Article

# The Book of Daniel - Number Fifty-Two

Книгата на Даниил — петдесет и две

Unveiling the Prophetic Puzzle: Daniel’s Vision and the Rise of Kingdoms

Разкриване на пророческата загадка: видението на Даниил и въздигането на царствата

Author

Jeff Pippenger

Published

January 16, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the last article we pointed out that Gabriel provided the conclusion of the “last indignation” in order to confirm the date of 1844, based upon two witnesses. Miller understood the “seven times” of Leviticus twenty-six, that was carried out against the kingdom of Judah, but never reached a point where he saw the purpose and relationship of the judgment of the “seven times,” upon both the northern and southern kingdoms of Israel. Whether he ever recognized the distinction of “the last indignation” in verse nineteen is doubtful, though he no doubt understood in a general sense that the “indignation” was the “seven times.” The light of a first and last indignation was unsealed by Palmoni in 1856, but it was rejected in 1863. Yet Miller’s message of the “seven times” was correct, though limited.

В предишната статия посочихме, че Гавриил представи заключението на „последното негодувание“, за да потвърди датата 1844 г. въз основа на двама свидетели. Милър разбираше „седемте времена“ от Левит двадесет и шеста глава, които бяха изпълнени срещу царството на Юда, но никога не достигна до момент, в който да види целта и връзката на съда на „седемте времена“ върху както северното, така и южното царство на Израил. Съмнително е дали изобщо някога е разпознал разграничението на „последното негодувание“ в стих деветнадесети, макар че без съмнение в общ смисъл е разбирал, че „негодуванието“ е „седемте времена“. Светлината за първото и последното негодувание беше разпечатана от Палмони през 1856 г., но беше отхвърлена през 1863 г. И все пак вестта на Милър за „седемте времена“ беше правилна, макар и ограничена.

Miller would not have recognized that the little horn of pagan Rome lifted up and exalted paganism, in verse eleven of Daniel eight, for to Miller “take away” was simply to remove in each of its three occurrences in Daniel. Yet his message was still correct, though limited.

Милър не би разпознал, че малкият рог на езическия Рим въздигна и превъзнесе езичеството в единадесети стих на Даниил осма глава, защото за Милър „отнемам“ във всичките му три срещания в книгата на Даниил означаваше просто „премахвам“. И все пак неговата вест беше правилна, макар и ограничена.

The Millerites did recognize the “sanctuary” in verse eleven was the pagan temple in the city of Rome (the Pantheon), but the Hebrew language was not what their message was based upon. Miller’s message was focused upon prophetic time. The history where their message was unsealed prevented them from seeing the United States as the sixth kingdom of Bible prophecy, but more than that, it prevented them from seeing the papacy as the fifth kingdom of Bible prophecy.

Милеритите действително разпознаваха, че „светилището“ в единадесети стих е езическият храм в град Рим (Пантеонът), но еврейският език не беше основата, върху която се изграждаше тяхната вест. Вестта на Милер беше съсредоточена върху пророческото време. Историята, в която тяхната вест бе разпечатана, им попречи да видят Съединените щати като шестото царство в библейското пророчество, но не само това — тя им попречи да видят и папството като петото царство в библейското пророчество.

Forced by the history in which they lived they applied the prophecies in agreement with their anticipated soon-coming return of Christ, and they were disappointed, yet their message was correct. When Gabriel provides the interpretation of the two visions in verses fifteen through twenty-seven, Miller’s understanding prevented him from grasping the broader revelation of the kingdoms that was represented in the gender oscillation of the little horn in verses nine through twelve. The Millerites only see Rome as a fourth and final earthly kingdom in Gabriel’s interpretation.

Принудени от историята, в която живееха, те приложиха пророчествата в съгласие с очакваното от тях скорошно завръщане на Христос и бяха разочаровани, но вестта им беше правилна. Когато Гавриил дава тълкуването на двете видения в стихове петнадесет до двадесет и седем, разбирането на Милър му попречи да схване по-широкото откровение за царствата, представено в родовото колебание на малкия рог в стихове девет до дванадесет. Милеритите виждат в тълкуването на Гавриил Рим единствено като четвърто и последно земно царство.

> And it came to pass, when I, even I Daniel, had seen the vision, and sought for the meaning, then, behold, there stood before me as the appearance of a man. And I heard a man’s voice between the banks of Ulai, which called, and said, Gabriel, make this man to understand the vision. So he came near where I stood: and when he came, I was afraid, and fell upon my face: but he said unto me, Understand, O son of man: for at the time of the end shall be the vision. Now as he was speaking with me, I was in a deep sleep on my face toward the ground: but he touched me, and set me upright. And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. The ram which thou sawest having two horns are the kings of Media and Persia. And the rough goat is the king of Grecia: and the great horn that is between his eyes is the first king. Now that being broken, whereas four stood up for it, four kingdoms shall stand up out of the nation, but not in his power. And in the latter time of their kingdom, when the transgressors are come to the full, a king of fierce countenance, and understanding dark sentences, shall stand up. And his power shall be mighty, but not by his own power: and he shall destroy wonderfully, and shall prosper, and practise, and shall destroy the mighty and the holy people. And through his policy also he shall cause craft to prosper in his hand; and he shall magnify himself in his heart, and by peace shall destroy many: he shall also stand up against the Prince of princes; but he shall be broken without hand. And the vision of the evening and the morning which was told is true: wherefore shut thou up the vision; for it shall be for many days. And I Daniel fainted, and was sick certain days; afterward I rose up, and did the king’s business; and I was astonished at the vision, but none understood it. Daniel 8:15–27.

> И стана, когато аз, Даниил, бях видял видението и търсех смисъла му, ето, застана пред мен нещо като образ на мъж. И чух глас на човек между бреговете на Улай, който извика и каза: Гаврииле, направи този човек да разбере видението. И той дойде близо до мястото, където стоях; а когато дойде, уплаших се и паднах на лицето си; но той ми каза: Разбери, сине човешки, защото видението се отнася за времето на края. А когато той говореше с мен, аз бях потънал в дълбок сън с лице към земята; но той се допря до мен и ме изправи. И каза: Ето, ще ти явя какво ще бъде в последния край на негодуванието; защото в определеното време ще бъде краят. Овенът, който видя с двата рога, са царете на Мидия и Персия. А рунтавият козел е царят на Гърция; и големият рог, който е между очите му, е първият цар. А след като се счупи и на мястото му се издигнаха четири, четири царства ще възникнат от този народ, но не с неговата сила. И в последното време на тяхното царство, когато престъпниците изпълнят мярката си, ще се издигне цар с дързък вид и разбиращ тъмни слова. И силата му ще бъде мощна, но не чрез собствената му сила; и той ще погубва по чуден начин, и ще успява, и ще действа, и ще погуби силните и святия народ. И чрез хитростта си ще направи коварството да успява в ръката му; и ще се възвеличи в сърцето си, и чрез мир ще погуби мнозина; ще въстане и против Княза на князете; но ще бъде съкрушен без ръка. И видението за вечерта и утрото, което бе казано, е истинно; затова запечатай видението, защото се отнася за много дни. А аз, Даниил, отпаднах от сила и боледувах няколко дни; после станах и вършех царската работа; и бях поразен от видението, но никой не го разбираше. Даниил 8:15–27.

Though Daniel received the vision of the Ulai River (which is now in the process of fulfillment), in the history of Babylon, the first kingdom is left out of the vision. It had been included as the head of gold, and the lion in chapters two and seven, but the prophetic attribute of Babylon being removed and restored was emphasized in chapter eight. Nebuchadnezzar had typified the deadly wound of the papacy when he was driven from men for “seven times,” thus typifying the symbolic seventy years that the whore of Tyre is forgotten. In Daniel chapter eight, Babylon is forgotten from the kingdoms of Bible prophecy and the vision begins with the Medes and Persians (the ram), which was followed by Greece (the goat).

Макар че Даниил получи видението при река Улай (което сега е в процес на изпълнение), в историята на Вавилон първото царство е оставено извън видението. То бе включено като главата от злато и като лъва в глави втора и седма, но в осма глава бе подчертан пророческият белег на Вавилон — че ще бъде отстранен и възстановен. Навуходоносор бе предобразил смъртоносната рана на папството, когато бе прогонен отсред човеците за „седем времена“, като така предобразяваше символичните седемдесет години, през които блудницата Тир е забравена. В осма глава на Даниил Вавилон е забравен сред царствата на библейското пророчество и видението започва с мидяните и персите (овена), след които идва Гърция (козелът).

The kingdom of Alexander the Great disintegrated into four kingdoms of lesser power than Alexander, as had also been represented in chapter seven with the leopard which had four wings and four heads. Four represents worldwide as represented by north, east, south and west. In verse eight of chapter eight, four notable ones came up towards the four winds of heaven. In chapter seven Greece’s four wings align with the four winds of chapter eight, and Greece’s four heads align with the four notable ones. The four heads and four notable ones represent the four kingdoms Alexander’s original kingdom disintegrated into, and the four wings and four winds represent the four areas of division. The distinction of the point is important to see, for it represents an argument which the Millerites had against the traditional understanding of the Protestants about the fourth kingdom of Rome.

Царството на Александър Велики се разпадна на четири царства, по-слаби по мощ от Александър, както това бе представено и в седма глава чрез леопарда, който имаше четири крила и четири глави. Числото четири означава световен обхват, както е представено чрез север, изток, юг и запад. В осми стих на осма глава от страната на четирите небесни ветрове израснаха четири забележителни рога. В седма глава четирите крила на Гърция съответстват на четирите ветрове от осма глава, а четирите глави на Гърция съответстват на четирите забележителни рога. Четирите глави и четирите забележителни рога представят четирите царства, на които се разпадна първоначалното царство на Александър, а четирите крила и четирите ветрове представят четирите области на разделение. Важно е да се види разграничението в тази точка, защото то представя един довод, който милеритите изтъкваха срещу традиционното разбиране на протестантите относно четвъртото царство на Рим.

On the tables of Habakkuk, represented by the 1843 and 1850 pioneer charts, there is only one representation which is not illustrating a prophetic application, and it has to do with the distinction between the four heads and notable ones, and the four wings and winds. In an effort to obscure the truth of Rome as the fourth kingdom of Bible prophecy, Satan introduced an argument concerning the true or false meaning of the four heads and notable ones, and the four wings and winds. Satan did so for the book of Daniel clearly identifies that there is one distinct symbol in the book of Daniel that established the vision. Part of the evidence which establishes that symbol is in the four heads and notable ones, and the four wings and winds. The Protestants upheld a satanic view of this argument, and the argument was so significant to Millerite history that they referenced the argument upon the chart. The power which establishes the “chazon” vision in the book of Daniel is identified as the “robbers of thy people,” and the Protestants identified that power as one of a long line of Syrian kings named Antiochus Epiphanes, and Miller identified them as Rome.

В таблиците на Авакум, представени чрез пионерските карти от 1843 и 1850 година, има само едно изображение, което не илюстрира пророческо приложение, и то се отнася до разграничението между четирите глави и видните рогове, и четирите крила и ветрове. В стремежа си да замъгли истината за Рим като четвъртото царство в библейското пророчество, Сатана въведе довод относно истинското или лъжливото значение на четирите глави и видните рогове, и четирите крила и ветрове. Сатана направи това, защото книгата на Даниил ясно посочва, че в книгата на Даниил има един отделен символ, който утвърждава видението. Част от доказателството, което утвърждава този символ, се намира в четирите глави и видните рогове, и четирите крила и ветрове. Протестантите поддържаха сатанински възглед по този въпрос, а спорът беше толкова значим за милеритската история, че те отбелязаха този спор върху картата. Силата, която утвърждава видението „chazon“ в книгата на Даниил, е определена като „разбойниците от твоя народ“, а протестантите определяха тази сила като един от дългата редица сирийски царе на име Антиох Епифан, докато Милер ги определяше като Рим.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> И в онези времена мнозина ще се надигнат против южния цар; и насилниците измежду твоя народ ще се възвисят, за да утвърдят видението; но ще паднат. Даниил 11:14.

Antiochus was one of the kings, in a line of kings that descended out of one of the four kingdoms which Alexander’s kingdom had disintegrated into. The little horn of verse nine of Daniel eight, had followed the kingdom of Alexander, and verse nine says that out of one of them, came forth the little horn.

Антиох беше един от царете в една поредица царе, произлезли от едно от четирите царства, на които царството на Александър се беше разпаднало. Малкият рог от девети стих на осма глава на Данаил беше последвал царството на Александър, и девети стих казва, че от едно от тях излезе малкият рог.

> And out of one of them came forth a little horn, which waxed exceeding great, toward the south, and toward the east, and toward the pleasant land. Daniel 8:9.

> И от единия от тях излезе един малък рог, който стана твърде голям към юг, към изток и към прекрасната земя. Даниил 8:9.

The argument of whether Rome establishes the vision, or a weak and fairly insignificant Syrian king establishes the vision, includes the argument of whether the little horn power came out of one of the four horns, or out of one of the four winds. It is not much of an argument, for history and prophecy is clear that Rome was not a descendant of the Greek empire, but that Rome was a new power. If Rome was the fourth kingdom, then the “one of them” of verse nine, must be one of the four winds or wings. If it was Antiochus Epiphanes, it came out of the horn of Syria.

Спорът дали видението се осъществява чрез Рим, или чрез слаб и сравнително незначителен сирийски цар, включва и въпроса дали силата на малкия рог е излязла от един от четирите рога, или от един от четирите ветрове. Това едва ли е сериозен спор, защото историята и пророчеството ясно показват, че Рим не беше потомък на Гръцката империя, а беше нова сила. Ако Рим е бил четвъртото царство, тогава „единия от тях“ в стих девети трябва да бъде един от четирите ветрове или крила. Ако е бил Антиох Епифан, той е излязъл от рога на Сирия.

The Millerites identified that the power represented as “the robbers of thy people” would stand up against Christ.

Милеристите разпознаха, че силата, представена като „разбойниците на твоя народ“, ще се надигне против Христос.

> And through his policy also he shall cause craft to prosper in his hand; and he shall magnify himself in his heart, and by peace shall destroy many: he shall also stand up against the Prince of princes; but he shall be broken without hand. Daniel 8:25.

> И чрез своята политика ще направи измамата да преуспява в ръката му; и ще се възвеличи в сърцето си, и чрез мир ще погуби мнозина; ще се изправи и против Княза на князете; но ще бъде строшен без ръка. Даниил 8:25.

The “Prince of princes” is Christ, and Antiochus Epiphanes lived well before Christ was born, so the Millerites pointed this fact out on the 1843 chart. On the chart they included the date 164, which in reality has no biblical reference, and was simply a notation which identifies the significance of the argument over the fourth kingdom between Miller and the Protestant theologians. Next to the year “164” on the chart they wrote, “Death of Antiochus Epiphanes who of course stood not up against the Prince of princes as he had been dead 164 years before the prince of princes was born.”

„Князът на князете“ е Христос, а Антиох Епифан е живял много преди да се роди Христос, затова милеритите посочиха този факт на картата от 1843 г. На картата те включиха датата 164, която всъщност няма библейско основание и беше просто бележка, обозначаваща значението на спора относно четвъртото царство между Милър и протестантските богослови. До годината „164“ на картата те написаха: „Смъртта на Антиох Епифан, който, разбира се, не се изправи срещу Княза на князете, тъй като бе мъртъв 164 години преди да се роди Князът на князете.“

Today Adventism teaches that “the robbers of thy people” is Antiochus Epiphanes, as does apostate Protestantism, in spite of the fact that inspiration recorded that “the 1843 chart was directed by the hand of the Lord and should not be altered.” The Millerites knew that the king of fierce countenance was Rome, so they were not shaken by the satanic teaching that undermines the ability to establish the “chazon” vision. The Bible is clear that if there is no vision, the people perish.

Днес адвентизмът учи, че „грабителите измежду твоя народ“ е Антиох Епифан, както учи и отстъпническият протестантизъм, въпреки факта, че Вдъхновението е записало, че „картата от 1843 година беше насочвана от ръката на Господа и не бива да бъде изменяна“. Милеритите знаеха, че царят с надменно лице е Рим, затова не бяха разколебани от сатанинското учение, което подкопава способността да се установи видението „хазон“. Библията ясно заявява, че ако няма видение, народът загива.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 29:18.

> Където няма видение, народът се разпуска; а който пази закона, блажен е той. Притчи 29:18.

The vision that Solomon identifies in the verse is the “chazon” vision, which in verse thirteen of Daniel eight, is the vision that identifies paganism and papalism trampling down the sanctuary and host. For the Millerites those two desolating powers represented the fourth kingdom of Bible prophecy, and without recognizing the fourth kingdom of Rome (the robbers of thy people), they would not have been able to establish the vision. The “robbers of thy people” in verse fourteen of Daniel eleven, were to stand up against the king of the south, exalt themselves, establish the vision and fall. Rome fulfilled each of those characteristics.

Видението, което Соломон посочва в стиха, е видението „хазон“, което в тринадесетия стих на Даниил осма глава е видението, разкриващо езичеството и папизма, потъпкващи светилището и множеството. За милеристите тези две запустителни сили представляваха четвъртото царство на библейското пророчество и без да разпознаят четвъртото царство на Рим (разбойниците на твоя народ), те не биха могли да установят видението. „Разбойниците на твоя народ“ в четиринадесетия стих на Даниил единадесета глава трябваше да се надигнат против южния цар, да се възвисят, да утвърдят видението и да паднат. Рим изпълни всяка една от тези характеристики.

In chapter seven, the fourth kingdom is specifically identified as being “diverse” from the kingdoms before it.

В седма глава четвъртото царство е изрично определено като „различно“ от царствата преди него.

> After this I saw in the night visions, and behold a fourth beast, dreadful and terrible, and strong exceedingly; and it had great iron teeth: it devoured and brake in pieces, and stamped the residue with the feet of it: and it was diverse from all the beasts that were before it; and it had ten horns…. Then I would know the truth of the fourth beast, which was diverse from all the others, exceeding dreadful, whose teeth were of iron, and his nails of brass; which devoured, brake in pieces, and stamped the residue with his feet; And of the ten horns that were in his head, and of the other which came up, and before whom three fell; even of that horn that had eyes, and a mouth that spake very great things, whose look was more stout than his fellows. Daniel 7:7, 19, 20.

> След това видях в нощните видения, и ето, четвърти звяр, страшен и ужасен, и извънредно силен; и имаше големи железни зъби; той поглъщаше и строшаваше, а остатъка стъпкваше с нозете си; и се различаваше от всички зверове, които бяха преди него; и имаше десет рога…. Тогава поисках да узная истината за четвъртия звяр, който се различаваше от всички други, извънредно страшен, чиито зъби бяха от желязо, а ноктите му — от мед; който поглъщаше, строшаваше и стъпкваше остатъка с нозете си; и за десетте рога, които бяха на главата му, и за другия, който се издигна, и пред когото паднаха три; именно за онзи рог, който имаше очи и уста, говореща много надменни неща, чийто вид беше по-надменен от другарите му. Даниил 7:7, 19, 20.

The fourth kingdom of Daniel seven was twice identified as being “diverse” from the kingdoms that preceded it. If the “little horn” of verse nine was simply an extension of the Syrian horn (Antiochus Epiphanes), it would not have been different. The beasts that preceded Rome in chapter seven were the lion, the bear and the leopard, all animals that actually exist in nature, but when it came to the fourth beast with iron teeth and nails of brass, Daniel knew of no beast of nature that represented the dreadful beast that devoured. It was different (diverse). The “little horn” of verse nine, came forth out of one of the areas represented by the four winds and wings, and not out of one of the horns or notable ones.

Четвъртото царство от Данаил седма глава бе два пъти определено като „различно“ от царствата, които го предхождаха. Ако „малкият рог“ от девети стих беше просто продължение на сирийския рог (Антиох Епифан), той не би бил различен. Зверовете, които предхождаха Рим в седма глава, бяха лъвът, мечката и леопардът — все животни, които действително съществуват в природата; но когато се стигна до четвъртия звяр с железни зъби и медни нокти, Данаил не познаваше никакъв природен звяр, който да представя онзи страшен звяр, който поглъщаше. Той беше различен. „Малкият рог“ от девети стих излезе от една от областите, представени от четирите ветрове и крила, а не от един от роговете или от видните.

Daniel chapter eight, states that “in the latter time of their kingdom, when the transgressors are come to the full, a king of fierce countenance, and understanding dark sentences, shall stand up.” In the “latter time of their kingdom (Greece, which had disintegrated into four kingdoms), during the time “when the transgressors are come to the full,” a new king would stand up.

В осмата глава на книгата Даниил се казва, че „в последното време на царството им, когато престъпниците се изпълнят докрай, ще се издигне цар с дързък вид и който разбира тъмни изречения“. В „последното време на царството им“ (на Гърция, която се бе разпаднала на четири царства), през времето „когато престъпниците се изпълнят докрай“, щеше да се издигне нов цар.

> “Every nation that has come upon the stage of action has been permitted to occupy its place on the earth, that the fact might be determined whether it would fulfill the purposes of the Watcher and the Holy One. Prophecy has traced the rise and progress of the world’s great empires—Babylon, Medo-Persia, Greece, and Rome. With each of these, as with the nations of less power, history has repeated itself. Each has had its period of test; each has failed, its glory faded, its power departed.” Prophets and Kings, 535.

> „На всеки народ, който е излизал на сцената на действието, е било позволено да заеме своето място на земята, за да се установи дали ще изпълни целите на Стража и Светия. Пророчеството е проследило възхода и развитието на великите световни империи — Вавилон, Мидо-Персия, Гърция и Рим. С всяка от тях, както и с народите с по-малка мощ, историята се е повтаряла. Всяка е имала своя период на изпитание; всяка се е провалила, славата ѝ е помръкнала, силата ѝ се е оттеглила.“ Пророци и царе, 535.

At the end (“latter time”) of the kingdom of Greece, when their cup of probationary time had been filled (“when the transgressors are come to the full”), a “king of fierce countenance” would stand up. That king would understand “dark sentences,” for he would speak a completely different language than the Hebrew of the Jews or the Greek of the previous kingdom, for he would speak Latin. That kingdom had been identified by Moses as the nation that would bring the siege of the years 66 to 70 AD, where among other things the famine was so terrible that the Jews ate their own children to survive.

В края („последното време“) на царството на Гърция, когато чашата на определения за изпитание срок се изпълни („когато беззаконниците стигнат до пълнотата“), щеше да се издигне „цар с жестоко лице“. Този цар щеше да разбира „тъмни изречения“, защото щеше да говори език, съвсем различен от еврейския на юдеите или гръцкия на предишното царство, понеже щеше да говори латински. Това царство бе посочено от Моисей като народа, който щеше да доведе обсадата през годините 66 до 70 сл. Хр., където, наред с другото, гладът бе тъй ужасен, че юдеите ядяха собствените си деца, за да оцелеят.

> Because thou servedst not the Lord thy God with joyfulness, and with gladness of heart, for the abundance of all things; Therefore shalt thou serve thine enemies which the Lord shall send against thee, in hunger, and in thirst, and in nakedness, and in want of all things: and he shall put a yoke of iron upon thy neck, until he have destroyed thee. The Lord shall bring a nation against thee from far, from the end of the earth, as swift as the eagle flieth; a nation whose tongue thou shalt not understand; A nation of fierce countenance, which shall not regard the person of the old, nor show favour to the young: And he shall eat the fruit of thy cattle, and the fruit of thy land, until thou be destroyed: which also shall not leave thee either corn, wine, or oil, or the increase of thy kine, or flocks of thy sheep, until he have destroyed thee. And he shall besiege thee in all thy gates, until thy high and fenced walls come down, wherein thou trustedst, throughout all thy land: and he shall besiege thee in all thy gates throughout all thy land, which the Lord thy God hath given thee. And thou shalt eat the fruit of thine own body, the flesh of thy sons and of thy daughters, which the Lord thy God hath given thee, in the siege, and in the straitness, wherewith thine enemies shall distress thee. Deuteronomy 28:47–53.

> Понеже не послужи на Господа, твоя Бог, с радост и с веселие на сърцето поради изобилието на всичко, затова ще служиш на враговете си, които Господ ще изпрати против тебе, в глад и в жажда, в голота и в лишение от всичко; и той ще наложи на шията ти железен хомот, докле те изтреби. Господ ще доведе против тебе народ отдалеч, от края на земята, бърз както лети орелът, народ, чийто език няма да разбираш; народ с жестоко лице, който няма да зачита стареца, нито ще покаже благоволение към младия; и той ще яде плода на добитъка ти и плода на земята ти, докле бъдеш изтребен; и няма да ти остави ни жито, ни вино, ни елей, ни приплод на говедата ти, нито стадата на овцете ти, докле те изтреби. И ще те обсади във всичките ти порти, докле високите и укрепени стени, на които си уповавал, паднат по цялата ти земя; и ще те обсади във всичките ти порти по цялата ти земя, която Господ, твоят Бог, ти е дал. И ще ядеш плода на утробата си, плътта на синовете си и на дъщерите си, които Господ, твоят Бог, ти е дал, по време на обсадата и в притеснението, с което враговете ти ще те притесняват. Второзаконие 28:47–53.

In Daniel chapter two the fourth kingdom was represented by “iron,” and Moses identified “a nation,” which would put a “yoke of iron,” upon the Jews. The “nation” would “destroy” the Jews, and it would be as swift as an eagle, of which the eagle is the symbol of Rome. It would be a “nation” “whose tongue thou shalt not understand,” for its language would be “dark sentences” to the Jews. It would be a “nation of fierce countenance” as described in Daniel chapter eight as a “king of fierce countenance.” And in the “siege” of Jerusalem the Jews ate their “sons and daughters.”

Във втората глава на Даниил четвъртото царство бе представено чрез „желязо“, а Мойсей посочи „народ“, който щеше да наложи „железен ярем“ върху юдеите. Този „народ“ щеше да „погуби“ юдеите и щеше да бъде бърз като орел, а орелът е символът на Рим. Той щеше да бъде „народ“, „чийто език няма да разбираш“, защото езикът му щеше да бъде за юдеите „тъмни слова“. Той щеше да бъде „народ с люто лице“, както е описан в осмата глава на Даниил като „цар с люто лице“. И при „обсадата“ на Ерусалим юдеите ядяха своите „синове и дъщери“.

Miller recognized pagan Rome as the power predicted by Moses, and as the fourth “iron” kingdom of Daniel two, and the “nation” who spoke Latin, not Hebrew or Greek. Miller made no distinction between the fourth and fifth kingdom of Bible prophecy, for to him they both were simply Rome. So after pagan Rome stood up in verse twenty-three, he would not see the distinction represented in verse twenty-four. In the vision the little horn had oscillated from masculine to feminine to masculine to feminine in verses nine through twelve, and verse twenty-three identifies the prophetic characteristics of pagan Rome, Gabriel’s interpretation in verse twenty-four changes to feminine Rome. The power in verse twenty-four was to possess “mighty power,” “but not by his own power: and he shall destroy wonderfully, and shall prosper, and practice, and shall destroy the mighty and the holy people.”

Милър разпозна в езическия Рим силата, предсказана от Мойсей, както и четвъртото „желязно“ царство от Даниил 2, и „народа“, който говореше латински, а не еврейски или гръцки. Милър не правеше разграничение между четвъртото и петото царство в библейското пророчество, защото за него и двете бяха просто Рим. Затова, след като в стих двадесет и трети езическият Рим се изправяше, той не виждаше разграничението, представено в стих двадесет и четвърти. Във видението малкият рог бе преминавал от мъжки род към женски род, после отново към мъжки и към женски в стихове девети до дванадесети, а докато стих двадесет и трети определя пророческите характеристики на езическия Рим, тълкуването на Гавриил в стих двадесет и четвърти преминава към Рим в женски род. Силата в стих двадесет и четвърти трябваше да притежава „голяма сила“, „но не чрез своята сила; и той ще погубва по чуден начин, и ще успява, и ще действа, и ще погубва силните и светия народ.“

Papal Rome was to be given the military power of pagan Rome, and it would destroy God’s people for one thousand two hundred and sixty years, from the year 538 to 1798. It would destroy “wonderfully” for it is the beast the whole world “wonders after,” and it was the power that would “practice and prosper” until the first indignation that had been “determined” to be finished in 1798 was fulfilled.

На папския Рим трябваше да бъде дадена военната мощ на езическия Рим и той щеше да погубва Божия народ в продължение на хиляда двеста и шестдесет години — от 538 до 1798 година. Той щеше да погубва „по чуден начин“, защото е звярът, след когото „се чуди“ целият свят, и беше силата, която щеше да „действа и благоденства“, докато не се изпълни първото негодувание, за което беше „определено“ да завърши през 1798 година.

Then in verse twenty-five Gabriel follows the oscillation established in the verses he was interpreting for Daniel, and again addresses pagan Rome, who through a different type of “policy,” brought together its empire, as attested to by all the historians. The “craft” of pagan Rome was to induce nations to join their growing empire, and it used the promise of peace and prosperity to build the empire, unlike the previous empires that were forged simply by military might. Pagan Rome was also to “stand up against the Prince of princes,” as it did when it placed Christ upon the cross of Calvary.

Тогава в двадесет и пети стих Гавриил следва редуването, установено в стиховете, които тълкуваше на Данаил, и отново се обръща към езическия Рим, който чрез различен вид „политика“ обедини своята империя, както свидетелстват всички историци. „Хитростта“ на езическия Рим се състоеше в това да подтиква народите да се присъединяват към неговата разрастваща се империя, и той използваше обещанието за мир и благоденствие, за да изгради империята, за разлика от предишните империи, които бяха създадени просто чрез военна мощ. Езическият Рим трябваше също да „се надигне против Княза на князете“, както стори, когато постави Христос на кръста на Голгота.

Then Gabriel addresses the two visions he was interpreting for Daniel, by identifying that the “mareh” vision of the appearance (the twenty-three hundred days) was true, and that the “chazon” vision of the trampling down of the sanctuary and host by pagan Rome and papal Rome was to be “shut up (sealed), “for many days” (until the time of the end in 1798).

Тогава Гавриил се обръща към двете видения, които тълкуваше на Даниил, като посочва, че видението „mareh“ за явяването (двете хиляди и триста дни) беше истинно, и че видението „chazon“ за потъпкването на светилището и множеството от езическия Рим и папския Рим трябваше да бъде „затворено (запечатано)“ „за много дни“ (до времето на края през 1798 г.).

Then Daniel was sick for some time, and then returned to work, but he still did not understand the “mareh” vision, which is the vision which Gabriel was commanded to make him understand. For that reason Gabriel would return in chapter nine, to finish his work of making Daniel understand the “mareh” vision.

Тогава Данаил боледува известно време, а след това се върна към работата си, но все още не разбираше видението „маре“, което е видението, за което на Гавриил бе заповядано да му даде разбиране. Поради тази причина Гавриил щеше да се върне в девета глава, за да довърши делото си по даването на Данаил на разбиране за видението „маре“.

In Daniel chapter nine, Daniel had been studying the prophetic Word and came to understand through the writings of Moses and Jeremiah. Jeremiah had identified the captivity he was in would last seventy years.

В девета глава на книгата на Даниил, Даниил изучаваше пророческото Слово и стигна до разбиране чрез писанията на Моисей и Йеремия. Йеремия беше посочил, че пленничеството, в което се намираше, щеше да продължи седемдесет години.

> And this whole land shall be a desolation, and an astonishment; and these nations shall serve the king of Babylon seventy years. And it shall come to pass, when seventy years are accomplished, that I will punish the king of Babylon, and that nation, saith the Lord, for their iniquity, and the land of the Chaldeans, and will make it perpetual desolations. Jeremiah 25:11, 12.

> И цялата тази земя ще бъде запустение и ужас; и тези народи ще служат на вавилонския цар седемдесет години. И ще стане тъй, че когато се изпълнят седемдесет години, ще накажа вавилонския цар и онзи народ, казва Господ, за беззаконието им, и земята на халдейците, и ще я направя вечно запустение. Еремия 25:11, 12.

According to Moses the captivity in the enemy’s land would correspond to a time that the land would enjoy its sabbaths.

Според Мойсей пленничеството в земята на врага щеше да съответства на време, през което земята щеше да се наслаждава на своите съботи.

> And I will bring the land into desolation: and your enemies which dwell therein shall be astonished at it. And I will scatter you among the heathen, and will draw out a sword after you: and your land shall be desolate, and your cities waste. Then shall the land enjoy her sabbaths, as long as it lieth desolate, and ye be in your enemies’ land; even then shall the land rest, and enjoy her sabbaths. As long as it lieth desolate it shall rest; because it did not rest in your sabbaths, when ye dwelt upon it. Leviticus 26:32–35.

> И ще докарам земята до запустение; и враговете ви, които живеят в нея, ще се изумят от нея. И ще ви разпръсна между езичниците, и ще изтегля меч след вас; и земята ви ще бъде запустяла, и градовете ви — развалини. Тогава земята ще се наслаждава на своите съботи, докато лежи запустяла, а вие сте в земята на враговете си; тогава земята ще си почине и ще се наслаждава на своите съботи. През цялото време, докато лежи запустяла, тя ще си почива, защото не си е почивала във вашите съботи, когато живеехте на нея. Левит 26:32–35.

Daniel had understood from God’s prophetic Word, upon two witnesses that His people had been scattered into the enemy’s land, during which time the land would enjoy its sabbaths. He understood what the author of Chronicles understood concerning Jeremiah’s seventy years.

Даниил беше разбрал от Божието пророческо Слово, въз основа на двама свидетели, че Неговият народ беше разпръснат в земята на врага, през което време земята щеше да се наслаждава на своите съботи. Той разбираше това, което авторът на Летописите разбираше относно седемдесетте години на Еремия.

> And them that had escaped from the sword carried he away to Babylon; where they were servants to him and his sons until the reign of the kingdom of Persia: To fulfil the word of the Lord by the mouth of Jeremiah, until the land had enjoyed her sabbaths: for as long as she lay desolate she kept sabbath, to fulfil threescore and ten years. Now in the first year of Cyrus king of Persia, that the word of the Lord spoken by the mouth of Jeremiah might be accomplished, the Lord stirred up the spirit of Cyrus king of Persia, that he made a proclamation throughout all his kingdom, and put it also in writing, saying, Thus saith Cyrus king of Persia, All the kingdoms of the earth hath the Lord God of heaven given me; and he hath charged me to build him an house in Jerusalem, which is in Judah. Who is there among you of all his people? The Lord his God be with him, and let him go up. 2 Chronicles 36:20–23.

> А онези, които бяха оцелели от меча, отведе във Вавилон, и там бяха слуги на него и на синовете му до възцаряването на персийското царство, за да се изпълни словото Господне, изречено чрез устата на Еремия, докато земята се насити със съботите си; през цялото време, докато лежеше запустяла, тя пазеше събота, докато се изпълнят седемдесет години. А в първата година на Кир, персийския цар, за да се изпълни словото Господне, изречено чрез устата на Еремия, Господ подбуди духа на Кир, персийския цар, тъй че той разгласи по цялото си царство, а и писмено обяви, казвайки: Така казва Кир, персийският цар: Господ, небесният Бог, ми даде всички земни царства и ми заръча да Му съградя дом в Ерусалим, който е в Юда. Кой измежду вас е от целия Негов народ? Господ, неговият Бог, да бъде с него; и нека възлезе. 2 Летописи 36:20–23.

Daniel understood that Jeremiah’s seventy years of scattering in the enemy’s land, while the land enjoyed her sabbaths, was based upon the curse of “seven times” in Leviticus twenty-six, and in obedience to that understanding, he fulfilled the commanded remedy given there for those who finally awaken to their scattered condition.

Даниил разбираше, че седемдесетте години на разпръсване в земята на неприятеля, докато земята се наслаждаваше на своите съботи, за които говори Йеремия, се основаваха върху проклятието „седем пъти“ в Левит двадесет и шеста глава; и в послушание на това разбиране той изпълни заповяданото там средство за онези, които най-сетне се пробуждат за своето разпръснато състояние.

> And upon them that are left alive of you I will send a faintness into their hearts in the lands of their enemies; and the sound of a shaken leaf shall chase them; and they shall flee, as fleeing from a sword; and they shall fall when none pursueth. And they shall fall one upon another, as it were before a sword, when none pursueth: and ye shall have no power to stand before your enemies. And ye shall perish among the heathen, and the land of your enemies shall eat you up. And they that are left of you shall pine away in their iniquity in your enemies’ lands; and also in the iniquities of their fathers shall they pine away with them. If they shall confess their iniquity, and the iniquity of their fathers, with their trespass which they trespassed against me, and that also they have walked contrary unto me; And that I also have walked contrary unto them, and have brought them into the land of their enemies; if then their uncircumcised hearts be humbled, and they then accept of the punishment of their iniquity: Then will I remember my covenant with Jacob, and also my covenant with Isaac, and also my covenant with Abraham will I remember; and I will remember the land. The land also shall be left of them, and shall enjoy her sabbaths, while she lieth desolate without them: and they shall accept of the punishment of their iniquity: because, even because they despised my judgments, and because their soul abhorred my statutes. And yet for all that, when they be in the land of their enemies, I will not cast them away, neither will I abhor them, to destroy them utterly, and to break my covenant with them: for I am the Lord their God. But I will for their sakes remember the covenant of their ancestors, whom I brought forth out of the land of Egypt in the sight of the heathen, that I might be their God: I am the Lord. These are the statutes and judgments and laws, which the Lord made between him and the children of Israel in mount Sinai by the hand of Moses. Leviticus 26:36–46.

> И върху онези от вас, които останат живи, ще пратя малодушие в сърцата им в земите на враговете им; и шумът на разлюлян лист ще ги гони; и те ще бягат, както се бяга от меч; и ще падат, когато никой не ги гони. И ще падат един върху друг, като че ли пред меч, когато никой не ги гони; и няма да имате сила да устоите пред враговете си. И ще загинете между езичниците, и земята на враговете ви ще ви погълне. А онези от вас, които останат, ще чезнат заради беззаконието си в земите на враговете ви; и също заради беззаконията на бащите си ще чезнат с тях. Ако изповядат беззаконието си и беззаконието на бащите си, за престъплението, с което съгрешиха против Мене, и също че са постъпвали противно на Мен; и че и Аз съм постъпвал противно на тях и съм ги довел в земята на враговете им; ако тогава необрязаните им сърца се смирят и те тогава приемат наказанието за беззаконието си: тогава ще си спомня за завета Си с Яков, и също за завета Си с Исаак, и също за завета Си с Авраам ще си спомня; и ще си спомня за земята. Земята също ще бъде оставена от тях и ще се наслаждава на съботите си, докато лежи опустошена без тях; а те ще приемат наказанието за беззаконието си; защото, именно защото презряха Моите съдби и душата им се гнусеше от Моите наредби. Но въпреки всичко това, когато са в земята на враговете си, няма да ги отхвърля, нито ще се погнуся от тях, за да ги погубя съвсем и да наруша завета Си с тях; защото Аз съм Господ, техният Бог. Но заради тях ще си спомня за завета на предците им, които изведох от египетската земя пред очите на езичниците, за да им бъда Бог: Аз съм Господ. Това са наредбите, съдбите и законите, които Господ постанови между Себе Си и израилевите синове на планината Синай чрез ръката на Моисей. Левит 26:36–46.

Daniel’s prayer in chapter nine, is addressing every element of the counsel for those who find themselves scattered in the enemy’s land. That prayer is to be aligned with his prayer in chapter two, for together they represent the prayer of those in Revelation chapter eleven, that were dead in the streets of that great city of Sodom and Egypt, who find that they also had been scattered. As Daniel concludes his prayer, Gabriel returns to finish the work of explaining the “mareh” vision, just as the Holy Spirit intends to accomplish for the two witnesses of Revelation chapter eleven.

Молитвата на Даниил в девета глава обхваща всеки елемент от съвета за онези, които се намират разпръснати в земята на врага. Тази молитва трябва да бъде съпоставена с неговата молитва във втора глава, защото заедно те представляват молитвата на онези от Откровение, единадесета глава, които бяха мъртви по улиците на онзи велик град, Содом и Египет, и които откриват, че и те също са били разпръснати. Когато Даниил завършва молитвата си, Гавриил се връща, за да довърши делото по обясняването на видението „маре“, точно както Светият Дух възнамерява да извърши за двамата свидетели от Откровение, единадесета глава.

> And whiles I was speaking, and praying, and confessing my sin and the sin of my people Israel, and presenting my supplication before the Lord my God for the holy mountain of my God; Yea, whiles I was speaking in prayer, even the man Gabriel, whom I had seen in the vision at the beginning, being caused to fly swiftly, touched me about the time of the evening oblation. And he informed me, and talked with me, and said, O Daniel, I am now come forth to give thee skill and understanding. Daniel 9:20–22.

> И докато още говорех, и се молех, и изповядвах своя грях и греха на моя народ Израил, и отправях молбата си пред Господа, моя Бог, за святата планина на моя Бог, да, докато още говорех в молитва, ето, мъжът Гавриил, когото бях видял във видението отначало, понесен в бърз полет, се допря до мене около времето на вечерната жертва. И ме настави, и говори с мене, и каза: Данииле, сега излязох, за да ти дам разумение и вникване. Даниил 9:20–22.

We will continue this study in the next article.

Ще продължим това изследване в следващата статия.

> “Shortly before the fall of Babylon, when Daniel was meditating on these prophecies and seeking God for an understanding of the times, a series of visions was given him concerning the rise and fall of kingdoms. With the first vision, as recorded in the seventh chapter of the book of Daniel, an interpretation was given; yet not all was made clear to the prophet. ‘My cogitations much troubled me,’ he wrote of his experience at the time, ‘and my countenance changed in me: but I kept the matter in my heart.’ Daniel 7:28.

> „Малко преди падането на Вавилон, когато Даниил размишляваше върху тези пророчества и търсеше от Бога разбиране за времената, му бе дадена поредица от видения относно възхода и падението на царства. С първото видение, както е записано в седмата глава на книгата на Даниил, бе дадено и тълкувание; ала не всичко бе изяснено на пророка. „Моите помисли много ме смутиха“ — писа той за преживяното по онова време — „и лицето ми се измени; но аз запазих това в сърцето си.“ Даниил 7:28.

> “Through another vision further light was thrown upon the events of the future; and it was at the close of this vision that Daniel heard ‘one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision?’ Daniel 8:13. The answer that was given, ‘Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed’ (verse 14), filled him with perplexity. Earnestly he sought for the meaning of the vision. He could not understand the relation sustained by the seventy years’ captivity, as foretold through Jeremiah, to the twenty-three hundred years that in vision he heard the heavenly visitant declare should elapse before the cleansing of God’s sanctuary. The angel Gabriel gave him a partial interpretation; yet when the prophet heard the words, ‘The vision … shall be for many days,’ he fainted away. ‘I Daniel fainted,’ he records of his experience, ‘and was sick certain days; afterward I rose up, and did the king’s business; and I was astonished at the vision, but none understood it.’ Verses 26, 27.

> „Чрез друго видение бе хвърлена допълнителна светлина върху събитията на бъдещето; и именно в края на това видение Даниил чу „един светия да говори; и друг светия каза на оня светия, който говореше: До кога ще трае видението?“ Даниил 8:13. Отговорът, който бе даден — „До две хиляди и триста денонощия; тогава светилището ще се очисти“ (стих 14) — го изпълни с недоумение. Той усърдно търсеше значението на видението. Не можеше да разбере връзката между седемдесетгодишния плен, както бе предсказан чрез Еремия, и двете хиляди и триста години, за които във видението чу небесния посетител да заявява, че трябва да изминат преди очистването на Божието светилище. Ангелът Гавриил му даде частично тълкуване; но когато пророкът чу думите: „Видението … ще се отнася за много дни“, той примря. „И аз, Даниил, примрях — записва той за своята опитност — и боледувах няколко дни; после станах и вършех царската работа; и се чудех на видението, но никой не го разбираше.“ Стихове 26, 27.

> “Still burdened in behalf of Israel, Daniel studied anew the prophecies of Jeremiah. They were very plain—so plain that he understood by these testimonies recorded in books ‘the number of the years, whereof the word of the Lord came to Jeremiah the prophet, that He would accomplish seventy years in the desolations of Jerusalem.’ Daniel 9:2.

> „Все още обременен заради Израил, Даниил отново изследваше пророчествата на Еремия. Те бяха твърде ясни — тъй ясни, че чрез тези свидетелства, записани в книгите, той разбра „числото на годините, за което Господното слово бе дошло към пророк Еремия, че Той ще изпълни седемдесет години в запустението на Ерусалим“. Даниил 9:2.

> “With faith founded on the sure word of prophecy, Daniel pleaded with the Lord for the speedy fulfillment of these promises. He pleaded for the honor of God to be preserved. In his petition he identified himself fully with those who had fallen short of the divine purpose, confessing their sins as his own.” Prophets and Kings, 553, 554.

> „С вяра, основана върху сигурното пророческо слово, Даниил умоляваше Господа за скорошното изпълнение на тези обещания. Той умоляваше Божията чест да бъде запазена. В своята молба той се отъждестви напълно с онези, които не бяха достигнали до Божествената цел, като изповяда техните грехове като свои собствени.“ Пророци и царе, 553, 554.

Back to Articles