Article

# The Book of Daniel - Number Eighty-Seven

Книгата на Даниил — осемдесет и седем

Unveiling the Parable of the Ten Virgins: A Profound Journey through Adventist History

Разкриване на притчата за десетте девици: едно дълбоко пътешествие през адвентната история

Author

Jeff Pippenger

Published

February 20, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The parable of the ten virgins illustrates the experience of the Adventist people.

Притчата за десетте девици илюстрира опитността на адвентния народ.

> “The parable of the ten virgins of Matthew 25 also illustrates the experience of the Adventist people.” The Great Controversy, 393.

> „Притчата за десетте девици от Матей 25 също илюстрира опитността на адвентния народ.“ Великата борба, 393.

Millerite Adventists fulfilled the parable to the very letter.

Милеритовите адвентисти изпълниха притчата до най-малката подробност.

> “I am often referred to the parable of the ten virgins, five of whom were wise, and five foolish. This parable has been and will be fulfilled to the very letter, for it has a special application to this time, and, like the third angel’s message, has been fulfilled and will continue to be present truth till the close of time.” Review and Herald, August 19, 1890.

> „Често ме насочват към притчата за десетте девици, пет от които бяха мъдри, а пет — неразумни. Тази притча се е изпълнила и ще се изпълни до най-малката подробност, защото има специално приложение за това време и, подобно на вестта на третия ангел, се е изпълнила и ще продължи да бъде настояща истина до края на времето.“ Review and Herald, 19 август 1890 г.

The history of the movement of the first angel represents the movement of the third angel, and the ultimate focus of the parable is whether the virgins possess the oil, which is the message of the latter rain.

Историята на движението на първия ангел представлява движението на третия ангел, а крайният акцент на притчата е върху това дали девиците притежават елея, който е вестта на късния дъжд.

> “There is a world lying in wickedness, in deception, and delusion, in the very shadow of death,—asleep, asleep. Who are feeling travail of soul to awaken them? What voice can reach them? My mind is carried to the future when the signal will be given, ‘Behold the Bridegroom cometh; go ye out to meet Him.’ But some will have delayed to obtain the oil for replenishing their lamps, and too late they will find that character, which is represented by the oil, is not transferable. That oil is the righteousness of Christ. It represents character, and character is not transferable. No man can secure it for another. Each must obtain for himself a character purified from every stain of sin.” Bible Echo, May 4, 1896.

> „Има един свят, който лежи в нечестие, в измама и заблуда, в самата сянка на смъртта — заспал, заспал. Кои изпитват душевни мъки, за да го събудят? Какъв глас може да достигне до него? Умът ми е пренесен в бъдещето, когато ще бъде даден сигналът: „Ето, Младоженецът иде; излезте да Го посрещнете.“ Но някои ще са се забавили да се снабдят с масло за допълване на светилниците си и твърде късно ще открият, че характерът, който е представен чрез маслото, не може да се предава. Това масло е правдата на Христос. То представлява характера, а характерът не може да се предава. Никой човек не може да го придобие за друг. Всеки трябва сам за себе си да придобие характер, очистен от всяко петно на греха.“ Bible Echo, 4 май 1896 г.

The “oil” in the parable represents “character,” and also the “righteousness of Christ.” A sanctified character is only produced by those who eat God’s Word.

„Маслото“ в притчата представлява „характер“, а също и „правдата на Христос“. Осветен характер се изгражда само у онези, които се хранят с Божието Слово.

> Sanctify them through thy truth: thy word is truth. John 17:17.

> Освети ги чрез Твоята истина: Твоето слово е истина. Йоан 17:17.

The “oil” is also the messages of God’s Spirit.

„Маслото“ е също и вестите на Божия Дух.

> “God is dishonored when we do not receive the communications which he sends us. Thus we refuse the golden oil which he would pour into our souls to be communicated to those in darkness.” Review and Herald, July 20, 1897.

> „Бог бива обезчестяван, когато не приемаме вестите, които Той ни изпраща. Така ние отказваме златното масло, което Той би излял в душите ни, за да бъде предадено на онези, които са в тъмнина.“ Review and Herald, 20 юли 1897 г.

The “oil” is the messages of God’s Word that conveys the sanctifying presence of Christ’s righteousness. In the parable of the ten virgins, which is also the prophecy of Habakkuk chapter two, the message of the Midnight Cry, which is the message of Christ’s righteousness, as represented by the message of Jones and Waggoner in the rebellion of 1888.

„Маслото“ са вестите на Божието Слово, които предават освещаващото присъствие на Христовата праведност. В притчата за десетте девици, която е също и пророчеството на Авакум, втора глава, вестта на Среднощния вик, която е вестта за Христовата праведност, както е представена чрез вестта на Джоунс и Уагонър в бунта от 1888 година.

> “The Lord in His great mercy sent a most precious message to His people through Elders Waggoner and Jones. This message was to bring more prominently before the world the uplifted Saviour, the sacrifice for the sins of the whole world. It presented justification through faith in the Surety; it invited the people to receive the righteousness of Christ, which is made manifest in obedience to all the commandments of God. Many had lost sight of Jesus. They needed to have their eyes directed to His divine person, His merits, and His changeless love for the human family. All power is given into His hands, that He may dispense rich gifts unto men, imparting the priceless gift of His own righteousness to the helpless human agent. This is the message that God commanded to be given to the world. It is the third angel’s message, which is to be proclaimed with a loud voice, and attended with the outpouring of His Spirit in a large measure.” Testimonies to Ministers, 91.

> „Господ в Своята велика милост изпрати на Своя народ една най-скъпоценна вест чрез старейшините Уагонър и Джоунс. Тази вест трябваше да представи по-явно пред света въздигнатия Спасител, жертвата за греховете на целия свят. Тя представяше оправдание чрез вяра в Поръчителя; тя канеше хората да приемат Христовата праведност, която се изявява в послушание към всички Божии заповеди. Мнозина бяха изгубили от поглед Исус. Те се нуждаеха очите им да бъдат насочени към Неговата божествена Личност, Неговите заслуги и Неговата неизменна любов към човешкото семейство. Всяка власт е дадена в Неговите ръце, за да може Той да раздава богати дарове на хората, като предава безценния дар на Своята собствена праведност на безпомощния човешки деятел. Това е вестта, която Бог заповяда да бъде дадена на света. Тя е вестта на третия ангел, която трябва да бъде прогласена със силен глас и придружена от изливането на Неговия Дух в голяма мярка.“ Свидетелства към проповедниците, 91.

The message is the message of the latter rain.

Вестта е вестта на късния дъжд.

> “The latter rain is to fall upon the people of God. A mighty angel is to come down from heaven, and the whole earth is to be lighted with his glory.” Review and Herald, April 21, 1891.

> „Късният дъжд трябва да се излее върху Божия народ. Могъщ ангел трябва да слезе от небето и цялата земя да се освети от неговата слава.“ Review and Herald, 21 април 1891 г.

When the mighty angel descended on September 11, 2001, the latter rain began to sprinkle and the history of the Millerites as represented in the parable of the ten virgins and Habakkuk chapter two began to repeat. It was then that God’s last day people ate the book that was in the angel’s hand, and in so doing were led back to Jeremiah’s old paths, and thus became the watchmen that were to sound the warning trumpet. The trumpet warning was the Laodicean message represented by Isaiah as a loud cry.

Когато могъщият ангел слезе на 11 септември 2001 г., късният дъжд започна да поръсва и историята на милеритите, както е представена в притчата за десетте девици и във втора глава на Авакум, започна да се повтаря. Тогава Божият народ на последните дни изяде книжката, която беше в ръката на ангела, и по този начин бе върнат към древните пътища на Еремия, и така стана стражите, които трябваше да затръбят предупредителната тръба. Предупреждението на тръбата беше Лаодикийската вест, представена от Исая като силен вик.

> Cry aloud, spare not, lift up thy voice like a trumpet, and show my people their transgression, and the house of Jacob their sins. Isaiah 58:1.

> Викай с пълен глас, не щади, издигни гласа си като тръба и покажи на Моя народ престъплението му и на дома Яковов греховете му. Исая 58:1.

The reform movement of the first and the third angels begin at a “time of the end.” At that point there is an “increase of knowledge” which will test the generation then living, but only after the knowledge is published as a formalized message. Thereafter the formalized message is “empowered”, and the empowerment is marked by the descent of an angel. The descent of the angel identifies Habakkuk’s debate and two classes begin to identify a message that is either the true or the counterfeit message of the latter rain. The faithful then become God’s watchmen who begin to blow a warning trumpet message.

Реформаторското движение на първия и третия ангел започва във „време на края“. В този момент настъпва „умножаване на знанието“, което ще изпита поколението, живеещо тогава, но едва след като това знание бъде публикувано като формализирана вест. След това формализираната вест бива „овластена“, а овластяването е отбелязано чрез слизането на ангел. Слизането на ангела определя спора на Авакум и две категории започват да разпознават една вест, която е или истинската, или фалшивата вест на късния дъжд. Тогава верните стават Божии стражи, които започват да надават предупредителна тръба чрез своята вест.

The true trumpet message is based upon the light represented upon Habakkuk’s two tables. It is the warning to Laodicea, and the warning that identifies the sins of God’s people. The debate escalates until the first disappointment, when the one class becomes the “assembly of mockers,” and the true watchmen are called to return to the zeal for the message they formerly manifested before the disappointment. As the watchmen returned, they recognized that they were in the “tarrying time”, and that the message that had failed, was actually going to be fulfilled, but in God’s order. That message was developed over a brief period of time (but a period of time nonetheless), and when the message arrives it is represented as the message of “the Midnight Cry”, which is simply an increase of the message that began to be empowered when the angel descended.

Истинската тръбна вест се основава върху светлината, представена върху двете таблици на Авакум. Тя е предупреждението към Лаодикия и предупреждението, което разпознава греховете на Божия народ. Спорът се изостря до първото разочарование, когато едната група се превръща в „събрание на присмивачи“, а истинските стражи биват призовани да се върнат към ревността за вестта, която по-рано проявяваха преди разочарованието. Когато стражите се завърнаха, те разпознаха, че се намират във „времето на забавянето“ и че вестта, която изглеждаше, че е пропаднала, всъщност щеше да се изпълни, но в Божия ред. Тази вест се развиваше в продължение на кратък период от време (но все пак период от време), и когато вестта идва, тя е представена като вестта на „Среднощния вик“, която е просто усилване на вестта, започнала да се изпълва със сила, когато ангелът слезе.

At the arrival of the message, a separation between those who had accepted the position of watchmen at the descent of the angel, and those who refused was fully accomplished. That separation identifies the point where the seal is impressed upon the one hundred and forty-four thousand, in advance of the outpouring of the latter rain without the “measuring” that was placed upon the latter rain that began when the angel descended.

С идването на вестта разделението между онези, които бяха приели положението на стражи при слизането на ангела, и онези, които отказаха, беше напълно осъществено. Това разделение обозначава момента, когато печатът се полага върху сто четиридесет и четирите хиляди, преди изливането на късния дъжд без „измерването“, което беше наложено върху късния дъжд, започнал, когато ангелът слезе.

The history of the Millerites is an illustration of the latter rain during the sealing of the one hundred and forty-four thousand. In that history the debate of Habakkuk was based upon a true and a false latter rain message. Paul identifies one class as those that have a love of the truth, and the other class as those who receive strong delusion for they do not have a love of the truth, and because they have believed a “lie.”

Историята на милеритите е илюстрация на късния дъжд по време на запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди. В тази история спорът при Авакум се основаваше върху една истинска и една фалшива вест за късния дъжд. Павел определя едната група като онези, които имат любов към истината, а другата група — като онези, които приемат силно заблуждение, защото нямат любов към истината и защото са повярвали на една „лъжа“.

The Millerite movement represents a development of truth that increases in knowledge and power from “the time of the end,” all the way through until the outpouring of the Holy Spirit at the Midnight Cry. The Millerite movement identified certain specific waymarks that are paralleled, such as a “time of the end,” a “formalizing” of the message represented by the “increase of knowledge”, an “empowerment” of the message that is marked by an angel descending, a “first disappointment” that introduces the parable of the ten virgins, an outpouring of the Holy Spirit represented as “the Midnight Cry”, and then a final “second disappointment”, where a dispensational door is “closed” and another dispensational door is “opened”.

Милеристкото движение представлява развитие на истината, което нараства в знание и сила от „времето на края“ чак до изливането на Светия Дух при Среднощния вик. Милеристкото движение определи някои конкретни ориентири, които имат своите паралели, като „време на края“, „формализиране“ на вестта, представено чрез „увеличаването на знанието“, „овластяване“ на вестта, отбелязано чрез слизането на ангел, „първо разочарование“, което въвежда притчата за десетте девици, изливане на Светия Дух, представено като „Среднощния вик“, а след това и окончателно „второ разочарование“, при което една диспенсационна врата се „затваря“, а друга диспенсационна врата се „отваря“.

> “God has given the messages of Revelation 14 their place in the line of prophecy, and their work is not to cease till the close of this earth’s history. The first and second angel’s messages are still truth for this time, and are to run parallel with this which follows. The third angel proclaims his warning with a loud voice. ‘After these things,’ said John, ‘I saw another angel come down from heaven, having great power, and the earth was lightened with his glory.’ In this illumination, the light of all the three messages is combined.” The 1888 Materials, 804.

> „Бог е дал на вестите от Откровение 14 тяхното място в пророческата линия и тяхното дело не трябва да престане до самия край на историята на тази земя. Първата и втората ангелска вест все още са истина за настоящото време и трябва да вървят успоредно с тази, която следва. Третият ангел прогласява своето предупреждение със силен глас. „След това“, каза Йоан, „видях друг ангел да слиза от небето, който имаше голяма власт; и земята се освети от неговата слава.“ В това осветяване светлината на трите вести е събрана в едно.“ The 1888 Materials, 804.

The Millerite movement, which typifies the movements of the one hundred and forty-four thousand, was bound up in the prophecies of the twenty-three hundred years and the twenty-five hundred and twenty years of Daniel chapter eight, verses thirteen and fourteen. “The time of the end,” arrived at the conclusion of “seven times” of God’s indignation against the northern kingdom of Israel. The formalization of Miller’s message in 1831, arrived two hundred and twenty years after the production of the King James Bible.

Милеристкото движение, което е предобраз на движенията на сто четиридесет и четирите хиляди, бе свързано с пророчествата за двете хиляди и триста години и за две хиляди петстотин и двадесетте години от осма глава на Даниил, стихове тринадесет и четиринадесет. „Времето на края“ настъпи при завършека на „седем времена“ на Божието негодувание против северното царство Израил. Формализирането на вестта на Милър през 1831 г. настъпи двеста и двадесет години след издаването на Библията на крал Джеймс.

> “Mr. Miller, like those moved out by this message in other countries, first thought to fulfil his commission by writing and publishing in the public journals and in pamphlets. He first published his views in the Vermont Telegraph, a Baptist paper, printed in Brandon, Vt. This was in the year 1831.” John Loughborough, The Great Second Advent Movement, 120.

> „Г-н Милър, подобно на онези, подтикнати от тази вест в други страни, първоначално мислеше да изпълни своето поръчение чрез писане и публикуване в обществените вестници и в брошури. Той най-напред публикува възгледите си във Vermont Telegraph, баптистки вестник, издаван в Брандън, щата Върмонт. Това беше през 1831 година.“ John Loughborough, The Great Second Advent Movement, 120.

The movement of the third angel’s “time of the end,” arrived in 1989, at the conclusion of one hundred and twenty-six years from the rebellion of 1863. “One hundred and twenty-six” is a symbol of the “seven times.” Both movements began with a fulfillment of the “seven times.”

Движението на „времето на края“ на третия ангел настъпи през 1989 г., при завършването на сто двадесет и шест години от бунта през 1863 г. „Сто двадесет и шест“ е символ на „седемте времена“. И двете движения започнаха с изпълнение на „седемте времена“.

The message of the movement of the third angel was formalized in 1996, with the production of a series of articles titled, The Time of the End, that had been published in a magazine called, Our Firm Foundation. Those articles were published two hundred and twenty years after the Declaration of Independence in 1776. The message of both movements was formalized two hundred and twenty years after a history that was directly linked to the message that arrived at the end of the two hundred and twenty years.

Вестта на движението на третия ангел бе формализирана през 1996 година с издаването на поредица статии, озаглавена „Времето на края“, които бяха публикувани в списание, наречено „Our Firm Foundation“. Тези статии бяха публикувани двеста и двадесет години след Декларацията за независимост от 1776 година. Вестта и на двете движения бе формализирана двеста и двадесет години след една история, която бе пряко свързана с вестта, достигнала в края на тези двеста и двадесет години.

The number “two hundred and twenty” represents the connection (a link) between the “seven times,” of God’s indignation against the southern kingdom of Judah that began in 677 BC, and the beginning of the twenty-three hundred years of Daniel chapter eight, verse fourteen, in 457 BC. The number two hundred and twenty links the two prophecies together, and the two prophecies were presented together in the foundational verses of Adventism, which is Daniel chapter eight, verses thirteen and fourteen. In those verses Christ introduced himself prophetically as “that certain saint,” which is the translation from the Hebrew word “Palmoni,” which means the “Wonderful Numberer”.

Числото „двеста и двадесет“ представлява връзката (свързващото звено) между „седемте времена“ на Божието негодувание против южното царство Юда, започнали през 677 г. пр. Хр., и началото на двете хиляди и триста години от осма глава на Даниил, стих четиринадесети, през 457 г. пр. Хр. Числото двеста и двадесет свързва двете пророчества заедно, и двете пророчества бяха представени заедно в основополагащите стихове на адвентизма, а именно Даниил 8:13, 14. В тези стихове Христос представи Себе Си пророчески като „онзи известен светец“, което е преводът на еврейската дума „Палмони“, която означава „Чудният Изчислител“.

The Wonderful Numberer introduces the two visions that represent the two lines of prophecy, in the very two verses, that Sister White identifies as the central pillar of Adventism. The starting point is joined by the symbolic link of two hundred and twenty years to when they are fulfilled in 1844. Habakkuk chapter two concludes with verse twenty, thus marking the number “two hundred and twenty” with a different expression by the Wonderful Numberer, for the verse identifies a primary characteristic of the antitypical Day of Atonement that began at that date.

Чудният Изчислител въвежда двете видения, които представят двете линии на пророчество, в самите два стиха, които сестра Уайт определя като централния стълб на адвентизма. Началната точка е свързана чрез символичната връзка от двеста и двадесет години с времето, когато те се изпълняват през 1844 година. Втора глава на Авакум завършва с двадесети стих, като по този начин числото „двеста и двадесет“ е отбелязано с различен израз от Чудния Изчислител, защото стихът посочва една първостепенна характеристика на прообразния Ден на умилостивението, който започна на тази дата.

> But the Lord is in his holy temple: let all the earth keep silence before him. Habakkuk 2:20.

> А Господ е в светия Си храм; нека цялата земя мълчи пред Него. Авакум 2:20.

The two prophetic periods that represent the central pillar of Adventism, which were introduced directly by the Wonderful Numberer are linked together by two hundred and twenty years, and Jesus (the Wonderful Numberer), who always identifies the end of a thing with the beginning of a thing, marked their ending in October 22, 1844, with the number two hundred and twenty.

Двата пророчески периода, които представляват централния стълб на адвентизма и които бяха въведени непосредствено от Чудния Броител, са свързани помежду си с двеста и двадесет години; и Исус (Чудният Броител), Който винаги отъждествява края на едно нещо с началото на друго, отбеляза техния завършек на 22 октомври 1844 г. с числото двеста и двадесет.

The movement of the first angel, as with the movement of the third angel, began at a “time of the end” (1798 and 1989 respectively), where the “seven times,” of Leviticus twenty-six is identified. The next waymark in both histories is marked with a conclusion of two hundred and twenty years, also a prophetic characteristic of the “seven times,” for the starting points of the two visions (chazon and mareh), represent a period of two hundred and twenty years that links them together.

Движението на първия ангел, както и движението на третия ангел, започна във „време на края“ (съответно 1798 и 1989), където са установени „седемте времена“ от Левит двадесет и шеста глава. Следващият ориентир и в двете истории е отбелязан със завършване на двеста и двадесет години — също пророческа характеристика на „седемте времена“ — понеже началните точки на двете видения (chazon и mareh) представляват период от двеста и двадесет години, който ги свързва заедно.

The production of the King James Bible in 1611, the formalization of Miller’s message as published in the Vermont Telegraph newspaper, the production of the Declaration of Independence, and the publishing of The Time of the End in the Our Firm Foundation magazine, were all publications. The beginning and ending of both two hundred and twenty-year periods represent a publication as the historical waymark. The number “two hundred and twenty” is a symbol of a prophetic link, and all four publications are linked by being publications, and also by the message represented as the “increase of knowledge” in their respective histories.

Издаването на Библията „Крал Джеймс“ през 1611 г., формализирането на вестта на Милър, както е публикувана във вестника Vermont Telegraph, изготвянето на Декларацията за независимост и публикуването на „The Time of the End“ в списанието Our Firm Foundation — всички те бяха публикации. Началото и краят и на двата двеста и двадесетгодишни периода представляват публикация като исторически ориентир. Числото „двеста и двадесет“ е символ на пророческа връзка, а и четирите публикации са свързани чрез това, че са публикации, както и чрез вестта, представена като „увеличаването на знанието“ в съответните им истории.

The Bible in 1611, represents the communication of the gospel from the heavenly courts to mankind. Miller’s message was set within the context of time prophecies, and the two sacred charts of Habakkuk make it easily recognized that Miller’s message was illustrated graphically by lines of history. “Vermont” means “a green mountain”, and according to inspiration “green” is a symbol of faith.

Библията през 1611 г. представлява предаването на евангелието от небесните дворове към човечеството. Вестта на Милър беше поставена в контекста на времевите пророчества, а двата свещени чертежа на Авакум правят лесно разпознаваемо, че вестта на Милър беше илюстрирана графично чрез линии на историята. „Върмонт“ означава „зелена планина“, а според вдъхновението „зеленото“ е символ на вярата.

> “This dream gave me hope. The green cord represented faith to my mind, and the beauty and simplicity of trusting in God began to dawn upon my soul.” Christian Experience and Teachings, 28.

> „Този сън ми даде надежда. В ума ми зеленото въже представляваше вярата и красотата и простотата на упованието в Бога започнаха да озаряват душата ми.“ Christian Experience and Teachings, 28.

Miller’s message was formalized and delivered from the faithful church, for a “mountain” in the last days is a “church”.

Вестта на Милър бе формулирана и предадена от вярната църква, защото „планина“ в последните дни е „църква“.

> And it shall come to pass in the last days, that the mountain of the Lord’s house shall be established in the top of the mountains, and shall be exalted above the hills; and all nations shall flow unto it. And many people shall go and say, Come ye, and let us go up to the mountain of the Lord, to the house of the God of Jacob; and he will teach us of his ways, and we will walk in his paths: for out of Zion shall go forth the law, and the word of the Lord from Jerusalem. Isaiah 2:2, 3.

> И ще се случи в последните дни, че планината на дома Господен ще бъде утвърдена на върха на планините и ще се възвиси над хълмовете; и всички народи ще потекат към нея. И много племена ще отидат и ще кажат: Дойдете, нека възлезем на планината Господня, в дома на Якововия Бог; и Той ще ни научи на Своите пътища, и ние ще ходим в Неговите пътеки; защото от Сион ще излезе законът, и словото Господне — от Ерусалим. Исая 2:2, 3.

The formalized testing message of Miller came from the faithful church, and the publication called The Telegraph, represents a message from heaven as did the King James Bible, for the word “telegraph”, which is created from two Greek words, is a message from far off. The first word (tele) means “distant or far off,” and the second word (grapho), “to write or record.” Together they mean “to write or transmit at a distance.” In 1611, God, through the production of the King James Bible transmitted His message from heaven, and at the end of two hundred and twenty years, Miller’s message, as first formalized in 1831 in the Vermont Telegraph, also transmitted God’s message from heaven. That message was the “increase of knowledge” that was opened at “the time of the end” in 1798, which then produced a three-step testing process for that generation. That history typified the history of Future for America.

Формализираната изпитваща вест на Милър произлезе от верната църква, а изданието, наречено The Telegraph, представлява вест от небето, както и Библията на крал Джеймс, защото думата „telegraph“, която е съставена от две гръцки думи, означава вест отдалеч. Първата дума (tele) означава „далечен или отдалечен“, а втората дума (grapho) — „да пиша или записвам“. Заедно те означават „да се пише или предава от разстояние“. През 1611 г. Бог, чрез издаването на Библията на крал Джеймс, предаде Своята вест от небето, а в края на двеста и двадесет години вестта на Милър, формализирана за пръв път през 1831 г. във Vermont Telegraph, също предаде Божията вест от небето. Тази вест беше „увеличението на знанието“, което бе отворено в „края на времето“ през 1798 г., и което след това произведе тристепенен изпитващ процес за онова поколение. Тази история беше предобраз на историята на Future for America.

The Declaration of Independence in 1776, represents the beginning of the earth beast of Revelation thirteen. It represents the beginning of the United States, and in so doing identifies the restriction of independence at the end of the United States. The message of Future for America (as the name suggests), identifies the ending that is typified in the beginning with the publication of the Declaration of Independence. Two hundred and twenty years later in 1996, the ministry that had produced The Time of the End magazine, received the legal entity that had previously been named, Future for America. That year, The Time of the End magazine, that was made up of articles that had been run in the publication called Our Firm Foundation, was published.

Декларацията за независимост от 1776 година представлява началото на земния звяр от Откровение тринадесета глава. Тя представлява началото на Съединените щати и, като прави това, посочва ограничаването на независимостта в края на Съединените щати. Вестта на Future for America (както подсказва самото име) посочва края, който е предобразен в началото чрез публикуването на Декларацията за независимост. Двеста и двадесет години по-късно, през 1996 година, служението, което беше издавало списание The Time of the End, получи юридическото лице, което преди това беше наречено Future for America. През същата година беше публикувано списание The Time of the End, съставено от статии, които бяха публикувани в изданието, наречено Our Firm Foundation.

The name of the ministry Future for America, addresses the history of the Declaration of Independence, for that publication marked the beginning of the United States, and Jesus always illustrates the end with the beginning. The title of the publication being The Time of the End, addresses both “the time of the end” in 1989, but also the end of probationary time when Michael stands up. The formalized message in the publication (Daniel eleven, verse forty through forty-five), was unsealed with the collapse of the Soviet Union in 1989 (the time of the end), and the verses that were unsealed present a sequence of history that moves forward from 1989 until verse one of chapter twelve, identifies Michael standing up, and human probation closing.

Името на служението Future for America насочва към историята на Декларацията за независимостта, защото това издание отбеляза началото на Съединените щати, а Исус винаги онагледява края чрез началото. Заглавието на изданието — The Time of the End — насочва както към „времето на края“ през 1989 г., така и към края на благодатното време, когато Михаил се изправя. Формализираната в изданието вест (Даниил, единадесета глава, стихове четиридесет до четиридесет и пет) бе разпечатана с разпадането на Съветския съюз през 1989 г. („времето на края“), а стиховете, които бяха разпечатани, представят последователност от история, която се придвижва напред от 1989 г. до първия стих на дванадесета глава, където е посочено изправянето на Михаил и приключването на човешкото благодатно време.

From the publication of Declaration of Independence, in 1776, unto the publication of The Time of the End magazine, equates to two hundred and twenty years, and the beginning and ending are addressing the same prophetic subjects. The publication of The Time of the End, was compiled with the chapters which had first being published as articles in the publication Our Firm Foundation, and represents the prophetic truth that without holding to the foundational truths of the Millerite movement (which is “our firm foundation”), it is impossible to understand the “increase of knowledge” at the “time of the end” in 1989.

От публикуването на Декларацията за независимост през 1776 година до публикуването на списание „Времето на края“ се равняват двеста и двадесет години, а началото и краят разглеждат едни и същи пророчески теми. Публикуването на „Времето на края“ бе съставено от главите, които първоначално бяха публикувани като статии в изданието „Нашата твърда основа“, и представлява пророческата истина, че без да се държим за основополагащите истини на милеритското движение (което е „нашата твърда основа“), е невъзможно да се разбере „увеличението на знанието“ при „времето на края“ през 1989 година.

The waymark represented as “the time of the end,” and the waymark representing the “formalizing” of the message in the parallel histories of the first and third angel’s movements both contain the prophetic elements of the “seven times” of Leviticus twenty-six. The next waymark in the parallel histories is the empowerment of the message as marked by the descent of either the angel of Revelation ten, on August 11, 1840, or the angel of Revelation eighteen, on September 11, 2001. The fulfillment of the second woe of Revelation chapter nine, brought the angel of Revelation ten down, and the fulfillment of the third woe of Revelation chapter ten, brought the angel of Revelation chapter eighteen down.

Пътният знак, представен като „времето на края“, и пътният знак, който представя „формализирането“ на вестта в паралелните истории на движенията на първия и третия ангел, и двата съдържат пророческите елементи на „седемте времена“ от Левит двадесет и шест. Следващият пътен знак в паралелните истории е упълномощаването на вестта, отбелязано чрез слизането или на ангела от Откровение десета глава, на 11 август 1840 г., или на ангела от Откровение осемнадесета глава, на 11 септември 2001 г. Изпълнението на второто „горко“ от Откровение девета глава доведе ангела от Откровение десета глава, а изпълнението на третото „горко“ от Откровение десета глава доведе ангела от Откровение осемнадесета глава.

In the parallel histories the latter rain begins to “sprinkle” at the point when the angel descends. At that point the message is “empowered” by the confirmation of the predicted event. For the Millerites it was the cessation of the Ottoman supremacy in fulfillment of the time prophecy of Islam of the second Woe in Revelation chapter nine, verse fifteen. For the movement of the one hundred and forty-four thousand it was the “angering of the nations,” a prophecy of Islam of the third Woe which is in the time of the seventh trumpet in Revelation ten, verse seven, that was fulfilled when the great buildings of New York City were brought down.

В паралелните истории късният дъжд започва да „поръсва“ в момента, когато ангелът слиза. В този момент вестта е „овластена“ чрез потвърждението на предсказаното събитие. За милеритите това беше прекратяването на османското върховенство в изпълнение на времевото пророчество за исляма от второто горко в Откровение, глава девета, стих петнадесети. За движението на сто четиридесет и четирите хиляди това беше „разгневяването на народите“, пророчество за исляма от третото горко, което е във времето на седмата тръба в Откровение десета глава, седми стих, и което се изпълни, когато големите сгради на Ню Йорк бяха съборени.

Each of the major waymarks of the parallel histories have direct links to the work of the Wonderful Numberer, who places His signature on the relationship of the two visions that represent twenty-three hundred years and twenty-five hundred and twenty years. The prophetic watchmen who are raised up at the descent of the angel blow a warning trumpet that includes the message to Laodicea, that in 1856, was directly linked to the unsealing of the greater light of the “seven times.” The waymark of Habakkuk’s two tables, represented by the 1843 and the 1850 pioneer charts, which both graphically represent the “seven times,” arrived between the descent of the angel and the “first disappointment” in each parallel history.

Всеки от главните ориентири в паралелните истории има пряка връзка с делото на Чудния Изчислител, Който полага Своя подпис върху взаимовръзката между двете видения, които представят две хиляди и триста години и две хиляди петстотин и двадесет години. Пророческите стражи, които са издигнати при слизането на ангела, надигат предупредителна тръба, която включва вестта към Лаодикия, която през 1856 г. беше пряко свързана с разпечатването на по-голямата светлина на „седемте времена“. Ориентирът на двете плочи на Авакум, представен чрез пионерските карти от 1843 и 1850 г., които и двете графично представят „седемте времена“, се появи между слизането на ангела и „първото разочарование“ във всяка паралелна история.

The waymark of the “tarrying time” is directly linked to the failed prediction of 1843, which was a prediction of the fulfillment of both the twenty-three hundred years, and also the twenty-five hundred and twenty years. The message of the Midnight Cry was the identification of the soon-coming fulfillment of those two periods of prophetic time. The closed dispensational “door” at the last waymark identifies the fulfillment of those two prophetic periods, and marks where the seventh or Jubilee trumpet begins to sound. Every waymark in each history is directly linked to the “seven times,” and the “seven times” represents the thread that ties both histories together, and both histories represent the message of the latter rain.

Ориентирът на „времето на забавянето“ е пряко свързан с несбъднатото предсказание за 1843 г., което беше предсказание за изпълнението както на двете хиляди и триста години, така и на двете хиляди петстотин и двадесет години. Вестта на Среднощния вик беше разпознаването на близкото изпълнение на тези два периода от пророческо време. Затворената диспенсационна „врата“ при последния ориентир обозначава изпълнението на тези два пророчески периода и отбелязва мястото, където започва да звучи седмата, или юбилейната, тръба. Всеки ориентир във всяка история е пряко свързан със „седемте времена“, а „седемте времена“ представляват нишката, която свързва и двете истории, и двете истории представляват вестта на късния дъжд.

We will continue this study in the next article.

Ще продължим това изследване в следващата статия.

> “‘To them which stumble at the word, being disobedient,’ Christ is a rock of offense. But ‘the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner.’ Like the rejected stone, Christ in His earthly mission had borne neglect and abuse. He was ‘despised and rejected of men; a man of sorrows, and acquainted with grief: . . . He was despised, and we esteemed Him not.’ Isaiah 53:3. But the time was near when He would be glorified. By the resurrection from the dead He would be declared ‘the Son of God with power.’ Romans 1:4. At His second coming He would be revealed as Lord of heaven and earth. Those who were now about to crucify Him would recognize His greatness. Before the universe the rejected stone would become the head of the corner.

> „За онези, които се препъват в словото, бидейки непокорни“, Христос е камък на съблазън. Но „камъкът, който зидарите отхвърлиха, той стана глава на ъгъла“. Подобно на отхвърления камък, Христос в Своето земно служение бе понесъл пренебрежение и поругание. Той беше „презрян и отхвърлен от човеците, мъж на скърби и навикнал на печал; ... презрян беше, и ние Го не счетохме за нищо“. Исая 53:3. Но времето наближаваше, когато Той щеше да бъде прославен. Чрез възкресението от мъртвите Той щеше да бъде обявен за „Божия Син със сила“. Римляни 1:4. При Своето второ пришествие Той щеше да се яви като Господ на небето и земята. Онези, които сега се готвеха да Го разпнат, щяха да признаят Неговото величие. Пред вселената отхвърленият камък щеше да стане глава на ъгъла.

> “And on ‘whomsoever it shall fall, it will grind him to powder.’ The people who rejected Christ were soon to see their city and their nation destroyed. Their glory would be broken, and scattered as the dust before the wind. And what was it that destroyed the Jews? It was the rock which, had they built upon it, would have been their security. It was the goodness of God despised, the righteousness spurned, the mercy slighted. Men set themselves in opposition to God, and all that would have been their salvation was turned to their destruction. All that God ordained unto life they found to be unto death. In the Jews’ crucifixion of Christ was involved the destruction of Jerusalem. The blood shed upon Calvary was the weight that sank them to ruin for this world and for the world to come. So it will be in the great final day, when judgment shall fall upon the rejecters of God’s grace. Christ, their rock of offense, will then appear to them as an avenging mountain. The glory of His countenance, which to the righteous is life, will be to the wicked a consuming fire. Because of love rejected, grace despised, the sinner will be destroyed.

> „И върху когото падне, ще го строши на прах.“ Хората, които отхвърлиха Христос, скоро щяха да видят града си и народа си разрушени. Тяхната слава щеше да бъде сломена и разпръсната като прах пред вятъра. И какво бе онова, което погуби юдеите? Това бе канарата, която, ако бяха градили върху нея, би била тяхната сигурност. Това бе Божията благост, презряна; правдата, отхвърлена; милостта, пренебрегната. Хората се поставиха в противодействие на Бога и всичко, което би било тяхното спасение, се превърна в тяхна погибел. Всичко, което Бог бе определил за живот, те намериха, че е за смърт. В разпятието на Христос от юдеите бе включено разрушението на Ерусалим. Кръвта, пролята на Голгота, бе тежестта, която ги повлече към гибел за този свят и за бъдещия свят. Така ще бъде и във великия последен ден, когато съдът ще падне върху отхвърлителите на Божията благодат. Христос, канарата им на препъване, тогава ще им се яви като отмъщаваща планина. Славата на Неговото лице, която за праведните е живот, за нечестивите ще бъде поглъщащ огън. Поради отхвърлената любов, презряната благодат, грешникът ще бъде погубен.

> “By many illustrations and repeated warnings, Jesus showed what would be the result to the Jews of rejecting the Son of God. In these words He was addressing all in every age who refuse to receive Him as their Redeemer. Every warning is for them. The desecrated temple, the disobedient son, the false husbandmen, the contemptuous builders, have their counterpart in the experience of every sinner. Unless he repent, the doom which they foreshadowed will be his.” The Desire of Ages, 599, 600.

> „Чрез много илюстрации и многократни предупреждения Исус показа какъв щеше да бъде резултатът за юдеите от отхвърлянето на Божия Син. С тези думи Той се обръщаше към всички във всяка епоха, които отказват да Го приемат като свой Изкупител. Всяко предупреждение е за тях. Оскверненият храм, непокорният син, лъжливите лозари, презрителните зидари намират своя съответен образ в опитността на всеки грешник. Ако той не се покае, участта, която те предвещаваха, ще бъде негова.“ Копнежът на вековете, 599, 600.

Back to Articles