Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-Five

Книгата на Даниил — сто шестдесет и пета част

Unveiling the Prophetic Tapestry: From Alexander the Great to Modern Rome

Разкриване на пророческия гоблен: от Александър Велики до съвременния Рим

Author

Jeff Pippenger

Published

March 29, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We will now consider the history that took place in the aftermath of Alexander the Great’s sudden death, which represents the year 538 unto the time of the end in 1798.

Сега ще разгледаме историята, която се разигра след внезапната смърт на Александър Велики, която представлява периода от 538 година до времето на края през 1798 година.

> And when he shall stand up, his kingdom shall be broken, and shall be divided toward the four winds of heaven; and not to his posterity, nor according to his dominion which he ruled: for his kingdom shall be plucked up, even for others beside those. And the king of the south shall be strong, and one of his princes; and he shall be strong above him, and have dominion; his dominion shall be a great dominion. And in the end of years they shall join themselves together; for the king’s daughter of the south shall come to the king of the north to make an agreement: but she shall not retain the power of the arm; neither shall he stand, nor his arm: but she shall be given up, and they that brought her, and he that begat her, and he that strengthened her in these times. But out of a branch of her roots shall one stand up in his estate, which shall come with an army, and shall enter into the fortress of the king of the north, and shall deal against them, and shall prevail: And shall also carry captives into Egypt their gods, with their princes, and with their precious vessels of silver and of gold; and he shall continue more years than the king of the north. So the king of the south shall come into his kingdom, and shall return into his own land. Daniel 11:4–9.

> И когато се издигне, царството му ще се съкруши и ще се раздели към четирите небесни ветрове; но не за потомството му, нито според властта, с която е властвал; защото царството му ще бъде изтръгнато и дадено на други освен на тях. И южният цар ще се усили, както и един от князете му; и той ще стане по-силен от него и ще владее; владичеството му ще бъде голямо владичество. И в края на години те ще се съюзят; защото дъщерята на южния цар ще дойде при северния цар, за да сключи споразумение; но тя няма да запази силата на мишцата си; нито той ще устои, нито мишцата му; а тя ще бъде предадена, и онези, които са я довели, и онзи, който я е родил, и онзи, който я е укрепявал в онези времена. Но от издънка на нейните корени ще се издигне един на негово място, който ще дойде с войска и ще влезе в крепостта на северния цар, и ще действа против тях, и ще надделее; и също така ще отведе пленници в Египет — техните богове, заедно с князете им и със скъпоценните им съдове от сребро и злато; и той ще продължи повече години от северния цар. Така южният цар ще влезе в царството му и ще се върне в своята земя. Даниил 11:4–9.

Eventually, after Alexander the Great’s kingdom was broken, those who struggled for control of the former kingdom devolved into two primary kingdoms. The one kingdom controlling the south of Alexander’s former empire and the other controlling the north. From that point on in the prophetic narrative they are identified simply as the king of the south and the king of the north. Once the struggle for world dominance has reached the point where it is only portrayed between the king of the north and the south, the symbols of those two kingdoms continue through the entire chapter.

В крайна сметка, след като царството на Александър Велики бе разчупено, онези, които се бореха за власт над бившето царство, се сведоха до две основни царства. Едното царство владееше юга на някогашната империя на Александър, а другото — севера. От този момент нататък в пророческия разказ те са обозначени просто като южния цар и северния цар. Щом борбата за световно господство достигне до момента, в който е представена единствено между северния и южния цар, символите на тези две царства продължават през цялата глава.

In verse five, the king of the south is established, and he is strong, but the king of the north is also strong and his kingdom is larger. Then in verse six, the king of the south proposes an alliance with the northern kingdom. The peace treaty is secured by the king of the south giving his daughter to the king of the north, so the king of the north could marry her and ratify their alliance with a family bond. The king of the north agreed, and set aside his wife, and married the princess from the south, and the alliance was initiated.

В пети стих южният цар е утвърден и е силен, но и северният цар е силен, а неговото царство е по-голямо. После, в шести стих, южният цар предлага съюз на северното царство. Мирният договор е осигурен чрез това, че южният цар дава дъщеря си на северния цар, за да може северният цар да се ожени за нея и да утвърди техния съюз чрез родствена връзка. Северният цар се съгласи, остави жена си и се ожени за принцесата от юг, и съюзът беше установен.

Eventually the southern princess bears a male-child, but ultimately the northern king grew tired of his new wife, and set her aside, as he had done with his first wife, and takes his first wife back, but as soon as the original wife is restored, and has opportunity, she kills the king of the north, his southern bride, her child, and her entire Egyptian entourage. The act of the original wife murdering the southern princess and her child enrages the southern princesses family, and one of her brothers raises up an army and attacks the northern kingdom.

Накрая южната принцеса ражда мъжко дете, но в крайна сметка северният цар се уморява от новата си жена, отстранява я, както бе сторил и с първата си жена, и отново взема първата си жена; но щом първоначалната жена е възстановена и получи възможност, тя убива северния цар, южната му невеста, нейното дете и цялата ѝ египетска свита. Деянието на първата жена, която убива южната принцеса и детето ѝ, разгневява семейството на южната принцеса и един от нейните братя вдига войска и напада северното царство.

The southern army prevails over the northern king, and the first wife that murdered the northern king, his southern bride and child is then executed. The original wife’s son, who had been installed as the ruling king of the north at the death of his father, is captured and carried back to Egypt by the southern king, along with some Egyptian artifacts and idols that had been taken from the southern kingdom by the northern kingdom in earlier battles. Once in Egypt the captured northern king falls from a horse and dies. Uriah Smith identifies the history as follows.

Южната войска надделява над северния цар, а първата съпруга, която е убила северния цар, заедно с неговата южна невеста и детето, след това бива екзекутирана. Синът на първата съпруга, който при смъртта на баща си е бил поставен като управляващ цар на севера, е пленен и отведен обратно в Египет от южния цар, заедно с някои египетски артефакти и идоли, които северното царство е било отнесло от южното царство в по-ранни битки. След като пристига в Египет, плененият северен цар пада от кон и умира. Урия Смит определя историята по следния начин.

> “‘VERSE 6. And in the end of years they shall join themselves together; for the king’s daughter of the south shall come to the king of the north to make an agreement: but she shall not retain the power of the arm; neither shall he stand, nor his arm; but she shall be given up, and they that brought her, and he that begat her, and he that strengthened her in these times.’

> „Стих 6. И в края на годините те ще се съединят; защото дъщерята на южния цар ще дойде при северния цар, за да сключи споразумение; но тя няма да запази силата на мишцата; нито той ще устои, нито неговата мишца; а тя ще бъде предадена, и онези, които я доведоха, и онзи, който я роди, и онзи, който я укрепяваше в тези времена.“

> “There were frequent wars between the kings of Egypt and Syria. Especially was this the case with Ptolemy Philadelphus, the second king of Egypt, and Antiochus Theos, third king of Syria. They at length agreed to make peace upon condition that Antiochus Theos should put away his former wife, Laodice, and her two sons, and should marry Berenice, the daughter of Ptolemy Philadelphus. Ptolemy accordingly brought his daughter to Antiochus, bestowing with her an immense dowry.

> „Между царете на Египет и Сирия често се водеха войни. Особено това беше така при Птолемей Филаделф, втория цар на Египет, и Антиох Теос, третия цар на Сирия. Накрая те се съгласиха да сключат мир при условие, че Антиох Теос ще отпрати предишната си съпруга Лаодика и двамата ѝ синове и ще се ожени за Береника, дъщерята на Птолемей Филаделф. Съответно Птолемей доведе дъщеря си при Антиох, като ѝ даде огромна зестра.“

> “‘But she shall not retain the power of the arm;’ that is, her interest and power with Antiochus. And so it proved; for some time shortly after, in a fit of love, Antiochus brought back his former wife, Laodice, and her children, to court again. Then says the prophecy, ‘Neither shall he [Antiochus] stand, nor his arm,’ or seed. Laodice, being restored to favor and power, feared lest, in the fickleness of his temper, Antiochus should again disgrace her, and recall Berenice; and conceiving that nothing short of his death would be an effectual safeguard against such a contingency, she caused him to be poisoned shortly after. Neither did his seed by Berenice succeed him in the kingdom; for Laodice so managed affairs as to secure the throne for her eldest son, Seleucus Callinicus.

> „Но тя няма да удържи силата на мишцата си“; тоест своето влияние и сила пред Антиох. И така и стана; защото малко след това, в порив на обич, Антиох отново върна в двора предишната си жена, Лаодика, и нейните деца. Тогава пророчеството казва: „Нито той [Антиох] ще устои, нито неговата мишца“, или потомство. Лаодика, възстановена в благоволение и власт, се страхуваше, че поради непостоянството на нрава си Антиох отново ще я унижи и ще повика обратно Вереника; и като прецени, че нищо по-малко от неговата смърт не би било действителна защита срещу такава възможност, тя скоро след това стана причина той да бъде отровен. Нито неговото потомство от Вереника го наследи в царството; защото Лаодика така уреди делата, че да осигури престола за първородния си син, Селевк Калиник.“

> “But such wickedness could not long remain unpunished, as the prophecy further predicts, and further history proves.

> „Но такова нечестивост не можеше дълго да остане ненаказана, както по-нататък предсказва пророчеството и както по-нататъшната история доказва.“

> “‘VERSE 7. But out of a branch of her roots shall one stand up in his estate, which shall come with an army, and shall enter into the fortress of the king of the north, and shall deal against them, and shall prevail: 8. And shall also carry captives into Egypt their gods, with their princes, and with their precious vessels of silver and of gold; and he shall continue more years than the king of the north. 9. So the king of the south shall come into his kingdom, and shall return into his own land.’

> „СТИХ 7. Но от издънка на нейните корени ще се издигне един на неговото място, който ще дойде с войска и ще влезе в крепостта на северния цар, и ще действа против тях, и ще надделее; 8. И ще отведе в плен в Египет и техните богове, с техните князе, и скъпоценните им съдове от сребро и от злато; и той ще остане повече години от северния цар. 9. Така южният цар ще влезе в царството си и ще се върне в своята земя.“

> “This branch out of the same root with Berenice was her brother, Ptolemy Euergetes. He had no sooner succeeded his father, Ptolemy Philadelphus, in the kingdom of Egypt, than, burning to avenge the death of his sister, Berenice, he raised an immense army, and invaded the territory of the king of the north, that is, of Seleucus Callinicus, who, with his mother, Laodice, reigned in Syria. And he prevailed against them, even to the conquering of Syria, Cilicia, the upper parts beyond the Euphrates, and almost all Asia. But hearing that a sedition was raised in Egypt requiring his return home, he plundered the kingdom of Seleucus, took forty thousand talents of silver and precious vessels, and two thousand five hundred images of the gods. Among these were the images which Cambyses had formerly taken from Egypt and carried into Persia. The Egyptians, being wholly given to idolatry, bestowed upon Ptolemy the title of Euergetes, or the Benefactor, as a compliment for his having thus, after many years, restored their captive gods.

> „Тази издънка от същия корен като Береника беше нейният брат, Птолемей Евергет. Не щом беше наследил баща си, Птолемей Филаделф, в царството на Египет, и, пламнал от желание да отмъсти за смъртта на сестра си Береника, той вдигна огромна войска и нахлу в земите на северния цар, тоест на Селевк Калиник, който заедно с майка си Лаодика царуваше в Сирия. И надделя над тях, дори до завладяването на Сирия, Киликия, горните области отвъд Ефрат и почти цяла Азия. Но, като чу, че в Египет е избухнал бунт, изискващ неговото завръщане у дома, той ограби царството на Селевк, взе четиридесет хиляди таланта сребро и скъпоценни съдове, и две хиляди и петстотин изображения на боговете. Между тях бяха и изображенията, които Камбиз някога беше взел от Египет и отнесъл в Персия. Египтяните, бидейки изцяло предадени на идолопоклонство, дариха Птолемей с титлата Евергет, или Благодетел, като признателност за това, че по този начин след много години бе възстановил техните пленени богове.“

> “This, according to Bishop Newton, is Jerome’s account, extracted from ancient historians, but there are authors still extant, he says, who confirm several of the same particulars. Appian informs us that Laodice having killed Antiochus, and after him both Berenice and her child, Ptolemy, the son of Philadelphus, to revenge those murders, invaded Syria, slew Laodice, and proceeded as far as Babylon. From Polybius we learn that Ptolemy, surnamed Euergetes, being greatly incensed at the cruel treatment of his sister, Berenice, marched with an army into Syria, and took the city of Seleucia, which was kept for some years afterward by garrisons of the kings of Egypt. Thus did he enter into the fortress of the king of the north. Polyaenus affirms that Ptolemy made himself master of all the country from Mount Taurus as far as to India, without war or battle; but he ascribes it by mistake to the father instead of the son. Justin asserts that if Ptolemy had not been recalled into Egypt by a domestic sedition, he would have possessed the whole kingdom of Seleucus. The king of the south thus came into the dominion of the king of the north, and returned to his own land, as the prophet had foretold. And he also continued more years than the king of the north; for Seleucus Callinicus died in exile, of a fall from his horse; and Ptolemy Euergetes survived him for four or five years.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 250–252.

> „Това, според епископ Нютон, е разказът на Йероним, извлечен от древните историци; но, казва той, все още съществуват автори, които потвърждават няколко от същите подробности. Апиан ни известява, че след като Лаодика убила Антиох, а след него и Береника и нейното дете, Птолемей, синът на Филаделф, за да отмъсти за тези убийства, нахлул в Сирия, убил Лаодика и напреднал чак до Вавилон. От Полибий научаваме, че Птолемей, наречен Евергет, силно разгневен от жестокото отношение към сестра си Береника, потеглил с войска към Сирия и превзел града Селевкия, който след това бил държан няколко години от гарнизони на египетските царе. Така той влязъл в крепостта на северния цар. Полияен твърди, че Птолемей станал господар на цялата страна от планината Тавър чак до Индия, без война или сражение; но по погрешка приписва това на бащата вместо на сина. Юстин заявява, че ако Птолемей не бил върнат в Египет поради вътрешен бунт, той би завладял цялото царство на Селевк. Така южният цар навлязъл във владението на северния цар и се върнал в земята си, както пророкът бил предсказал. И той надживял северния цар с още няколко години; защото Селевк Калиник умрял в изгнание вследствие на падане от коня си, а Птолемей Евергет го надживял с четири или пет години.“ Урайя Смит, Daniel and the Revelation, 250–252.

A prophetic characteristic of Rome, and therefore the king of the north, is that in order to be established upon the throne, three geographical obstacles must be conquered. The first king of the north in the aftermath of Alexander’s broken kingdom was established by Seleucus Nicator who had served as a general to Ptolemy (the king of the south) for a little while between 316 and 312 BC. Verse five addresses this fact when it states, “And the king of the south shall be strong, and one of his princes; and he shall be strong above him.” Ptolemy was the king of the south, and he had a general (one of his princes), that was destined to become stronger than Ptolemy, and the final phrase of verse five says, “and have dominion; his dominion shall be a great dominion.” Ptolemy’s general Seleucus was to become the first king of the north. But for Seleucus to become the king of the north, he would need to separate from the southern king, and thereafter conquer three geographical areas.

Пророческа характеристика на Рим, а следователно и на северния цар, е, че за да бъде утвърден на престола, трябва да бъдат покорени три географски препятствия. Първият северен цар след разпадането на царството на Александър бе утвърден чрез Селевк Никатор, който за кратко време, между 316 и 312 г. пр. Хр., бе служил като военачалник на Птолемей (южния цар). Стих пети се отнася до този факт, когато заявява: „И южният цар ще стане силен, както и един от князете му; и той ще стане по-силен от него.“ Птолемей беше южният цар и имаше военачалник (един от князете му), който беше определен да стане по-силен от Птолемей, а заключителната фраза на пети стих гласи: „и ще владее; владичеството му ще бъде голямо владичество.“ Военачалникът на Птолемей, Селевк, щеше да стане първият северен цар. Но за да стане Селевк северният цар, той трябваше да се отдели от южния цар и след това да покори три географски области.

The first area conquered by Seleucus was the East in 301 BC. He then conquered the West (that had been held by Cassander’s successor) in 286 BC, and he then took his third territory in the North when he conquered Lysimachus in 281 BC. The king of the north was established on the throne in 281 BC.

Първата област, завладяна от Селевк, беше Изтокът през 301 г. пр. Хр. След това той завладя Запада (който беше държан от наследника на Касандър) през 286 г. пр. Хр., а после придоби третата си територия на Север, когато победи Лизимах през 281 г. пр. Хр. Царят на севера беше утвърден на престола през 281 г. пр. Хр.

The peace treaty that was later formed with the southern king occurred in 252 BC. Six years later in 246 BC, Berenice (the southern princess), her son, and all her entourage were put to death. The southern king thereafter captured Laodice’s son, Seleucus Callinicus and took him back with him to Egypt, where he died falling from a horse. The reign of the first king of the north was from 281 BC until 246 BC, which equates to thirty-five years.

Мирният договор, който по-късно бе сключен с южния цар, се осъществи през 252 г. пр. Хр. Шест години по-късно, през 246 г. пр. Хр., Вереника (южната принцеса), нейният син и цялата ѝ свита бяха умъртвени. След това южният цар плени сина на Лаодика, Селевк Калиник, и го отведе със себе си в Египет, където той умря, след като падна от кон. Управлението на първия северен цар продължи от 281 г. пр. Хр. до 246 г. пр. Хр., което се равнява на тридесет и пет години.

The first king of the north in chapter eleven, conquered three geographical obstacles in order to be established upon the throne. Pagan Rome also conquered three geographical obstacles in order to be established upon the throne [See Daniel 8:9], and Papal Rome conquered three geographical obstacles in order to be established upon the throne [See Daniel 7:20]. Modern Rome also conquers three geographical obstacles in order to be established upon the throne [See Daniel 11:40–43].

Първият северен цар в единадесета глава завладя три географски препятствия, за да се утвърди на престола. Езическият Рим също завладя три географски препятствия, за да се утвърди на престола [вж. Даниил 8:9], а папският Рим завладя три географски препятствия, за да се утвърди на престола [вж. Даниил 7:20]. Съвременният Рим също завладява три географски препятствия, за да се утвърди на престола [вж. Даниил 11:40–43].

Once established upon the throne, the first king of the north ruled for thirty-five years. Once established upon the throne, pagan Rome ruled for a “time” (three hundred and sixty years). Once established upon the throne, papal Rome ruled for “a time, times and dividing of time” (twelve hundred and sixty years.) Once established upon the throne, modern Rome will rule for a symbolic forty-two months (also noted as “an hour”).

Щом веднъж бе утвърден на престола, първият северен цар управлява тридесет и пет години. Щом веднъж бе утвърден на престола, езическият Рим управляваше за „време“ (триста и шестдесет години). Щом веднъж бе утвърден на престола, папският Рим управляваше за „време, времена и половин време“ (хиляда двеста и шестдесет години). Щом веднъж бъде утвърден на престола, съвременният Рим ще управлява за символични четиридесет и два месеца (също отбелязани като „един час“).

Sister White informs us that “much of the history recorded in Daniel chapter eleven is to be repeated.” She then quotes verses thirty-one through thirty-six, and says, “scenes similar to those described in these words will take place.” In those verses papal Rome (the abomination that maketh desolate), is “placed” upon the throne in 538, and then it persecutes God’s people for “many days” (twelve hundred and sixty years), until the first “indignation is accomplished” in 1798. The history of verses thirty-one to thirty-six is repeated in the last six verses of chapter eleven, but the history was also perfectly typified in verses five through nine.

Сестра Уайт ни уведомява, че „голяма част от историята, записана в единадесета глава на Даниил, ще се повтори“. След това тя цитира стихове тридесет и първи до тридесет и шести и казва: „сцени, подобни на описаните в тези думи, ще се разиграят“. В тези стихове папският Рим (мерзостта, която докарва запустение) е „поставен“ на престола през 538 г., и след това той преследва Божия народ „много дни“ (хиляда двеста и шестдесет години), докато първото „негодувание се изпълни“ през 1798 г. Историята от стихове тридесет и първи до тридесет и шести се повтаря в последните шест стиха на единадесета глава, но тази история бе също така съвършено предобразена в стихове пети до девети.

The establishment of Seleucus as king of the north in 281 BC, aligns with the year 538. Both represent the enthronement of the king of the north at the conclusion of the conquering of three geographical obstacles. The period of papal rule is expressed in several ways; twelve hundred and sixty days, forty-two months, time, times and dividing of time, a space, and three and a half years. Seleucus’ rule was for thirty-five years, and a tenth, or a tithe, of thirty-five, is three and a half. A tenth of thirty-five years is also expressed as “three-point-five” (3.5) years. “Three and a half” is a symbol of the period of papal rule.

Утвърждаването на Селевк като цар на севера през 281 г. пр. Хр. съответства на 538 година. И двете представляват възкачването на царя на севера в заключението на покоряването на три географски препятствия. Периодът на папското управление е изразен по няколко начина: хиляда двеста и шестдесет дни, четиридесет и два месеца, време, времена и половин време, известно време и три години и половина. Управлението на Селевк е било тридесет и пет години, а една десета, или един десятък, от тридесет и пет е три и половина. Една десета от тридесет и пет години също се изразява като „три цяло и пет“ (3,5) години. „Три и половина“ е символ на периода на папското управление.

The papacy received its deadly wound in 1798 when the king of the south, Napoleon Bonaparte (meaning the “fortunate son”), sent his general to take the pope captive. A year later in 1799 the pope died in exile, as did the first king of the north who had also been taken into captivity by the king of the south. Seleucus Callinicus died by falling off a horse while captive in Egypt. The pope is the one who rode upon the beast. The beast represented the political system that the pope employed to accomplish his satanic works. That beast was slain in 1798, and the pope who had ridden upon and reigned over the beast died a year later. Seleucus Callinicus died falling off a horse (the beast he rode upon.) The captivity of the papacy in 1798 and 1799, was perfectly typified by the captivity of the first king of the north.

Папството получи своята смъртоносна рана през 1798 г., когато царят на юга, Наполеон Бонапарт (означаващо „щастливият син“), изпрати своя генерал да отведе папата в плен. Година по-късно, през 1799 г., папата умря в изгнание, както и първият цар на севера, който също бе отведен в плен от царя на юга. Селевк Калиник умря, падайки от кон, докато бе пленник в Египет. Папата е онзи, който яздеше звяра. Звярът представляваше политическата система, която папата използваше, за да осъществява своите сатанински дела. Този звяр беше поразен през 1798 г., а папата, който бе яздил върху него и царувал над него, умря година по-късно. Селевк Калиник умря, падайки от коня (звяра, който яздеше). Пленничеството на папството през 1798 и 1799 г. беше съвършено предобразено от пленничеството на първия цар на севера.

What brought the wrath of the king of the south upon the northern king was a broken peace treaty, represented by the setting aside of Berenice (the southern bride) and her subsequent death at the hands of Laodice. Napoleon had entered into a peace treaty between Revolutionary France and the papal states in 1797. The treaty was named after the town of Tolentino in Ancona, Italy, where the treaty had been signed. It officially ended in February, 1798 when France took the pope captive. The reason why the treaty was disannulled was France’s effort to spread its Revolution.

Това, което навлече гнева на южния цар върху северния цар, беше нарушен мирен договор, представен чрез отстраняването на Береника (южната невеста) и последвалата ѝ смърт от ръката на Лаодика. Наполеон беше сключил мирен договор между Революционна Франция и папските държави през 1797 г. Договорът беше наречен по името на град Толентино в Анкона, Италия, където беше подписан. Той официално приключи през февруари 1798 г., когато Франция отведе папата в плен. Причината, поради която договорът беше анулиран, беше стремежът на Франция да разпространи своята Революция.

Napoleon’s General Duphot, was in Rome in 1797 as part of the French expeditionary force sent by the Directory, the ruling government of France at the time. The purpose of the French expedition to Italy, which included General Duphot’s presence in Rome, was to support the Roman Republic, a short-lived client state established by French revolutionary forces in the Italian Peninsula. The French were actively involved in supporting revolutionary movements and spreading revolutionary ideals across Europe during this period. In Italy, they sought to overthrow monarchies and establish republics modeled after the French Republic.

Генерал Дюфо на Наполеон се намираше в Рим през 1797 г. като част от френския експедиционен корпус, изпратен от Директорията — тогавашното управляващо правителство на Франция. Целта на френската експедиция в Италия, в която се включваше и присъствието на генерал Дюфо в Рим, беше да подкрепи Римската република — краткотрайна държава-клиент, установена от френските революционни сили на Апенинския полуостров. През този период французите участваха дейно в подкрепата на революционни движения и в разпространяването на революционни идеали из цяла Европа. В Италия те се стремяха да свалят монархиите и да установят републики по образеца на Френската република.

Duphot’s presence and actions in Rome provoked opposition from conservative factions, including supporters of the Papal States and local aristocrats. In December, 1797, during a confrontation between French troops and supporters of the Papal States, General Duphot was assassinated, and thus the pretense for Napoleon to send General Berthier to take the pope captive the next year was established. A broken peace treaty between the kings of the south and north provided the motivation in both histories for the king of the north being taken captive by the king of the south.

Присъствието и действията на Дюфо в Рим предизвикаха съпротива от консервативни среди, включително от привърженици на Папската държава и местни аристократи. През декември 1797 г., по време на сблъсък между френски войски и привърженици на Папската държава, генерал Дюфо бе убит и така бе създаден предлогът Наполеон да изпрати генерал Бертие през следващата година, за да плени папата. Нарушен мирен договор между царете на юга и севера осигури мотивацията и в двете истории северният цар да бъде пленен от южния цар.

Verse eight says, “shall also carry captives into Egypt their gods, with their princes, and with their precious vessels of silver and of gold.” When Ptolemy returned to Egypt in fulfillment of this verse, the Egyptians gave him the title of “Euergetes” (the Benefactor), as a compliment for his work in returning their idols and artifacts that had previously taken from them by the king of the north. In 1798, the plundering of Rome by the French took place. On one day alone the historians record that five hundred horse-drawn vehicles, under a strong military guard, was seen leaving the city.

Осемият стих казва: „ще отведе в плен и в Египет боговете им, заедно с князете им и със скъпоценните им съдове от сребро и злато“. Когато Птолемей се завърнал в Египет в изпълнение на този стих, египтяните му дали титлата „Евергет“ („Благодетелят“) като признание за делото му по връщането на техните идоли и ценни предмети, които преди това били отнети от тях от северния цар. През 1798 г. се състояло разграбването на Рим от французите. Само за един ден, както отбелязват историците, били видени да напускат града петстотин конски превозни средства под силна военна охрана.

The procession contained an immense number of antique sculptures and Renaissance paintings that France was appropriating in accordance with the broken peace treaty of Tolentino. Those artworks included the Laocoon group, the Belvedere Apollo, the Dying Gaul, Cupid and Psyche, Ariadne on Naxos, the Medici Venus, and the colossal figures of the Tiber and the Nile; tapestries and paintings by Raphael, including the Transfiguration, the Madonna di Foligno, the Madonna della Sedia, Titian’s Santa Conversazione; and many other works. It was not till several years after that, these stolen treasures were exhibited in the Musee Napoleonian in the Louvre, which was opened in 1807. As Ptolemy was celebrated for returning the Egyptians treasures, the treasures carried from Rome were placed in the portion of the museum named after Napoleon.

Шествието съдържаше огромен брой антични скулптури и ренесансови картини, които Франция присвояваше в съответствие с нарушния мирен договор от Толентино. Сред тези произведения на изкуството бяха групата „Лаокоон“, „Аполон Белведерски“, „Умиращият гал“, „Купидон и Психея“, „Ариадна на Наксос“, „Медичейската Венера“ и колосалните фигури на Тибър и Нил; гоблени и картини от Рафаел, включително „Преображение“, „Мадоната ди Фолиньо“, „Мадоната дела Седия“, „Санта Конверсационе“ на Тициан; и много други произведения. Едва няколко години по-късно тези откраднати съкровища бяха изложени в Наполеоновия музей в Лувъра, който бе открит през 1807 г. Както Птолемей бил прославян за това, че върнал съкровищата на египтяните, така и съкровищата, пренесени от Рим, бяха поставени в частта на музея, наречена на Наполеон.

Verses five through nine, are a perfect parallel to the history beginning in the year 538 and ending in 1798 and 1799. They align with verses thirty-one to thirty-six, which is represented in the last six verses of the chapter, which describe the final empowerment of modern Rome as it conquers three obstacles, and ultimately comes to its end with none to help. Verse ten then addresses the history of 1989.

Стихове пети до девети представляват съвършен паралел с историята, започваща през 538 година и завършваща през 1798 и 1799 година. Те съответстват на стихове тридесет и първи до тридесет и шести, което е представено в последните шест стиха на главата, които описват окончателното овластяване на съвременния Рим, когато той покорява три препятствия и в крайна сметка стига до своя край, без никой да му помогне. След това стих десети разглежда историята на 1989 година.

> But his sons shall be stirred up, and shall assemble a multitude of great forces: and one shall certainly come, and overflow, and pass through: then shall he return, and be stirred up, even to his fortress. Daniel 11:10.

> Но синовете му ще се раздвижат и ще съберат множество големи сили; и единият непременно ще дойде, ще залее и ще премине; после ще се върне и ще се раздвижи, дори до крепостта му. Даниил 11:10.

The historical fulfillment of verse ten typifies 1989, when the papacy, in secret alliance with Ronald Reagan, “overflowed” and “passed through” the Soviet Union, leaving only its fortress (Russia), as the Soviet Union (USSR) dissolved in the wake of Perestroika.

Историческото изпълнение на десети стих е прообраз на 1989 година, когато папството, в тайно съюзничество с Роналд Рейгън, „преля“ и „премина“ през Съветския съюз, оставяйки само неговата крепост (Русия), тъй като Съветският съюз (СССР) се разпадна вследствие на Перестройката.

> And at the time of the end shall the king of the south push at him: and the king of the north shall come against him like a whirlwind, with chariots, and with horsemen, and with many ships; and he shall enter into the countries, and shall overflow and pass over. Daniel 11:40.

> И във времето на края южният цар ще го нападне; а северният цар ще дойде против него като вихрушка, с колесници, и с конници, и с много кораби; и ще навлезе в страните, и ще ги залее и ще премине. Даниил 11:40.

The history of verse ten represents a retaliation against the conquering of the king of the north by the king of the south in 246 BC, and typifies a retaliation against the conquering of the king of the north by the king of the south in 1798. Verse forty began with the time of the end in 1798 when the king of the south (atheistic France) delivered the deadly wound to the king of the north (the papal power), and was fulfilled with the collapse of the Soviet Union at the time of the end in 1989. The time of the end in 1798 is represented in verse forty by the phrase, “And at the time of the end shall the king of the south push at him.” The “colon” (:) that separates the last part of the verse, marks the next “time of the end” in 1989. “And the king of the north shall come against him like a whirlwind, with chariots, and with horsemen, and with many ships; and he shall enter into the countries, and shall overflow and pass over.”

Историята на десети стих представлява възмездие за завладяването на северния цар от южния цар през 246 г. пр. Хр. и е предобраз на възмездие за завладяването на северния цар от южния цар през 1798 г. Четиридесети стих започна с времето на края през 1798 г., когато южният цар (атеистична Франция) нанесе смъртоносната рана на северния цар (папската власт), и се изпълни с разпадането на Съветския съюз във времето на края през 1989 г. Времето на края през 1798 г. е представено в четиридесети стих чрез израза: „И във времето на края южният цар ще го блъсне.“ „Двоеточието“ (:) , което отделя последната част на стиха, отбелязва следващото „време на края“ през 1989 г. „И северният цар ще дойде против него като вихрушка, с колесници и с конници, и с много кораби; и ще навлезе в страните, и ще ги залее и премине.“

We will continue this study in the next article.

Ще продължим това изследване в следващата статия.

> “Every nation that has come upon the stage of action has been permitted to occupy its place on the earth, that it might be seen whether it would fulfill the purpose of ‘the Watcher and the Holy One.’ Prophecy has traced the rise and fall of the world’s great empires—Babylon, Medo-Persia, Greece, and Rome. With each of these, as with nations of less power, history repeated itself. Each had its period of test, each failed, its glory faded, its power departed, and its place was occupied by another. . . .

> „На всеки народ, който е излизал на сцената на действието, е било позволено да заеме своето място на земята, за да се види дали ще изпълни намерението на „Стража и Светия“. Пророчеството е проследило възхода и падението на великите световни империи — Вавилон, Мидо-Персия, Гърция и Рим. С всяка от тях, както и с народи с по-малка мощ, историята се е повтаряла. Всяка е имала своя период на изпитание, всяка се е провалила, славата ѝ е повяхвала, силата ѝ се е оттегляла и мястото ѝ е било заемано от друга....“

> “From the rise and fall of nations as made plain in the pages of Holy Writ, they need to learn how worthless is mere outward and worldly glory. Babylon, with all its power and its magnificence, the like of which our world has never since beheld,—power and magnificence which to the people of that day seemed so stable and enduring,–how completely has it passed away! As ‘the flower of the grass’ it has perished. So perishes all that has not God for its foundation. Only that which is bound up with His purpose and expresses His character can endure. His principles are the only steadfast things our world knows.” Education, 177, 184.

> „От възхода и падението на народите, както това е ясно разкрито по страниците на Свещеното Писание, те трябва да се научат колко безстойностна е самата външна и светска слава. Вавилон, с цялата си мощ и великолепие, каквито нашият свят никога след това не е виждал — мощ и великолепие, които на хората от онова време са изглеждали тъй устойчиви и трайни, — колко напълно е отминал! Като „цвета на тревата“ той е загинал. Така загива всичко, което няма Бога за своя основа. Само онова, което е свързано с Неговата цел и изразява Неговия характер, може да устои. Неговите принципи са единствените непоколебими неща, които нашият свят познава.“ Възпитание, 177, 184.

Back to Articles