Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Twelve

Книгата на Даниил — сто и дванадесетата

Unveiling the Prophetic Symbolism of Ishmael: From Archer to Sealer of the 144,000

Разкриване на пророческата символика на Исмаил: от стрелец до запечатващия 144 000

Author

Jeff Pippenger

Published

March 2, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

> And God was with the lad; and he grew, and dwelt in the wilderness, and became an archer. Genesis 21:20.

> И Бог беше с момчето; и то порасна, засели се в пустинята и стана стрелец с лък. Битие 21:20.

Ishmael became an archer, which is a symbol of warfare, and a symbol of the executive judgment which is brought against Rome.

Исмаил стана стрелец, което е символ на война и символ на изпълнителния съд, който се нанася върху Рим.

> The voice of them that flee and escape out of the land of Babylon, to declare in Zion the vengeance of the Lord our God, the vengeance of his temple. Call together the archers against Babylon: all ye that bend the bow, camp against it round about; let none thereof escape: recompense her according to her work; according to all that she hath done, do unto her: for she hath been proud against the Lord, against the Holy One of Israel. Jeremiah 50:28, 29.

> Гласът на ония, които бягат и се спасяват от земята на Вавилон, за да възвестят в Сион отмъщението на Господа, нашия Бог, отмъщението за Неговия храм. Съберете стрелците против Вавилон; всички вие, които опъвате лъка, разположете стан около него отвсякъде; нека никой от него не избяга; въздайте му според делата му; според всичко, що е сторил, сторете му и вие; защото се е възгордял против Господа, против Светия Израилев. Еремия 50:28, 29.

The archers recompense Babylon according to her work, and that recompense begins at the soon-coming Sunday law, with the second voice of Revelation chapter eighteen, when the progressive executive judgment of Babylon begins.

Стрелците въздават на Вавилон според делата ѝ, и това въздаяние започва при скоро идващия неделен закон, с втория глас на осемнадесета глава от Откровение, когато започва прогресивният изпълнителен съд над Вавилон.

> And I heard another voice from heaven, saying, Come out of her, my people, that ye be not partakers of her sins, and that ye receive not of her plagues. For her sins have reached unto heaven, and God hath remembered her iniquities. Reward her even as she rewarded you, and double unto her double according to her works: in the cup which she hath filled fill to her double. How much she hath glorified herself, and lived deliciously, so much torment and sorrow give her: for she saith in her heart, I sit a queen, and am no widow, and shall see no sorrow. Revelation 18:4–7.

> И чух друг глас от небето, който казваше: Излезте от нея, люде Мои, за да не станете съучастници в нейните грехове и да не приемете от язвите ѝ. Защото греховете ѝ стигнаха до небето, и Бог си спомни нейните беззакония. Въздайте ѝ, както и тя въздаде на вас, и отдайте ѝ двойно според делата ѝ; в чашата, която е напълнила, напълнете ѝ двойно. Колкото е прославила себе си и е живяла разкошно, толкова мъка и скръб ѝ дайте; защото казва в сърцето си: Седя като царица, не съм вдовица и никак няма да видя скръб. Откровение 18:4–7.

Ishmael and his mother Hagar had been restrained from inheriting the right of the first born, and were cast out. Thus, jealousy became the prophetic motivation of Islam, and warfare their prophetic occupation. The first mention includes the restraint imposed upon Ishmael and his mother by Sarah, and their “restraint” became a primary prophetic characteristic of Islam throughout God’s Word, and history. Ishmael’s descendants were to be wild men, whose hand was against every man, and their wild attribute is represented by the wild Arabian ass, of the horse family. Thus, the Islamic warfare of the first and second woes, is represented as warriors riding upon angry horses.

Исмаил и майка му Агар бяха възпрени да наследят правото на първородния и бяха изпъдени. Така ревността се превърна в пророческия подтик на исляма, а войната — в негово пророческо занятие. Първото споменаване включва въздържането, наложено на Исмаил и майка му от Сара, и това тяхно „възпиране“ стана главна пророческа характеристика на исляма в цялото Божие Слово и в историята. Потомците на Исмаил трябваше да бъдат диви човеци, чиято ръка е против всеки човек, а техният див нрав е представен чрез дивия арабски осел, от семейство Коневи. Така ислямската война на първото и второто горко е представена като воини, яздещи разгневени коне.

Islam is the message of the latter rain, and it is only fitting that the three woes represent three specific prophetic lines, for the methodology of the latter rain is “line upon line.” When the prophetic characteristics of the first two lines are brought together, they establish the line of the third woe. All three prophetic lines illustrate the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. Those three lines represent the period of the pouring out of the latter rain, for the latter rain began to sprinkle when the third Woe arrived on September 11, 2001.

Ислямът е вестта на късния дъжд и е напълно уместно трите горко да представляват три специфични пророчески линии, защото методологията на късния дъжд е „правило върху правило“. Когато пророческите характеристики на първите две линии се приведат заедно, те установяват линията на третото горко. И трите пророчески линии онагледяват периода на запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди. Тези три линии представят периода на изливането на късния дъжд, защото късният дъжд започна да ръси, когато третото горко настъпи на 11 септември 2001 г.

> “The latter rain is to fall upon the people of God. A mighty angel is to come down from heaven, and the whole earth is to be lighted with his glory.” Review and Herald, April 21, 1891.

> „Късният дъжд трябва да се излее върху Божия народ. Един могъщ ангел трябва да слезе от небето и цялата земя да бъде озарена от неговата слава.“ Review and Herald, 21 април 1891 г.

The period of the sealing was also represented by the period that began on August 11, 1840 and ended with the arrival of the third angel on October 22, 1844. That period of time was also represented in Habakkuk chapter two. The Millerite history fulfilled Habakkuk chapter two, and in so doing it began when the angel descended on August 11, 1840, and it ended when the third angel arrived on October 22, 1844.

Периодът на запечатването беше представен също и от периода, който започна на 11 август 1840 г. и завърши с идването на третия ангел на 22 октомври 1844 г. Този период от време беше представен също и във втора глава на Авакум. Милеритовата история изпълни втора глава на Авакум и, като направи това, започна, когато ангелът слезе на 11 август 1840 г., и завърши, когато третият ангел дойде на 22 октомври 1844 г.

Habakkuk chapter two identifies that at the end of the vision, the vision would “speak.” In verse three of Revelation chapter ten, the angel cried (spoke) with a loud voice, and on October 22, 1844 the same angel swore (spoke) that “time should be no longer.” Habakkuk’s watchman in verse one of chapter two, is located at August 11, 1840, for it is then that the watchmen lift up their voices.

Втора глава на Авакум посочва, че в края на видението самото видение ще „говори“. В третия стих на десета глава на Откровение ангелът извика (говори) със силен глас, а на 22 октомври 1844 г. същият ангел се закле (говори), че „време не ще има вече“. Пазачът на Авакум в първия стих на втора глава се намира при 11 август 1840 г., защото тогава стражите издигат гласовете си.

In the rebellion of 1888, which Sister White identifies as representing the angel of Revelation eighteen that was to lighten the earth with His glory, the watchmen (Jones and Waggoner) lifted up their “voices” as a trumpet, to show God’s people their transgressions, for their message was the message to Laodicea. On September 11, 2001, which was typified by the history of 1888, the Lord led His last day people back to Jeremiah’s old paths, where the watchmen were not hearkened to. The descent of the angel marks the prophetic arrival of the watchmen.

При бунта от 1888 година, който сестра Уайт определя като представляващ ангела от Откровение осемнадесета глава, който трябваше да освети земята със Своята слава, стражите (Джоунс и Уагонър) издигнаха своите „гласове“ като тръба, за да покажат на Божия народ престъпленията му, защото тяхната вест беше вестта към Лаодикия. На 11 септември 2001 година, което беше предобразено от историята на 1888 година, Господ поведе Своя народ на последните дни обратно към древните пътища на Еремия, където на стражите не бе послушано. Слизането на ангела бележи пророческото идване на стражите.

The “voice” that arrived on August 11, 1840, was delivered through the watchmen, and Jeremiah was told that if he would return to his faith and trust in God after his disappointment that he would become God’s mouth. When the vision that had tarried finally arrived on October 22, 1844, it “spoke.” The period of Habakkuk chapter two, which was fulfilled in Millerite history, illustrates the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand.

„Гласът“, който дойде на 11 август 1840 г., беше предаден чрез стражите, а на Еремия беше казано, че ако след разочарованието си се върне към своята вяра и упование в Бога, ще стане Божии уста. Когато видението, което се бавеше, най-сетне дойде на 22 октомври 1844 г., то „проговори“. Периодът от втора глава на Авакум, който се изпълни в милеристката история, илюстрира периода на запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди.

It is essential, to recognize that August 11, 1840 through to October 22, 1844, illustrates the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which is the period where the latter rain is poured out. It is essential for the latter rain message is to be identified by the methodology of “line upon line.” The special period which is the sealing of the one hundred and forty-four thousand is repeatedly represented in the prophetic lines, and this is so in Habakkuk two, which Sister White directly identifies as being fulfilled in Millerite history. She also repeatedly teaches that Millerite history is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand.

Съществено е да се разпознае, че периодът от 11 август 1840 г. до 22 октомври 1844 г. илюстрира запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди, което е периодът, през който се излива късният дъжд. Това е съществено, защото вестта за късния дъжд трябва да бъде разпозната чрез методологията „ред върху ред“. Особеният период, който представлява запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди, многократно е представен в пророческите линии, и това е така и в Авакум 2, който сестра Уайт пряко определя като изпълнен в милеристката история. Тя също така многократно учи, че милеристката история се повтаря в историята на сто четиридесет и четирите хиляди.

> “Interwoven with prophecies which they had regarded as applying to the time of the second advent was instruction specially adapted to their state of uncertainty and suspense, and encouraging them to wait patiently in the faith that what was now dark to their understanding would in due time be made plain.

> „Преплетено с пророчествата, които те бяха смятали за отнасящи се към времето на второто пришествие, им бе дадено наставление, особено пригодено за тяхното състояние на неувереност и напрегнато очакване, което ги насърчаваше да чакат търпеливо с вяра, че онова, което сега беше тъмно за тяхното разбиране, своевременно ще стане ясно.“

> “Among these prophecies was that of Habakkuk 2:1–4: ‘I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what He will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Behold, his soul which is lifted up is not upright in him: but the just shall live by his faith.’

> „Сред тези пророчества беше и това от Авакум 2:1–4: „Ще застана на стражата си и ще се поставя на кулата, и ще бдя, за да видя какво ще ми каже Той и какво да отговоря, когато бъда изобличен. И Господ ми отговори и рече: Запиши видението и го направи ясно върху плочи, за да може да тича онзи, който го чете. Защото видението е още за определеното време, но към края ще заговори и няма да излъже; ако и да се забави, чакай го, защото непременно ще дойде, няма да закъснее. Ето, надменната му душа не е права в него; а праведният чрез вярата си ще живее.“

> “As early as 1842 the direction given in this prophecy to ‘write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it,’ had suggested to Charles Fitch the preparation of a prophetic chart to illustrate the visions of Daniel and the Revelation. The publication of this chart was regarded as a fulfillment of the command given by Habakkuk. No one, however, then noticed that an apparent delay in the accomplishment of the vision—a tarrying time—is presented in the same prophecy. After the disappointment, this scripture appeared very significant: ‘The vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. . . . The just shall live by his faith.’

> Още през 1842 година указанието, дадено в това пророчество — „запиши видението и го изложи ясно на плочи, за да може да тича онзи, който го чете“ — бе подтикнало Чарлз Фич да подготви една пророческа карта, която да илюстрира виденията на Даниил и Откровението. Публикуването на тази карта бе смятано за изпълнение на заповедта, дадена чрез Авакум. Тогава обаче никой не забеляза, че в същото пророчество е представено едно привидно забавяне в изпълнението на видението — време на отлагане. След разочарованието този текст от Писанието се яви като твърде значим: „Защото видението е още за определеното време; но към края ще заговори и няма да излъже; ако и да се бави, чакай го, защото непременно ще дойде, няма да закъснее.... А праведният ще живее чрез вярата си.“

> “A portion of Ezekiel’s prophecy also was a source of strength and comfort to believers: ‘The word of the Lord came unto me, saying, Son of man, what is that proverb that ye have in the land of Israel, saying, The days are prolonged, and every vision faileth? Tell them therefore, Thus saith the Lord God. . . . The days are at hand, and the effect of every vision. . . . I will speak, and the word that I shall speak shall come to pass; it shall be no more prolonged.’ ‘They of the house of Israel say, The vision that he seeth is for many days to come, and he prophesieth of the times that are far off. Therefore say unto them, Thus saith the Lord God; There shall none of My words be prolonged any more, but the word which I have spoken shall be done.’ Ezekiel 12:21–25, 27, 28.” The Great Controversy, 391–393.

> „Част от пророчеството на Езекиил също беше източник на сила и утеха за вярващите: „И словото Господне дойде към мене и рече: Сине човешки, каква е тази притча, която имате в Израилевата земя и която казва: Дните се продължават и всяко видение пропада? Затова им кажи: Така казва Господ Йехова.... Дните наближиха и изпълнението на всяко видение.... Аз ще говоря, и словото, което ще изговоря, ще се изпълни; то няма вече да се отлага.“ „От Израилевия дом казват: Видението, което той вижда, е за много дни напред и той пророкува за далечни времена. Затова им кажи: Така казва Господ Йехова: Нито едно от думите Ми няма вече да се отлага, но словото, което съм говорил, ще се изпълни.“ Езекиил 12:21–25, 27, 28.“ Великата борба, 391–393.

The Millerites not only saw themselves fulfilling the parable of the ten virgins, and Habakkuk chapter two, but they were also led to see that the history where they were fulfilling these prophecies, was also Ezekiel’s identification of that very same history, where “the effect of every vision,” was to be fulfilled. The line of history that represents the sealing of the one hundred and forty-four thousand is where the effect of every vision is fulfilled!

Милеритите не само виждаха в себе си изпълнението на притчата за десетте девици и на втората глава от Авакум, но бяха доведени и до разбирането, че историята, в която изпълняваха тези пророчества, беше също и определянето от Езекиил на същата тази история, в която „действието на всяко видение“ трябваше да се изпълни. Линията на историята, която представлява запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди, е мястото, където действието на всяко видение се изпълнява!

The lines which represent the period of the latter rain and the sealing of the one hundred and forty-four thousand are brought together to establish that prophetic history invariably possess the signature of Alpha and Omega.

Линиите, които представляват периода на късния дъжд и запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди, се събират, за да се установи, че пророческата история неизменно носи подписа на Алфа и Омега.

Millerite history begins with the voice of the angel of Revelation ten, and ends with the same voice. September 11, 2001 begins with the first voice of Revelation chapter eighteen, and ends with the second voice of Revelation chapter eighteen. Habakkuk chapter two, begins with the voice of the watchmen, and ends with the voice of Jeremiah’s watchman. The first woe begins with Mohammed, and ends with Mohammed II. The second woe begins with the release of the four angels of Islam and ends with the restraint of Islam.

Историята на милеритите започва с гласа на ангела от Откровение десета глава и завършва със същия глас. 11 септември 2001 г. започва с първия глас от Откровение осемнадесета глава и завършва с втория глас от Откровение осемнадесета глава. Авакум втора глава започва с гласа на стражите и завършва с гласа на стража на Еремия. Първото „горко“ започва с Мохамед и завършва с Мохамед II. Второто „горко“ започва с освобождаването на четирите ангела на исляма и завършва с възпирането на исляма.

The methodology that is the latter rain is Isaiah’s “line upon line” methodology, and the lines that are brought together to identify and establish the message of the latter rain invariably contain the signature of Alpha and Omega. The first woe of Revelation chapter nine, begins with Mohammed and ends with Mohammed II. The period is divided into two types of warfare, the first being disorganized attacks upon Rome that began in earnest with Abubakar, and then a period of one hundred and fifty years where the first organized warfare of Islam was accomplished.

Методологията, която е късният дъжд, е методологията на Исая „ред по ред“, и редовете, които се събират, за да определят и утвърдят вестта на късния дъжд, неизменно съдържат подписа на Алфа и Омега. Първото „горко“ от девета глава на Откровение започва с Мохамед и завършва с Мохамед II. Периодът е разделен на два вида война, като първият представлява неорганизирани нападения срещу Рим, които започват сериозно с Абу Бакр, а след това следва период от сто и петдесет години, през който се осъществява първата организирана война на исляма.

The one hundred and fifty years is represented by the time prophecy of “five months”. The second woe also possesses a time prophecy which is three hundred and ninety-one years and fifteen days. Therefore, since the prophetic structure of the first and second woes identify the ending with the beginning, it contains a division between the sealing, and a specific period of time, The sealing process is represented at the beginning of the history of the first woe, and it is represented at the ending of the second woe.

Сто и петдесетте години са представени чрез времевото пророчество за „пет месеца“. Второто горко също притежава времево пророчество, което е триста деветдесет и една години и петнадесет дни. Следователно, понеже пророческата структура на първото и второто горко отъждествява края с началото, тя съдържа разграничение между запечатването и определен период от време. Процесът на запечатване е представен в началото на историята на първото горко и е представен в края на второто горко.

What follows the sealing of verse four, in the first woe, is the “five months” (one hundred and fifty years). The five months is identified twice, once in verse five and again in verse ten. What precedes the sealing process of August 11, 1840 to October 22, 1844 in the second woe is the prophecy of the “hour, day, month, and year” (three hundred and ninety-one years and fifteen days), of verse fifteen. Together in one continuous line the fifth and sixth trumpets begin and end with an illustration of the sealing process.

Това, което следва след запечатването от четвърти стих в първото горко, са „петте месеца“ (сто и петдесет години). Петте месеца са посочени два пъти — веднъж в пети стих и отново в десети стих. Това, което предхожда процеса на запечатване от 11 август 1840 г. до 22 октомври 1844 г. във второто горко, е пророчеството за „час, ден, месец и година“ (триста деветдесет и една години и петнадесет дни) от петнадесети стих. Заедно, в една непрекъсната линия, петата и шестата тръба започват и завършват с илюстрация на процеса на запечатване.

As two lines, applied “line upon line” they identify a beginning and ending marked by Mohammed the first and Mohammed the second. “Line upon line,” they identify two distinct periods in each line, that is produced by each line possessing a time prophecy. In the history of the first woe, Islam was to “hurt” Rome, and in the second woe, it was to “kill” Rome. The first woe was a warfare of spears, swords and arrows, and the second woe introduced gunpowder as the weaponry.

Като две линии, приложени „заповед върху заповед“, те определят начало и край, белязани от Мохамед Първи и Мохамед Втори. „Заповед върху заповед“ те определят два отделни периода във всяка линия, което се поражда от това, че всяка линия съдържа времево пророчество. В историята на първото горко ислямът трябваше да „нарани“ Рим, а във второто горко трябваше да „убие“ Рим. Първото горко беше война с копия, мечове и стрели, а второто горко въведе барута като въоръжение.

> “VERSE 10. And they had tails like unto scorpions, and there were stings in their tails: and their power was to hurt men five months. 11. And they had a king over them, which is the angel of the bottomless pit, whose name in the Hebrew tongue is Abaddon, but in the Greek tongue hath his name Apollyon.

> „СТИХ 10. И имаха опашки, подобни на скорпиони, и в опашките им имаше жила; и силата им беше да причиняват вреда на човеците пет месеца. 11. И имаха над себе си цар, който е ангелът на бездънната пропаст, чието име на еврейски език е Авадон, а на гръцки името му е Аполион.

> “Thus far, Keith has furnished us with illustrations of the sounding of the first five trumpets. But we must now take leave of him, and proceed to the application of the new feature of the prophecy here introduced; namely, the prophetic periods.

> „Дотук Кийт ни е предоставил илюстрации за прозвучаването на първите пет тръби. Но сега трябва да се разделим с него и да пристъпим към приложението на новата особеност на пророчеството, въведена тук, а именно — пророческите периоди.“

> “Their Power Was to Hurt Men Five Months.—1. The question arises, What men were they to hurt five months?—Undoubtedly the same they were afterward to slay (see verse 15); ‘The third part of men,’ or third of the Roman empire,—the Greek division of it.

> „Тяхната сила беше да мъчат човеците пет месеца.“ — 1. Възниква въпросът: кои човеци трябваше да мъчат те пет месеца? — Несъмнено същите, които по-късно трябваше да убият (вж. стих 15): „третата част от човеците“, или третата част на Римската империя — гръцкият ѝ дял.

> “2. When were they to begin their work of torment? The 11th verse answers the question.

> „2. Кога трябваше да започнат своето дело на мъчение? Единадесетият стих отговаря на въпроса.

> “(1) ‘They had a king over them.’ From the death of Mohammed until near the close of the thirteenth century, the Mohammedans were divided into various factions under several leaders, with no general civil government extending over them all. Near the close of the thirteenth century, Othman founded a government which has since been known as the Ottoman government, or empire, which grew until it extended over all the principal Mohammedan tribes, consolidating them into one grand monarchy.

> „(1) „Те имаха цар над себе си.“ От смъртта на Мохамед до към края на тринадесети век мохамеданите бяха разделени на различни групировки под ръководството на няколко водачи, без общо гражданско управление, простиращо се над всички тях. Към края на тринадесети век Осман основа държава, която оттогава насетне е известна като Османското управление, или империя, и която нарасна, докато се разпростре над всички главни мохамедански племена, обединявайки ги в една велика монархия.

> “(2) The character of the king. ‘Which is the angel of the bottomless pit.’ An angel signifies a messenger, a minister, either good or bad, and not always a spiritual being. ‘The angel of the bottomless pit,’ or chief minister of the religion which came from thence when it was opened. That religion is Mohammedanism, and the sultan is its chief minister. ‘The Sultan, or grand Seignior, as he is indifferently called, is also Supreme Caliph, or high priest, uniting in his person the highest spiritual dignity with the supreme secular authority.’—World As It Is, p.361.

> „(2) Характерът на царя. „Който е ангелът на бездънната пропаст.“ Ангел означава вестител, служител, било добър, било зъл, и не винаги духовно същество. „Ангелът на бездънната пропаст“, или главният служител на религията, която излезе оттам, когато тя бе отворена. Тази религия е мохамеданството, а султанът е нейният главен служител. „Султанът, или великият Сеньор, както безразлично е наричан, е също и върховен халиф, или първосвещеник, съчетавайки в своята личност най-високото духовно достойнство с върховната светска власт.“ —World As It Is, p.361.

> “(3) His name. In Hebrew, ‘Abaddon,’ the destroyer; in Greek, ‘Apollyon,’ one that exterminates, or destroys. Having two different names in two languages, it is evident that the character, rather than the name of the power, is intended to be represented. If so, as expressed in both languages, he is a destroyer. Such has always been the character of the Ottoman government.

> „(3) Неговото име. На еврейски — „Авадон“, разрушителят; на гръцки — „Аполлион“, онзи, който изтребва, или унищожава. Понеже има две различни имена на два езика, очевидно е, че се цели да бъде представен характерът на силата, а не нейното име. Ако е така, както е изразено и на двата езика, той е разрушител. Такъв винаги е бил характерът на Османското управление.

> “But when did Othman make his first assault on the Greek empire?—According to Gibbon, Decline and Fall, etc., ‘Othman first entered the territory of Nicomedia on the 27th day of July, 1299.’

> „Но кога Осман предприема първото си нападение срещу Гръцката империя? — Според Гибън, „Упадъкът и падението“ и пр., „Осман за пръв път навлиза в територията на Никомидия на 27-ия ден от юли 1299 година.“

> “The calculations of some writers have gone upon the supposition that the period should begin with the foundation of the Ottoman empire; but this is evidently an error; for they were not only to have a king over them, but were to torment men five months. But the period of torment could not begin before the first attack of the tormentors, which was, as above stated, July 27, 1299.

> „Изчисленията на някои писатели са били основани на предположението, че периодът трябва да започне с основаването на Османската империя; но това очевидно е грешка; защото те не само трябваше да имат цар над себе си, но и да измъчват човеците пет месеца. Но периодът на мъчението не можеше да започне преди първото нападение на мъчителите, което беше, както бе посочено по-горе, 27 юли 1299 г.

> “The calculation which follows, founded on this starting-point, was made and published in a work entitled, Christ’s Second Coming, etc., by J. Litch, in 1838.

> „Изчислението, което следва, основано върху тази изходна точка, бе направено и публикувано в труд, озаглавен „Второто пришествие на Христос“ и пр., от Дж. Лич, през 1838 г.

> “‘And their power was to hurt men five months.’ Thus far their commission extended, to torment by constant depredations, but not politically to kill them. ‘Five months,’ thirty days to a month, give us one hundred and fifty days; and these days, being symbolic, signify one hundred and fifty years. Commencing July 27, 1299, the one hundred and fifty years reach to 1449. During that whole period the Turks were engaged in an almost perpetual warfare with the Greek empire, but yet without conquering it. They seized upon and held several of the Greek provinces, but still Greek independence was maintained in Constantinople. But in 1449, the termination of the one hundred and fifty years, a change came, the history of which will be found under the succeeding trumpet.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 505–507.

> „„И им беше дадена власт да мъчат човеците пет месеца.“ Дотук се простираше тяхното поръчение — да измъчват чрез непрестанни опустошения, но не и политически да ги убиват. „Пет месеца“ — по тридесет дни на месец — ни дават сто и петдесет дни; а тези дни, бидейки символични, означават сто и петдесет години. Като започват от 27 юли 1299 г., тези сто и петдесет години достигат до 1449 г. През целия този период турците бяха ангажирани в почти непрекъсната война с Гръцката империя, но все пак без да я завладеят. Те заграбиха и задържаха няколко от гръцките провинции, но гръцката независимост все още се поддържаше в Константинопол. Но през 1449 г., при завършека на тези сто и петдесет години, настъпи промяна, чиято история ще бъде намерена под следващата тръба.“ Урия Смит, Daniel and Revelation, 505–507.

Uriah Smith is citing Josiah Litch’s calculation of the one hundred and fifty years, which when concluded, represents a starting point for the three hundred and ninety-one year and fifteen-day prophecy in the next Trumpet. Commenting on Litch’s prediction concerning these two connected time prophecies Sister White recorded:

Урия Смит цитира изчислението на Джосая Лич за стоте и петдесет години, което, когато приключи, представлява отправна точка за пророчеството за триста деветдесет и една години и петнадесет дни в следващата Тръба. Коментирайки предсказанието на Лич относно тези две свързани времеви пророчества, сестра Уайт записва:

> “In the year 1840 another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest. two years before, Josiah Litch, one of the leading ministers preaching the second advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown . . . on the 11th of August, 1840, when the Ottoman power in Constantinople may be expected to be broken. And this, I believe, will be found to be the case.’

> „През 1840 година едно друго забележително изпълнение на пророчеството възбуди широк интерес. Две години по-рано Йосия Лич, един от водещите служители, проповядващи Второто пришествие, публикува тълкуване на Откровение 9, в което предсказва падането на Османската империя. Според неговите изчисления тази сила трябваше да бъде повалена... на 11 август 1840 г., когато може да се очаква османската власт в Константинопол да бъде сломена. И вярвам, че именно така ще се окаже.“

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> „Точно в определеното време Турция, чрез своите посланици, прие закрилата на съюзените сили на Европа и така се постави под контрола на християнските народи. Събитието изпълни предсказанието с точност. Когато това стана известно, мнозина се убедиха в правилността на принципите на пророческото тълкуване, възприети от Милър и неговите сътрудници, и на адвентното движение бе даден чудесен тласък. Мъже на ученост и положение се присъединиха към Милър както в проповядването, така и в публикуването на неговите възгледи, и от 1840 до 1844 г. делото бързо се разпространи.“ Великата борба, 334, 335.

The first and second woes are connected by two interconnected time prophecies. The first woe, begins with an illustration of the sealing and the second woe, ends with the history of August 11, 1840 until the sounding of the seventh trumpet on October 22, 1844, which is also an illustration of the sealing. The beginning and ending bear the signature of Alpha and Omega, because, as with the history in which Christ confirmed the covenant for a week, the period is divided into two parts. The first period begins with the first Mohammed, and ends with the second Mohammed. The second period begins with “a voice from the four horns of the golden altar which is before God,” and it ends with the “voice” of Christ, swearing “by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer.”

Първото и второто горко са свързани чрез две взаимосвързани времеви пророчества. Първото горко започва с илюстрация на запечатването, а второто горко завършва с историята от 11 август 1840 г. до прозвучаването на седмата тръба на 22 октомври 1844 г., което също е илюстрация на запечатването. Началото и краят носят подписа на Алфа и Омега, защото, както при историята, в която Христос потвърди завета за една седмица, периодът е разделен на две части. Първият период започва с първия Мохамед и завършва с втория Мохамед. Вторият период започва с „глас от четирите рога на златния олтар, който е пред Бога“, и завършва с „гласа“ на Христос, заклеващ се „в Онзи, Който живее до вечни векове, Който сътвори небето и онова, що е в него, и земята и онова, що е на нея, и морето и онова, що е в него, че време вече не ще има.“

We will continue this study in the next article.

Ще продължим това изследване в следващата статия.

> “Any question that Satan can arouse in the mind to create doubt in regard to the grand history of the past travels of the people of God will please his satanic majesty and is an offense to God. The tidings of the Lord’s soon coming in power and great glory to our world is truth, and in 1840 many voices were raised in its proclamation.” Manuscript Releases, volume 9, 134.

> „Всеки въпрос, който Сатана може да възбуди в ума, за да създаде съмнение относно великата история на миналите пътувания на Божия народ, ще угоди на негово сатанинско величество и е оскърбление за Бога. Вестта за скорошното идване на Господа в сила и голяма слава в нашия свят е истина, и през 1840 година много гласове се издигнаха в нейното прогласяване.“ Manuscript Releases, том 9, 134.

Back to Articles