Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eighteen

Книгата на Даниил – Сто и осемнадесет

The Prophetic Warning to Jerusalem: A Symbolic Portrayal of End-Time Events

Пророческото предупреждение към Йерусалим: символично представяне на събитията в края на времето

Author

Jeff Pippenger

Published

March 5, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The seven years of warning from 63 unto the year 70 that was proclaimed by the man who went “up and down the streets of Jerusalem, declaring the woes that were to come upon the city,” had been typified by the warning given to Jerusalem for three and a half years, first in the ministry of Christ, and then three and a half years in the ministry of the disciples. Previous articles have already identified that the destruction of Jerusalem could have been brought about at the cross, or later at the stoning of Stephen, but God’s long-suffering deferred His judgment upon the city and people.

Седемте години на предупреждение от 63-та до 70-та година, които бяха възвестени от човека, който „обикаляше по улиците на Йерусалим, като възвестяваше бедствията, които щяха да дойдат върху града“, бяха предобразени чрез предупреждението, дадено на Йерусалим в продължение на три години и половина — първо в служението на Христос, а след това три години и половина в служението на учениците. Предишни статии вече установиха, че разрушението на Йерусалим е могло да бъде нанесено при кръста, или по-късно — при убиването с камъни на Стефан, но Божието дълготърпение отложи Неговия съд над града и народа.

> “And on ‘whomsoever it shall fall, it will grind him to powder.’ The people who rejected Christ were soon to see their city and their nation destroyed. Their glory would be broken, and scattered as the dust before the wind. And what was it that destroyed the Jews? It was the rock which, had they built upon it, would have been their security. It was the goodness of God despised, the righteousness spurned, the mercy slighted. Men set themselves in opposition to God, and all that would have been their salvation was turned to their destruction. All that God ordained unto life they found to be unto death. In the Jews’ crucifixion of Christ was involved the destruction of Jerusalem. The blood shed upon Calvary was the weight that sank them to ruin for this world and for the world to come. So it will be in the great final day, when judgment shall fall upon the rejecters of God’s grace. Christ, their rock of offense, will then appear to them as an avenging mountain. The glory of His countenance, which to the righteous is life, will be to the wicked a consuming fire. Because of love rejected, grace despised, the sinner will be destroyed.

> „И на когото падне, ще го смаже на прах.“ Народът, който отхвърли Христос, скоро щеше да види града си и народа си унищожени. Славата им щеше да бъде съкрушена и разпиляна като прах пред вятъра. И какво беше онова, което унищожи юдеите? Това беше Канарата, върху която, ако бяха градили, тя щеше да бъде тяхната сигурност. Това беше Божията благост, презряна; правдата, отхвърлена; милостта, пренебрегната. Хората се изправиха в противодействие на Бога и всичко, което би било тяхното спасение, се обърна в тяхна погибел. Всичко, което Бог бе определил за живот, те намериха да им бъде за смърт. В разпятието на Христос от юдеите се съдържаше разрушението на Ерусалим. Кръвта, пролята на Голгота, беше тежестта, която ги потопи в гибел за този свят и за света, който иде. Така ще бъде и във великия последен ден, когато съдът ще падне върху отхвърлителите на Божията благодат. Христос, Канарата им на съблазън, тогава ще им се яви като отмъстителна планина. Славата на Неговото лице, която за праведните е живот, за нечестивите ще бъде поглъщащ огън. Поради отхвърлената любов, презряната благодат, грешникът ще бъде погубен.“

> “By many illustrations and repeated warnings, Jesus showed what would be the result to the Jews of rejecting the Son of God. In these words He was addressing all in every age who refuse to receive Him as their Redeemer. Every warning is for them. The desecrated temple, the disobedient son, the false husbandmen, the contemptuous builders, have their counterpart in the experience of every sinner. Unless he repent, the doom which they foreshadowed will be his.” The Desire of Ages, 600.

> „Чрез много илюстрации и повтарящи се предупреждения Исус показа какъв щеше да бъде резултатът за юдеите от отхвърлянето на Божия Син. С тези думи Той се обръщаше към всички през всяка епоха, които отказват да Го приемат като свой Изкупител. Всяко предупреждение е за тях. Оскверненият храм, непокорният син, лъжливите лозари, презрителните строители имат своя съответен образ в опитността на всеки грешник. Ако не се покае, участта, която те предвещаваха, ще бъде и негова.“ Копнежът на вековете, 600.

The seven-year period in which the man witnessed to Jerusalem, was divided at the first siege into two equal periods of twelve hundred and sixty days. Those seven years represented the destruction of Jerusalem, and the seven years of Christ and the disciples’ ministries represented the beginning of the destruction of Jerusalem, and Jesus always illustrates the end with the beginning. Those seven years were also typified by the “seven times” against the northern kingdom that was divided into two equal periods of twelve hundred and sixty years.

Седемгодишният период, през който човекът свидетелстваше на Йерусалим, беше разделен при първата обсада на два равни периода от хиляда двеста и шестдесет дни. Тези седем години представяха разрушението на Йерусалим, а седемте години на служението на Христос и учениците представяха началото на разрушението на Йерусалим, и Исус винаги онагледява края чрез началото. Тези седем години бяха също така предобразени от „седемте времена“ против северното царство, които бяха разделени на два равни периода от хиляда двеста и шестдесет години.

When Modern Rome repeats the history of pagan and papal Rome trampling down literal and spiritual Jerusalem, and when Modern Rome repeats the two histories of the two periods of warning given by the man from the year 63, unto the year 70, and when modern Rome repeats the history represented by the two periods when Christ, and the disciples walked in and out of Jerusalem for three and a half years, two distinct periods will be manifested though in the last days, “time is no longer.”

Когато съвременният Рим повтори историята на езическия и папския Рим, потъпкващ буквалния и духовния Йерусалим, и когато съвременният Рим повтори двете истории на двата периода на предупреждение, дадени чрез човека от 63-та година до 70-та година, и когато съвременният Рим повтори историята, представена от двата периода, през които Христос и учениците влизаха и излизаха от Йерусалим в продължение на три години и половина, ще се проявят два различни периода, макар че в последните дни „време вече няма“.

The last of those two periods is the symbolic forty-two months that Modern Rome accomplishes her final persecution of the faithful, once its’ deadly wound is healed at the soon-coming Sunday law. That symbolic forty-two months is the second of two periods, and is the period of the executive judgment of modern Rome. That period is preceded by the investigative judgment of the living in Laodicean Adventism.

Последният от тези два периода е символичните четиридесет и два месеца, през които Съвременният Рим извършва своето последно гонение срещу верните, след като смъртоносната му рана бъде изцелена при скоро настъпващия неделен закон. Тези символични четиридесет и два месеца са вторият от двата периода и представляват периода на изпълнителния съд над съвременния Рим. Този период е предшестван от следствения съд над живите в лаодикийския адвентизъм.

The man who presented the warning to literal Jerusalem died in the siege of Titus. He did not die at the destruction, but during the siege that preceded the destruction, for not one Christian died in the destruction of Jerusalem.

Човекът, който представи предупреждението на буквалния Йерусалим, умря при обсадата на Тит. Той не умря при разрушението, а по време на обсадата, която предшестваше разрушението, защото нито един християнин не загина при разрушението на Йерусалим.

> “For seven years a man continued to go up and down the streets of Jerusalem, declaring the woes that were to come upon the city. By day and by night he chanted the wild dirge: ‘A voice from the east! a voice from the west! a voice from the four winds! a voice against Jerusalem and against the temple! a voice against the bridegrooms and the brides! a voice against the whole people!’—Ibid. This strange being was imprisoned and scourged, but no complaint escaped his lips. To insult and abuse he answered only: ‘Woe, woe to Jerusalem!’ ‘woe, woe to the inhabitants thereof!’ His warning cry ceased not until he was slain in the siege he had foretold.” The Great Controversy, 29, 30.

> „В продължение на седем години един човек не преставаше да обикаля нагоре и надолу по улиците на Ерусалим, възвестявайки бедствията, които щяха да дойдат върху града. Денем и нощем той пееше своя див погребален плач: „Глас от изток! глас от запад! глас от четирите ветрове! глас против Ерусалим и против храма! глас против младоженците и невестите! глас против целия народ!“ — Пак там. Това странно същество бе хвърлено в тъмница и бичувано, но от устните му не излезе никакво оплакване. На оскърбленията и насилието той отговаряше само: „Горко, горко на Ерусалим!“ „горко, горко на жителите му!“ Неговият предупредителен вик не престана, докато не бе убит при обсадата, която бе предсказал.“ Великата борба, 29, 30.

The man died in the siege, but not at the final destruction, and the final destruction represents the close of probation and the seven last plagues. The man therefore is a symbol of the message to leave Jerusalem at the first siege. The Christians then fled, and in the first three and a half years, the man was a symbol of a group that does not die in Jerusalem, and in the second three and a half years he is a symbol of the last Christians to die before the close of probation. The first period he is identifying the one hundred and forty-four thousand, and in the second three and a half year period he represents the great multitude that die during the second period.

Човекът умря при обсадата, но не при окончателното разрушение, а окончателното разрушение представлява края на благодатното време и седемте последни язви. Следователно човекът е символ на вестта да се напусне Ерусалим при първата обсада. Тогава християните побягнаха и през първите три години и половина човекът беше символ на група, която не умира в Ерусалим, а през вторите три години и половина той е символ на последните християни, които умират преди края на благодатното време. През първия период той отъждествява сто четиридесет и четирите хиляди, а през втория период от три години и половина представлява голямото множество, което умира през втория период.

The man’s message was recorded by the historian, and it was represented by six voices. When he was ultimately imprisoned his seventh and final message was “woe, woe” to Jerusalem and its inhabitants. The first “voice” recorded was a “voice from the east,” and his last message was “woe.” The first element of his message and the last element of his message was the biblical symbol that represents Islam, for Islam is the children of the “east” in the Bible, and they are represented by the “east wind.” The doubling of the word “woe,” in his final message reflects the end of Modern Babylon, when the kings of the earth cry out three times “Alas, alas that great city.” The Greek word translated as “alas” in the three verses in Revelation chapter eighteen, is translated as “woe” in chapter eight, verse thirteen.

Посланието на този човек било записано от историка и било представено чрез шест гласа. Когато накрая бил хвърлен в тъмница, неговото седмо и последно послание било „горко, горко“ за Йерусалим и неговите жители. Първият записан „глас“ бил „глас от изток“, а последното му послание било „горко“. Първият елемент от неговото послание и последният елемент от неговото послание били библейският символ, който представлява исляма, защото в Библията ислямът е децата на „изтока“ и те са представени от „източния вятър“. Удвояването на думата „горко“ в последното му послание отразява края на Съвременния Вавилон, когато земните царе извикват три пъти: „Уви, уви, о, великий граде“. Гръцката дума, преведена като „уви“ в трите стиха от осемнадесета глава на Откровение, е преведена като „горко“ в осма глава, тринадесети стих.

> And I beheld, and heard an angel flying through the midst of heaven, saying with a loud voice, Woe, woe, woe, to the inhabiters of the earth by reason of the other voices of the trumpet of the three angels, which are yet to sound! Revelation 8:13.

> И видях и чух един ангел, който летеше посред небето и казваше със силен глас: Горко, горко, горко на жителите на земята поради останалите гласове на тръбата на тримата ангели, които предстои още да затръбят! Откровение 8:13.

The man’s proclamation of “woe, woe,” represents the triple application of the three woes, for the elements of the first Woe, combined with the elements of the second Woe “line upon line” identify the elements of the third Woe, just as the three expressions of “alas, alas” by the kings of the earth in chapter eighteen represent the third Woe, as established by the first and second Woes. The beginning and ending of the man’s message its typified the message of Islam of the third Woe.

Провъзгласяването на мъжа: „горко, горко“ представлява тройното приложение на трите горко, защото елементите на първото Горко, съчетани с елементите на второто Горко „ред по ред“, определят елементите на третото Горко, както трите израза „уви, уви“ от земните царе в осемнадесета глава представляват третото Горко, установено чрез първото и второто Горко. Началото и краят на вестта на мъжа типологично представят вестта на исляма като третото Горко.

The first expression of his message was a voice from the “east,” and “east” is a symbol of Islam, but it is also an identification of the sealing angel that arises in the east.

Първият израз на неговата вест беше глас от „изток“, а „изток“ е символ на исляма, но също така е и отъждествяване на запечатващия ангел, който изгрява от изток.

> And after these things I saw four angels standing on the four corners of the earth, holding the four winds of the earth, that the wind should not blow on the earth, nor on the sea, nor on any tree. And I saw another angel ascending from the east, having the seal of the living God: and he cried with a loud voice to the four angels, to whom it was given to hurt the earth and the sea, Saying, Hurt not the earth, neither the sea, nor the trees, till we have sealed the servants of our God in their foreheads. And I heard the number of them which were sealed: and there were sealed an hundred and forty and four thousand of all the tribes of the children of Israel. Revelation 7:1–4.

> И след това видях четири ангела, стоящи на четирите краища на земята, които държаха четирите ветрове на земята, за да не духа вятър нито по земята, нито по морето, нито върху което и да било дърво. И видях друг ангел, възлизащ от изток, който имаше печата на живия Бог; и той извика с висок глас към четирите ангела, на които бе дадено да повредят земята и морето, като каза: Не повреждайте нито земята, нито морето, нито дърветата, докле не положим печат върху челата на слугите на нашия Бог. И чух числото на запечатаните; и бяха запечатани сто четиридесет и четири хиляди от всичките племена на Израилевите синове. Откровение 7:1–4.

In the story of Elijah on Mount Carmel, when he looked to the sea and saw a cloud, he was looking westward, for Mount Carmel is located near the Mediterranean Sea.

В разказа за Илия на планината Кармил, когато той погледна към морето и видя облак, той гледаше на запад, защото планината Кармил се намира близо до Средиземно море.

> And it came to pass at the seventh time, that he said, Behold, there ariseth a little cloud out of the sea, like a man’s hand. And he said, Go up, say unto Ahab, Prepare thy chariot, and get thee down, that the rain stop thee not. 1 Kings 18:44.

> И стана на седмия път, че той каза: Ето, издига се от морето малък облак, като човешка длан. И той каза: Иди, кажи на Ахав: Запрягай колесницата си и слез, за да не те спре дъждът. 3 Царе 18:44.

Elijah would have been facing west, in the direction of the Mediterranean Sea. In Luke chapter twelve, Christ speaks about His message being a message of division.

Илия би бил обърнат на запад, към Средиземно море. В дванадесета глава на Евангелието според Лука Христос говори за това, че Неговата вест е вест на разделение.

> Suppose ye that I am come to give peace on earth? I tell you, Nay; but rather division: For from henceforth there shall be five in one house divided, three against two, and two against three. The father shall be divided against the son, and the son against the father; the mother against the daughter, and the daughter against the mother; the mother-in-law against her daughter-in-law, and the daughter-in-law against her mother-in-law. And he said also to the people, When ye see a cloud rise out of the west, straightway ye say, There cometh a shower; and so it is. And when ye see the south wind blow, ye say, There will be heat; and it cometh to pass. Ye hypocrites, ye can discern the face of the sky and of the earth; but how is it that ye do not discern this time? Luke 12:51–56.

> Мислите ли, че съм дошъл да дам мир на земята? Казвам ви: не, а по-скоро разделение; защото отсега нататък петима в една къща ще бъдат разделени, трима против двама и двама против трима. Бащата ще бъде разделен против сина, и синът против бащата; майката против дъщерята, и дъщерята против майката; свекървата против снахата си, и снахата против свекървата си. И каза още на народа: Когато видите облак да се надига от запад, веднага казвате: Иде дъжд; и така става. И когато видите, че духа южният вятър, казвате: Ще стане горещина; и става. Лицемери! Лицето на небето и на земята умеете да разпознавате; а как така не разпознавате това време? Лука 12:51–56.

The message of the messenger to Jerusalem bears the signature of Alpha and Omega, for the beginning and ending identifies Islam of the third Woe, and with the voice of the “east” it simultaneously identifies the message of Islam as the sealing message. The “second voice” from the “west” identifies the latter rain, which is the last rain, and all the prophets are addressing the last days. The message of the “west,” is a symbol of the latter rain message, which produces two classes of worshippers. The one class cannot recognize the latter rain message for they “do not discern this time.”

Вестта на вестителя към Ерусалим носи подписа на Алфа и Омега, защото началото и краят отъждествяват исляма на третото „горко“, а с гласа на „изтока“ едновременно отъждествяват вестта на исляма като запечатващата вест. „Вторият глас“ от „запада“ отъждествява късния дъжд, който е последният дъжд, и всички пророци се обръщат към последните дни. Вестта от „запада“ е символ на вестта за късния дъжд, която поражда две класи поклонници. Едната класа не може да разпознае вестта на късния дъжд, защото „не разпознават това време“.

The next element of the messenger’s message is the voice of the “four winds”, which is both the sealing message and the message of the angry horse of Islam, as represented by the third Woe. The next element is against Jerusalem and the temple, thus identifying the message of all the prophets which identifies a class of people who are being passed by, for they have based their claim of salvation, not in Christ, but in the temple and their heritage as God’s chosen people. They are those throughout sacred history who are represented as proclaiming “the temple of the Lord, the temple of the Lord are we.” The message against Jerusalem and the temple is the Laodicean message.

Следващият елемент от вестта на вестителя е гласът на „четирите ветрища“, който е както вестта на запечатването, така и вестта на гневния кон на исляма, представен от третото Горко. Следващият елемент е против Ерусалим и храма, като по този начин се определя вестта на всички пророци, която посочва една категория хора, които биват подминати, понеже са основали претенцията си за спасение не в Христос, а в храма и в своето наследство като Божий избран народ. Това са онези през цялата свещена история, които са представени като прогласяващи: „Храм Господен, храм Господен сме ние.“ Вестта против Ерусалим и храма е Лаодикийската вест.

> “There is no need to marvel that the church is not vivified by the Holy Spirit’s power. Men and women are setting aside the instruction Christ has given. Anger and covetousness are obtaining the victory. The soul-temple is full of wickedness. There is no room for Christ. Men follow their own perverse ways. They will not heed the words of the Saviour. They take themselves into their own hands, rejecting reproofs and warnings, until the candlestick is moved out of its place, and spiritual discernment is confused by human ideas. Though deficient in service, they justify themselves, saying, ‘The temple of the Lord, The temple of the Lord are we.’ They set the law of God aside to follow the light of their own imagination.” Review and Herald, April 8, 1902.

> „Няма нужда да се чудим, че църквата не е оживотворявана от силата на Светия Дух. Мъже и жени оставят настрана наставленията, които Христос е дал. Гневът и користолюбието вземат надмощие. Храмът на душата е пълен с нечестие. Няма място за Христос. Хората следват собствените си извратени пътища. Те не желаят да се вслушат в думите на Спасителя. Вземат се в собствените си ръце, отхвърляйки изобличенията и предупрежденията, докато светилникът бъде отместен от мястото си и духовната разсъдливост бъде помрачена от човешки идеи. Макар и недостатъчни в служенето, те се оправдават, като казват: „Храм Господен, храм Господен сме ние.“ Те оставят настрана Божия закон, за да следват светлината на собственото си въображение.“ Review and Herald, April 8, 1902.

The messenger then raised the voice of his warning message against the bridegrooms and the brides, as a symbol of the methodology of “line upon line,” for the prophetic line of the last days will be just as the prophetic line in the days of Noah was, when they were giving in marriage at the very time when the flood of destruction was about to overflow their worldly ambitions and plans.

След това вестителят въздигна гласа на своето предупредително послание срещу младоженците и невестите като символ на метода „ред по ред“, защото пророческата линия на последните дни ще бъде също както пророческата линия в дните на Ной, когато се женеха и се омъжваха именно в онова време, когато потопът на погибелта бе на път да прелее над светските им амбиции и планове.

> “The Bible declares that in the last days men will be absorbed in worldly pursuits, in pleasure and money-getting. They will be blind to eternal realities. Christ says, ‘As the days of Noah were, so shall also the coming of the Son of man be. For as in the days that were before the flood they were eating and drinking, marrying and giving in marriage, until the day that Noah entered into the ark, and knew not until the flood came, and took them all away; so shall also the coming of the Son of man be.’ Matthew 24:37–39.

> „Библията заявява, че в последните дни хората ще бъдат погълнати от светски занимания, от удоволствия и печалбарство. Те ще бъдат слепи за вечните реалности. Христос казва: „И както бяха Ноевите дни, така ще бъде и пришествието на Човешкия Син. Защото, както в дните преди потопа ядяха и пиеха, женеха се и се омъжваха, до деня, когато Ной влезе в ковчега, и не узнаха, докато не дойде потопът и не ги отнесе всички; така ще бъде и пришествието на Човешкия Син.“ Матей 24:37–39.

> “So it is today. Men are rushing on in the chase for gain and selfish indulgence as if there were no God, no heaven, and no hereafter. In Noah’s day the warning of the flood was sent to startle men in their wickedness and call them to repentance. So the message of Christ’s soon coming is designed to arouse men from their absorption in worldly things. It is intended to awaken them to a sense of eternal realities, that they may give heed to the invitation to the Lord’s table.

> „Така е и днес. Хората стремглаво се втурват в гонитбата за печалба и себично угаждане, сякаш няма Бог, няма небе и няма задгробен живот. В дните на Ной предупреждението за потопа бе изпратено, за да разтърси хората в тяхното нечестие и да ги призове към покаяние. Така и вестта за скорошното идване на Христос е предназначена да изтръгне хората от тяхната погълнатост от светските неща. Тя има за цел да ги пробуди за съзнание за вечните реалности, за да обърнат внимание на поканата към Господната трапеза.“

> “The gospel invitation is to be given to all the world—‘to every nation, and kindred, and tongue, and people.’ Revelation 14:6. The last message of warning and mercy is to lighten the whole earth with its glory. It is to reach all classes of men, rich and poor, high and low. ‘Go out into the highways and hedges,’ Christ says, ‘and compel them to come in, that My house may be filled.’” Christ’s Object Lessons, 228.

> „Евангелската покана трябва да бъде отправена към целия свят — „към всеки народ, племе, език и люде“. Откровение 14:6. Последната вест на предупреждение и милост трябва да озари цялата земя със славата си. Тя трябва да достигне до всички категории хора — богати и бедни, велики и смирени. „Излезте по пътищата и край плетовете“, казва Христос, „и накарайте ги да влязат, за да се напълни домът Ми.“ Притчи Христови, 228.

The last element of the warning is emphasized in the previous passage. The message represented as the voice against “all the people”, is the everlasting gospel, which identifies the necessity to meet the requirements of the gospel in order to be saved. The first requirement of the everlasting gospel is to fear God, and that fear is premised upon the reality that it was our sins that placed Christ, the Son of the living God, upon the cross.

Последният елемент на предупреждението е подчертан в предходния пасаж. Вестта, представена като глас против „целия народ“, е вечното благовестие, което посочва необходимостта да бъдат изпълнени изискванията на благовестието, за да бъде човек спасен. Първото изискване на вечното благовестие е да се боим от Бога, а този страх се основава върху действителността, че именно нашите грехове поставиха Христос, Сина на живия Бог, на кръста.

Every element of the messenger to Jerusalem during his seven years of ministry represented the everlasting gospel, which was the identical gospel that was presented in the seven years Christ confirmed the covenant with many from the year 27 to the year 34. It is also the everlasting gospel that is proclaimed in the final two periods of the last days, and it is specific to the message of the latter rain, being the message of Islam of the third Woe. It identifies the sealing of the one hundred and forty-four thousand, the separation of the wheat and tares, the Laodicean condition of the tares, and the triple application of prophecy as a symbol of the methodology of the latter rain, which is “line upon line.”

Всеки елемент от вестителя до Йерусалим през неговите седем години служение представляваше вечното евангелие, което бе същото онова евангелие, представено през седемте години, в които Христос потвърди завета с мнозина от 27-ма до 34-та година. То е също и вечното евангелие, което се прогласява в последните два периода на последните дни, и е специфично за вестта на късния дъжд, като е вестта за исляма на третото „Горко“. То обозначава запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди, отделянето на пшеницата и плевелите, лаодикийското състояние на плевелите и тройното приложение на пророчеството като символ на методологията на късния дъжд, която е „ред след ред“.

The message of seven years in that history is prophetically set within the “days of vengeance” that was part of the very first mention of Christ’s message and work, and His message and work are to be repeated in the last days by the one hundred and forty-four thousand. They will then identify their message within the prophetic setting of the “days of God’s vengeance”. There are two biblical types of God’s “vengeance” represented within His Word, His vengeance upon His people and also His vengeance upon His enemies.

Вестта за седемте години в тази история е пророчески поставена в рамките на „дните на възмездие“, които бяха част от най-първото споменаване на вестта и делото на Христос, а Неговата вест и Неговото дело трябва да бъдат повторени в последните дни от сто четиридесет и четирите хиляди. Тогава те ще определят своята вест в пророческата рамка на „дните на Божието възмездие“. В Неговото Слово са представени два библейски образа на Божието „възмездие“ — Неговото възмездие над Неговия народ, а също и Неговото възмездие над Неговите врагове.

The “seven times,” of Leviticus twenty-six illustrates God’s vengeance upon His rebellious people, and that vengeance includes the literal and spiritual trampling down of the sanctuary and the host. Within the symbolism of the trampling down of the sanctuary and host the symbolism of God’s vengeance upon His enemies is also represented. In the last days God’s vengeance against His people is represented as the spewing out of Laodicean Adventism at the soon-coming Sunday law. At that waymark His vengeance upon Modern Babylon also begins.

„Седемте времена“ от Левит двадесет и шеста глава онагледяват Божието отмъщение върху Неговия бунтовен народ, и това отмъщение включва буквалното и духовното потъпкване на светилището и множеството. В символиката на потъпкването на светилището и множеството е представена и символиката на Божието отмъщение върху Неговите врагове. В последните дни Божието отмъщение срещу Неговия народ е представено като изплюването на лаодикийския адвентизъм при скоро идващия неделен закон. При този ориентир започва и Неговото отмъщение върху съвременния Вавилон.

The investigative judgment of the living upon Laodicean Adventism, which is followed by the executive judgment upon the whore of Tyre and the beast that she rides upon and reigns over, is the prophetic history of the last days, where the effect of every vision is accomplished. Every vision is to be applied to those two prophetic periods, for the methodology of the latter rain is the application of prophetic line upon prophetic line. At the beginning of those two histories Jesus identified a “sign” that proves that those living at that point are in the last generation of earth’s history.

Изследователният съд над живите върху лаодикийския адвентизъм, който е последван от изпълнителния съд над тирската блудница и звяра, на когото тя язди и над когото царува, е пророческата история на последните дни, в която се изпълнява действието на всяко видение. Всяко видение трябва да бъде приложено към тези два пророчески периода, защото методологията на късния дъжд е прилагането на пророческа линия върху пророческа линия. В началото на тези две истории Исус посочи „знак“, който доказва, че живеещите в онзи момент са последното поколение в историята на земята.

The first period began when the sealing of the one hundred and forty-four thousand began on September 11, 2001. It was within that waymark that the “sign” Christ identified in Luke twenty-one was placed.

Първият период започна, когато започна запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди на 11 септември 2001 г. Именно в рамките на този waymark бе поставено „знамението“, което Христос посочи в Лука 21.

We will continue this study in the next article.

Ще продължим това изследване в следващата статия.

> “Now, brethren, God wants us to take our position with the man that carries the lantern; we want to take our position where the light is, and where God has given the trumpet a certain sound. We want to give the trumpet a certain sound. We have been in perplexity, and we have been in doubt, and the churches are ready to die. But now here we read: ‘And after these things I saw another angel come down from heaven, having great power; and the earth was lightened with his glory. And he cried mightily with a strong voice, saying, Babylon the great is fallen, is fallen, and is become the habitation of devils, and the hold of every foul spirit, and a cage of every unclean and hateful bird’ [Revelation 18:1, 2].

> „А сега, братя, Бог желае да заемем своето място при човека, който носи фенера; желаем да заемем своето място там, където е светлината, и където Бог е дал на тръбата ясен звук. Ние желаем да дадем на тръбата ясен звук. Били сме в недоумение и сме били в съмнение, а църквите са готови да умрат. Но сега тук четем: „И след това видях друг ангел да слиза от небето, имащ голяма власт; и земята се освети от неговата слава. И извика мощно със силен глас, казвайки: Падна, падна великият Вавилон и стана жилище на бесове и свърталище на всеки нечист дух, и клетка на всяка нечиста и омразна птица“ [Откровение 18:1, 2].

> “Well now, how are we going to know anything about that message if we are not in a position to recognize anything of the light of heaven when it comes to us? And we will just as soon pick up the darkest deception when it comes to us from somebody that agrees with us, when we have not a particle of evidence that the Spirit of God has sent them. Christ said, ‘I come in the name of my Father, but ye will not receive me’ [see John 5:43]. Now, that is just the work that has been going on here ever since the meeting at Minneapolis. Because God sends a message in his name that does not agree with your ideas, therefore [you conclude] it cannot be a message from God.” Sermons and Talks, volume 1, 142.

> „Е, тогава, как ще узнаем нещо за тази вест, ако не сме в положение да разпознаем каквато и да било светлина от небето, когато тя дойде при нас? И също тъй лесно ще приемем и най-мрачното заблуждение, когато то дойде при нас от някого, който е съгласен с нас, ако нямаме и частица доказателство, че Божият Дух го е изпратил. Христос каза: „Аз дойдох в името на Своя Отец, и не Ме приемате“ [вж. Йоан 5:43]. И точно това дело се върши тук още от събранието в Минеаполис. Защото Бог изпраща вест в Своето име, която не е съгласна с вашите идеи, затова [вие заключавате], че тя не може да бъде вест от Бога.“ Sermons and Talks, том 1, 142.

Back to Articles