт в съответствие с желанията на човеците, ги беше въвело в заблуждение. То би попречило на правилното разбиране на Неговото слизане от най-високото до най-ниското положение, което можеше да бъде заето. Христос желаеше представите на Неговите ученици да бъдат чисти и истинни във всяко отношение. Те трябваше, доколкото е възможно, да разберат за чашата на страданието, която Му бе отредена. Той им показа, че ужасният конфликт, който те все още не можеха да проумеят, е изпълнението на завета, сключен преди полагането на основите на света. Христос трябваше да умре, както всеки престъпник на закона трябва да умре, ако продължава в греха. Всичко това трябваше да стане, но то не трябваше да завърши с поражение, а със славна, вечна победа. Исус им каза, че трябва да бъде положено всяко усилие, за да бъде светът спасен от греха. Неговите последователи трябва да живеят, както Той живя, и да работят, както Той работи, с напрегнато, неотслабващо усърдие.“

> “Thus Christ discoursed to His disciples, opening their minds that they might understand the Scriptures. The disciples were weary, but the conversation did not flag. Words of life and assurance fell from the Savior’s lips. But still their eyes were holden. As He told them of the overthrow of Jerusalem, they looked upon the doomed city with weeping. But little did they yet suspect who their traveling companion was. They did not think that the subject of their conversation was walking by their side; for Christ referred to Himself as though He were another person. They thought that He was one of those who had been in attendance at the great feast, and who was now returning to his home. He walked as carefully as they over the rough stones, now and then halting with them for a little rest. Thus they proceeded along the mountainous road, while the One who was soon to take His position at God’s right hand, and who could say, ‘All power is given unto Me in heaven and in earth,’ walked beside them. Matthew 28:18.

> „Така Христос беседваше с учениците Си, отваряйки ума им, за да разбират Писанията. Учениците бяха уморени, но разговорът не отслабваше. Думи на живот и уверение падаха от устните на Спасителя. Но очите им още бяха задържани. Когато им говореше за разрушението на Йерусалим, те гледаха към обречения град със сълзи. Но още съвсем малко подозираха кой е техният спътник в пътуването. Не мислеха, че предметът на техния разговор върви до тях; защото Христос говореше за Себе Си така, сякаш бе друго лице. Те мислеха, че Той е един от онези, които бяха присъствали на великия празник и които сега се връщаха към дома си. Той вървеше също тъй внимателно като тях по неравните камъни, като от време на време спираше с тях за кратка почивка. Така напредваха по планинския път, докато Оня, Който скоро щеше да заеме мястото Си отдясно на Бога и Който можеше да каже: „Даде Ми се всяка власт на небето и на земята“, вървеше редом с тях. Матей 28:18.

> “During the journey the sun had gone down, and before the travelers reached their place of rest, the laborers in the fields had left their work. As the disciples were about to enter their home, the stranger appeared as though He would continue His journey. But the disciples felt drawn to Him. Their souls hungered to hear more from Him. ‘Abide with us,’ they said. He did not seem to accept the invitation, but they pressed it upon Him, urging, ‘It is toward evening, and the day is far spent.’ Christ yielded to this entreaty and ‘went in to tarry with them.’

> „По време на пътуването слънцето бе залязло и преди пътниците да достигнат мястото за отдих, работниците по полята бяха напуснали труда си. Когато учениците се канеха да влязат в дома си, непознатият се държеше така, сякаш щеше да продължи пътя Си. Но учениците почувстваха, че са привлечени към Него. Душите им жадуваха да чуят още от Него. „Остани с нас“, казаха те. Той като че ли не прие поканата, но те настояха, умолявайки: „Привечер е и денят преваля.“ Христос отстъпи на тази молба и „влезе да остане с тях.“

> “Had the disciples failed to press their invitation, they would not have known that their traveling companion was the risen Lord. Christ never forces His company upon anyone. He interests Himself in those who need Him. Gladly will He enter the humblest home, and cheer the lowliest heart. But if men are too indifferent to think of the heavenly Guest, or ask Him to abide with them, He passes on. Thus many meet with great loss. They do not know Christ any more than did the disciples as He walked with them by the way.

> „Ако учениците не бяха настояли в поканата си, те не биха узнали, че техният спътник в пътуването е възкръсналият Господ. Христос никога не налага присъствието Си на никого. Той се интересува от онези, които се нуждаят от Него. С готовност ще влезе и в най-скромния дом и ще ободри и най-смиреното сърце. Но ако хората са твърде безразлични, за да помислят за небесния Гост или да Го помолят да остане с тях, Той отминава. Така мнозина търпят голяма загуба. Те не познават Христос повече, отколкото Го познаваха учениците, когато вървеше с тях по пътя.“

> “The simple evening meal of bread is soon prepared. It is placed before the guest, who has taken His seat at the head of the table. Now He puts forth His hands to bless the food. The disciples start back in astonishment. Their companion spreads forth His hands in exactly the same way as their Master used to do. They look again, and lo, they see in His hands the print of nails. Both exclaim at once, It is the Lord Jesus! He has risen from the dead!

> „Простата вечеря от хляб скоро е приготвена. Тя е поставена пред Госта, Който е заел мястото Си начело на трапезата. Сега Той простира ръцете Си, за да благослови храната. Учениците отстъпват назад с изумление. Техният Спътник простира ръцете Си точно по същия начин, както техният Учител правеше. Те поглеждат отново и ето, виждат на ръцете Му белезите от гвоздеите. И двамата възкликват веднага: Това е Господ Исус! Той е възкръснал от мъртвите!“

> “They rise to cast themselves at His feet and worship Him, but He has vanished out of their sight. They look at the place which had been occupied by One whose body had lately lain in the grave, and say to each other, ‘Did not our heart burn within us, while He talked with us by the way, and while He opened to us the Scriptures?’

> „Те се надигат, за да се хвърлят при нозете Му и да Му се поклонят, но Той е изчезнал от погледа им. Поглеждат към мястото, където бе стоял Онзи, Чието тяло доскоро бе лежало в гроба, и си казват един на друг: „Не гореше ли сърцето ни в нас, докато ни говореше по пътя и докато ни отваряше Писанията?““

> “But with this great news to communicate they cannot sit and talk. Their weariness and hunger are gone. They leave their meal untasted, and full of joy immediately set out again on the same path by which they came, hurrying to tell the tidings to the disciples in the city. In some parts the road is not safe, but they climb over the steep places, slipping on the smooth rocks. They do not see, they do not know, that they have the protection of Him who has traveled the road with them. With their pilgrim staff in hand, they press on, desiring to go faster than they dare. They lose their track, but find it again. Sometimes running, sometimes stumbling, they press forward, their unseen Companion close beside them all the way.

> „Но с тази велика вест за предаване те не могат да седят и да разговарят. Умората и гладът им са изчезнали. Те оставят яденето си недокоснато и, изпълнени с радост, незабавно отново поемат по същия път, по който бяха дошли, бързайки да съобщят вестта на учениците в града. На места пътят не е безопасен, но те се изкачват по стръмнините, подхлъзвайки се по гладките скали. Те не виждат, не знаят, че имат закрилата на Онзи, Който е пътувал по пътя с тях. С поклонническия си жезъл в ръка те напредват, желаейки да вървят по-бързо, отколкото смеят. Те изгубват следата си, но отново я намират. Ту тичайки, ту препъвайки се, те се устремяват напред, а техният невидим Спътник е близо до тях през целия път.

> “The night is dark, but the Sun of Righteousness is shining upon them. Their hearts leap for joy. They seem to be in a new world. Christ is a living Savior. They no longer mourn over Him as dead. Christ is risen—over and over again they repeat it. This is the message they are carrying to the sorrowing ones. They must tell them the wonderful story of the walk to Emmaus. They must tell who joined them by the way. They carry the greatest message ever given to the world, a message of glad tidings upon which the hopes of the human family for time and for eternity depend.” The Desire of Ages, 795–801.

> „Нощта е тъмна, но Слънцето на правдата свети над тях. Сърцата им подскачат от радост. Те сякаш са в един нов свят. Христос е жив Спасител. Те вече не скърбят за Него като за мъртъв. Христос е възкръснал — отново и отново повтарят те това. Ето вестта, която носят на наскърбените. Те трябва да им разкажат чудната история за пътя към Емаус. Трябва да им кажат Кой се е присъединил към тях по пътя. Те носят най-великата вест, давана някога на света — вест на радостни благовестия, от която зависят надеждите на човешкото семейство за времето и за вечността.“ Копнежът на вековете, 795–801.

Back to Articles