Article

# The Book of Daniel - Number Fifty-Four

Книгата на Даниил — число петдесет и четири

Unveiling the Last Days: Daniel’s Quest for Understanding

Разкриване на последните дни: стремежът на Даниил към разбиране

Author

Jeff Pippenger

Published

January 18, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We ended a recent article with a passage from Prophets and Kings, where Sister White identified that Daniel was seeking to “understand the relation sustained by the seventy years’ captivity, as foretold through Jeremiah, to the twenty-three hundred years that in vision he heard the heavenly visitant declare should elapse before the cleansing of God’s sanctuary.”

Завършихме една неотдавнашна статия с откъс от „Пророци и царе“, в който сестра Уайт посочва, че Даниил е търсел да „разбере връзката между седемдесетгодишния плен, както бе предсказан чрез Еремия, и две хиляди и триста години, за които във видение чу небесния посетител да заявява, че трябва да изтекат преди очистването на Божието светилище.“

> “Through another vision further light was thrown upon the events of the future; and it was at the close of this vision that Daniel heard ‘one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision?’ Daniel 8:13. The answer that was given, ‘Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed’ (verse 14), filled him with perplexity. Earnestly he sought for the meaning of the vision. He could not understand the relation sustained by the seventy years’ captivity, as foretold through Jeremiah, to the twenty-three hundred years that in vision he heard the heavenly visitant declare should elapse before the cleansing of God’s sanctuary. The angel Gabriel gave him a partial interpretation; yet when the prophet heard the words, ‘The vision … shall be for many days,’ he fainted away. ‘I Daniel fainted,’ he records of his experience, ‘and was sick certain days; afterward I rose up, and did the king’s business; and I was astonished at the vision, but none understood it.’ Verses 26, 27.” Prophets and Kings, 553, 554.

> „Чрез друго видение бе хвърлена допълнителна светлина върху събитията на бъдещето; и именно в края на това видение Даниил чу „един светец да говори; и друг светец каза на онзи, който говореше: До кога ще трае видението?“ Даниил 8:13. Даденият отговор: „До две хиляди и триста денонощия; тогава светилището ще се очисти“ (стих 14), го изпълни с недоумение. Настойчиво той търсеше значението на видението. Не можеше да разбере връзката между седемдесетгодишния плен, както бе предсказан чрез Еремия, и двете хиляди и триста години, които според чутото от него във видението небесният посетител заяви, че трябва да изтекат преди очистването на Божието светилище. Ангел Гавриил му даде частично тълкувание; но когато пророкът чу думите: „Видението… ще се изпълни след много дни“, той припадна. „Аз, Даниил, примрях“ — записва той за своята опитност — „и боледувах няколко дни; после станах и вършех царската работа; и се чудех на видението, но никой не го разбираше.“ Стихове 26, 27.“ Пророци и царе, 553, 554.

The Millerites never arrived to a complete understanding of the foundational message they proclaimed. When the time arrived that the Lion of the tribe of Judah sought to provide more information upon the “seven times,” they transitioned into the Laodicean experience, and seven years later rejected the light of the “seven times” altogether. They never saw the full relationship of the seventy years and the twenty-three hundred years, which Daniel had earnestly sought to understand. Daniel represents God’s people of the last days.

Милеритите никога не достигнаха до пълно разбиране на основополагащата вест, която проповядваха. Когато настъпи времето Лъвът от Юдовото племе да предостави повече светлина относно „седемте времена“, те преминаха в лаодикийското състояние и седем години по-късно отхвърлиха напълно светлината за „седемте времена“. Те никога не видяха пълната връзка между седемдесетте години и двадесет и трите хиляди години, която Даниил усърдно се стремеше да разбере. Даниил представлява Божия народ в последните дни.

The land enjoying its sabbaths is the part of the covenant that was given to ancient Israel that included the light of the resting of the land every seventh year. That covenant included the cycle of seven years repeating seven times. It included the release and restoration of property and slaves at the conclusion ending of the seven cycles of seven years (forty-nine years) during the celebration known as the jubilee. The Jews were disobedient to those covenant principles, and 2 Chronicles identified that the seventy years of captivity, spoken of by Jeremiah the prophet, represented a prior four hundred and ninety years of rebellion. In four hundred and ninety years, if ancient Israel had obeyed the directions within the covenant as set forth in Leviticus twenty-five, there would have been a total of seventy of those years in which the land rested. A biblical year is three hundred and sixty days, and three hundred and sixty days multiplied by seven (“seven times”) equals twenty-five hundred and twenty days.

Земята да се наслаждава на своите съботи е онази част от завета, даден на древния Израил, която включваше светлината върху почиването на земята всяка седма година. Този завет включваше цикъла от седем години, повтарян седем пъти. Той включваше освобождаването и възстановяването на собствеността и робите при заключителния край на седемте цикъла по седем години (четиридесет и девет години) по време на празнуването, известно като юбилея. Юдеите бяха непокорни на тези заветни принципи и 2 Летописи посочва, че седемдесетте години плен, за които говори пророк Йеремия, представляваха предходни четиристотин и деветдесет години на бунт. За четиристотин и деветдесет години, ако древният Израил беше се покорил на наставленията в рамките на завета, както са изложени в Левит двадесет и пет, щеше да има общо седемдесет от тези години, през които земята е почивала. Библейската година е триста и шестдесет дни, а триста и шестдесет дни, умножени по седем („седем пъти“), са равни на две хиляди петстотин и двадесет дни.

The seventy years is absolutely connected to the land resting, which is absolutely connected with the “seven times.” Daniel was seeking to “understand the relation” of “the seventy years’ captivity,” “to the twenty-three hundred years” “before the cleansing of God’s sanctuary.” He was therefore seeking to understand the relation of the “chazon” vision and the “mareh” vision. It is impossible to understand that relation, without acknowledging the resting of the land in Leviticus twenty-five and twenty-six with the captivity of seventy years spoken of by Jeremiah. If you do not believe the “seven times” represents a prophetic period of twenty-five hundred and twenty years, you remove yourself from being those represented by Daniel in the last days. The Millerites believed the “seven times” was a time prophecy, but Adventism no longer does.

Седемдесетте години са абсолютно свързани с почивката на земята, която е абсолютно свързана със „седемте времена“. Даниил се стремеше да „разбере връзката“ на „седемдесетгодишния плен“ „с две хиляди и тристате години“ „преди очистването на Божието светилище“. Следователно той се стремеше да разбере връзката между видението „хазон“ и видението „маре“. Невъзможно е да се разбере тази връзка, без да се признае почивката на земята в Левит двадесет и пета и двадесет и шеста глава във връзка със седемдесетгодишния плен, за който говори Еремия. Ако не вярвате, че „седемте времена“ представляват пророчески период от две хиляди петстотин и двадесет години, вие сами се отстранявате от онези, които са представени от Даниил в последните дни. Милеритите вярваха, че „седемте времена“ са времево пророчество, но адвентизмът вече не вярва в това.

Daniel, as with all prophets, illustrates God’s people at the end of the world, and Sister White’s comments on his desire to understand the relationship between the seventy years (the “seven times”) and the twenty-three hundred years, represents the desire which God’s people of the last days are to possess. As has been stated in previous articles, there are no truths represented upon the 1843 and 1850 charts, that are not directly supported (repeatedly) in the writings of Sister White.

Даниил, както и всички пророци, представя Божия народ в края на света, а коментарите на Сестра Уайт относно неговото желание да разбере връзката между седемдесетте години („седемте времена“) и две хиляди и тристате години, изразяват желанието, което Божият народ в последните дни трябва да притежава. Както беше посочено в предишни статии, няма истини, представени върху картите от 1843 и 1850 година, които да не са пряко подкрепени (многократно) в писанията на Сестра Уайт.

Miller’s jewels will shine ten times brighter in the Midnight Cry of the last days, and in doing so, the jewels represent the final test for the virgins of Adventism. Those jewels are the foundational truths represented on Habakkuk’s tables, and the jewels in the casket which were placed upon a table in the middle of Miller’s room. The foundational test is the final test, but so too, is the authority of the Spirit of Prophecy. To reject the foundational truths, which were typified as jewels in Miller’s dream is to simultaneously reject the Spirit of Prophecy.

Скъпоценностите на Милър ще заблестят десет пъти по-ярко в Среднощния вик на последните дни и, правейки това, тези скъпоценности представляват последното изпитание за девиците на адвентизма. Тези скъпоценности са основополагащите истини, представени върху таблиците на Авакум, както и скъпоценностите в ковчежето, които бяха поставени върху маса в средата на стаята на Милър. Основополагащото изпитание е последното изпитание, но също така такъв е и авторитетът на Духа на пророчеството. Да се отхвърлят основополагащите истини, които в съня на Милър бяха предобразени като скъпоценности, означава едновременно с това да се отхвърли и Духът на пророчеството.

> “The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony. He will bring in spurious visions to mislead, and will mingle the false with the true, and so disgust people that they will regard everything that bears the name of visions as a species of fanaticism; but honest souls, by contrasting false and true, will be enabled to distinguish between them.” Selected Messages, volume 2, 78.

> „Най-последната измама на Сатана ще бъде да обезсили свидетелството на Божия Дух. „Където няма видение, народът загива“ (Притчи 29:18). Сатана ще действа изкусно, по различни начини и чрез различни средства, за да разклати доверието на Божия остатъчен народ в истинското свидетелство. Той ще въвежда лъжливи видения, за да заблуждава, и ще смесва фалшивото с истинското, и така ще отвращава хората, така че те ще смятат всичко, което носи името на видения, за вид фанатизъм; но искрените души, като съпоставят лъжливото и истинското, ще бъдат способни да правят разлика между тях.“ Избрани вести, том 2, 78.

We are now addressing the increase of knowledge that occurred in the history of the Millerites from 1798, until 1844, but we are identifying that even though the Millerites were correct in their prophetic applications, they were limited by the history where they were raised up. We are now in the last days, and in the final generation (the fourth) of Adventism. In this period of time, Adventism has been so indoctrinated with traditions and customs (counterfeit jewels) that it no longer knows what the foundational truths were. Not knowing what those truths are prevents Adventism from understanding the significance of those truths, and makes meaningless the repeated commands to protect and preserve those truths.

Сега разглеждаме нарастването на познанието, което настъпи в историята на милеритите от 1798 до 1844 година, но същевременно установяваме, че макар милеритите да бяха прави в своите пророчески приложения, те бяха ограничени от историята, в която бяха издигнати. Сега сме в последните дни и в последното поколение (четвъртото) на адвентизма. В този период от време адвентизмът е бил дотолкова индоктриниран с предания и обичаи (фалшиви скъпоценности), че вече не знае какви са били основополагащите истини. Незнанието кои са тези истини пречи на адвентизма да разбере значението на тези истини и обезсмисля многократно повтаряните заповеди да се пазят и съхраняват тези истини.

Before we proceed further into Gabriel’s interpretation of the vision of the Ulai River, we will address a few relevant points connected with the foundational truths and the authority of the Spirit of Prophecy. The modern theologians argue that the following passage identifies that the longest time prophecy in the Bible is the twenty-three hundred years.

Преди да продължим по-нататък с Гаврииловото тълкуване на видението при река Улай, ще разгледаме няколко свързани въпроса, отнасящи се до основополагащите истини и авторитета на Духа на пророчеството. Съвременните богослови твърдят, че следният пасаж удостоверява, че най-дългото времево пророчество в Библията е периодът от две хиляди и триста години.

> “The experience of the disciples who preached the ‘gospel of the kingdom’ at the first advent of Christ, had its counterpart in the experience of those who proclaimed the message of His second advent. As the disciples went out preaching, ‘The time is fulfilled, the kingdom of God is at hand,’ so Miller and his associates proclaimed that the longest and last prophetic period brought to view in the Bible was about to expire, that the judgment was at hand, and the everlasting kingdom was to be ushered in. The preaching of the disciples in regard to time was based on the seventy weeks of Daniel 9. The message given by Miller and his associates announced the termination of the 2300 days of Daniel 8:14, of which the seventy weeks form a part. The preaching of each was based upon the fulfillment of a different portion of the same great prophetic period.

> „Опитността на учениците, които проповядваха „благовестието на царството“ при първото пришествие на Христос, имаше своя съответстващ образ в опитността на онези, които прогласяваха вестта за Неговото второ пришествие. Както учениците излязоха да проповядват: „Времето се изпълни и Божието царство наближи“, така и Милър и неговите сътрудници възвестяваха, че най-дългият и последен пророчески период, представен в Библията, е на път да изтече, че съдът е близо и че вечното царство предстои да бъде въведено. Проповядването на учениците относно времето се основаваше на седемдесетте седмици от Даниил 9. Вестта, дадена от Милър и неговите сътрудници, известяваше завършването на 2300-те денонощия от Даниил 8:14, от които седемдесетте седмици съставляват част. Проповядването и на едните, и на другите се основаваше върху изпълнението на различна част от същия този велик пророчески период.“

> “Like the first disciples, William Miller and his associates did not, themselves, fully comprehend the import of the message which they bore. Errors that had been long established in the church prevented them from arriving at a correct interpretation of an important point in the prophecy. Therefore, though they proclaimed the message which God had committed to them to be given to the world, yet through a misapprehension of its meaning they suffered disappointment.” The Great Controversy, 351.

> „Подобно на първите ученици, Уилям Милър и неговите сътрудници сами не разбираха напълно значението на вестта, която носеха. Заблуди, отдавна утвърдени в църквата, им попречиха да достигнат до правилно тълкуване на една важна точка в пророчеството. Поради това, макар и да прогласяваха вестта, която Бог им беше поверил да бъде дадена на света, те все пак поради погрешно разбиране на нейния смисъл претърпяха разочарование.“ Великата борба, 351.

The passage says that, “Miller and his associates proclaimed that the longest and last prophetic period brought to view in the Bible was about to expire,” and the theologians claim that the longest and last prophetic period is the twenty-three hundred years. They further claim that this is what Sister White is identifying in the passage, for she, they claim, is directly addressing the period of twenty-three hundred years. They are blind to any relationship of the seventy years and the period of twenty-three hundred years. They are blind to the light Daniel was seeking to understand.

Откъсът казва, че „Милър и неговите съработници провъзгласяваха, че най-дългият и последният пророчески период, представен в Библията, беше на път да изтече“, а богословите твърдят, че най-дългият и последният пророчески период е периодът от две хиляди и триста години. По-нататък те твърдят, че именно това Сестра Уайт посочва в откъса, защото, както те твърдят, тя пряко се обръща към периода от две хиляди и триста години. Те са слепи за каквато и да било връзка между седемдесетте години и периода от две хиляди и триста години. Те са слепи за светлината, която Даниил търсеше да разбере.

Ellen White was a Millerite, and she knew the messages that had been placed upon the 1843 pioneer chart, and upon the 1850 pioneer chart that was published by F. D. Nichols. The 1850 chart, which was produced by Nichols, was prepared in Nichol’s home at the very time when James and Ellen White were living with Nichols. The longest prophetic period in the Bible, that is represented upon both of those charts, is not the twenty-three hundred years, it is the “seven times,” of Leviticus twenty-six.

Елън Уайт беше милеритка и познаваше вестите, които бяха поставени върху пионерската карта от 1843 година и върху пионерската карта от 1850 година, издадена от Ф. Д. Никълс. Картата от 1850 година, която беше изработена от Никълс, беше подготвена в дома на Никълс именно по времето, когато Джеймс и Елън Уайт живееха при Никълс. Най-дългият пророчески период в Библията, който е представен и на двете карти, не е периодът от две хиляди и триста години, а „седемте времена“ от Левит двадесет и шеста глава.

To claim that the previous passage is an inspired identification of the twenty-three hundred years as the longest and last prophetic period is to make Sister White’s writings contradict themselves. If she believed what the theologians claim about this passage, then what does it mean when she endorses the charts that uphold the “seven times?”

Да се твърди, че предходният пасаж е боговдъхновено отъждествяване на две хиляди и тритеста години като най-дългия и последен пророчески период, означава да се направи така, че писанията на сестра Уайт да си противоречат. Ако тя е вярвала на онова, което богословите твърдят относно този пасаж, тогава какво означава, когато тя одобрява схемите, които поддържат „седемте времена“?

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> „Видях, че схемата от 1843 г. беше ръководена от ръката на Господа и че не бива да бъде изменяна; че числата бяха такива, каквито Той желаеше; че Неговата ръка беше над нея и скри грешка в някои от числата, така че никой не можеше да я види, докато ръката Му не беше отстранена.“ Ранни писания, 74.

Those who wish to uphold their traditions and fables might argue that on the 1843 chart, the Lord held his hand over the error of the “seven times,” until he removed his hand at a later date. The problem with that premise is that Sister White identified when the Lord removed his hand from the figures, His hand was removed before October 22, 1844, just after the first disappointment. In her testimony of that event, she identifies the mistake that was corrected, and it is clear that the mistake was not the “seven times.”

Онези, които желаят да поддържат своите предания и басни, биха могли да твърдят, че върху картата от 1843 г. Господ е държал ръката Си над заблудата за „седемте времена“, докато на по-късна дата не е отдръпнал ръката Си. Проблемът с тази предпоставка е, че сестра Уайт посочи кога Господ е отдръпнал ръката Си от числата — ръката Му е била отдръпната преди 22 октомври 1844 г., непосредствено след първото разочарование. В своето свидетелство за това събитие тя посочва грешката, която е била поправена, и е ясно, че тази грешка не е била „седемте времена“.

> “Those faithful, disappointed ones, who could not understand why their Lord did not come, were not left in darkness. Again they were led to their Bibles to search the prophetic periods. The hand of the Lord was removed from the figures, and the mistake was explained. They saw that the prophetic periods reached to 1844, and that the same evidence which they had presented to show that the prophetic periods closed in 1843, proved that they would terminate in 1844.” Early Writings, 237.

> „Онези верни, разочаровани хора, които не можеха да разберат защо техният Господ не дойде, не бяха оставени в тъмнина. Отново те бяха насочени към Библиите си, за да изследват пророческите периоди. Ръката на Господа бе отстранена от числата и грешката бе обяснена. Те видяха, че пророческите периоди достигат до 1844 година и че същите доказателства, които бяха представили, за да покажат, че пророческите периоди завършват през 1843 година, доказваха, че те ще приключат през 1844 година.“ Ранни писания, 237.

When the Lord’s hand “was removed from the figures, and the mistake was explained,” they then recognized “that the same evidence which they had presented to show that the prophetic periods closed in 1843, proved that they would terminate in 1844.” The prophetic periods that were first thought to close in 1843, are represented upon the 1843 chart, which is the chart that each of the three hundred Millerite preachers used. The prophetic periods that are represented upon that chart that closed in 1843, were the twenty-three hundred years of Daniel chapter eight, verse fourteen, the twenty-five hundred and twenty years of Leviticus twenty-six and the thirteen hundred and thirty-five years of Daniel twelve. After the first disappointment the Lord removed his hand from the mistake and the Millerites then recognized that the same evidence that identified the close of the prophetic periods in 1843, actually proved those periods ended in 1844.

Когато Господната ръка „бе оттеглена от фигурите и грешката бе обяснена“, тогава те разпознаха, „че същите доказателства, които бяха представили, за да покажат, че пророческите периоди приключват през 1843 г., доказваха, че те ще завършат през 1844 г.“ Пророческите периоди, за които първоначално се смяташе, че приключват през 1843 г., са представени на картата от 1843 г., която е картата, използвана от всеки един от тритеста милеритски проповедници. Пророческите периоди, представени на тази карта, които приключваха през 1843 г., бяха две хиляди и тристате години от Даниил, глава осма, стих четиринадесети, две хиляди петстотин и двадесетте години от Левит двадесет и шеста глава и хиляда триста тридесет и петте години от Даниил 12. След първото разочарование Господ оттегли ръката Си от грешката и тогава милеритите разпознаха, че същите доказателства, които определяха края на пророческите периоди през 1843 г., всъщност доказваха, че тези периоди завършват през 1844 г.

The 1850 chart was produced in 1850, and went on sale in January of 1851. Ellen White recorded that the chart was also a fulfillment of Habakkuk, as she had also recorded concerning the 1843 chart. That chart also represented the longest prophetic period as Leviticus twenty-six’s “seven times.”

Картата от 1850 година беше изработена през 1850 г. и пусната в продажба през януари 1851 г. Елън Уайт отбеляза, че и тази карта е изпълнение на Авакум, както беше отбелязала и по отношение на картата от 1843 година. Тази карта също така представяше най-дългия пророчески период като „седемте времена“ от Левит двадесет и шеста глава.

> “I saw that God was in the publishment of the chart by Brother Nichols. I saw that there was a prophecy of this chart in the Bible, and if this chart is designed for God’s people, if it [is] sufficient for one it is for another, and if one needed a new chart painted on a larger scale, all need it just as much.” Manuscript Releases, volume 13, 359.

> „Видях, че Бог участваше в издаването на схемата от брат Никълс. Видях, че в Библията има пророчество за тази схема, и ако тази схема е предназначена за Божия народ, ако тя е достатъчна за един, тя е достатъчна и за друг; и ако един се нуждаеше от нова схема, нарисувана в по-голям мащаб, всички се нуждаят от нея също толкова.“ Manuscript Releases, том 13, 359.

To claim that Sister White’s reference to the fact that the Millerites “proclaimed that the longest and last prophetic period brought to view in the Bible was about to expire,” is accurate, for they did. To claim that the “longest” “prophetic period” is the twenty-three hundred years turns Sister White’s testimony against itself, and against the historical record. To believe that fable is to believe a lie, and in the last days those that choose to believe a lie, do so because they do not love the truth.

Да се твърди, че позоваването на сестра Уайт на факта, че милеритите „прогласяваха, че най-дългият и последният пророчески период, представен в Библията, е на път да изтече“, е точно, е правилно, защото те наистина правеха това. Да се твърди, че „най-дългият“ „пророчески период“ са две хиляди и триста години, обръща свидетелството на сестра Уайт срещу самото него и срещу историческите сведения. Да се вярва на тази басня означава да се вярва на лъжа, а в последните дни онези, които избират да вярват на лъжа, правят това, защото не обичат истината.

Jesus did not miraculously inoculate Himself with some type of divine anesthesia in order to go through the suffering of the cross. Jesus suffered with divine suffering, far beyond any of His creation could endure. Yet mankind was created in His image, and inspiration identifies that mankind is to overcome as He overcame. What allowed Christ to endure the suffering of the cross was an attribute which He possessed, which mankind also possesses.

Исус не се предпази по чудотворен начин с някакъв вид божествена упойка, за да премине през страданието на кръста. Исус страда с божествено страдание, далеч отвъд това, което което и да е от Неговото творение би могло да понесе. И все пак човечеството бе сътворено по Негов образ, и вдъхновението посочва, че човечеството трябва да побеждава, както Той победи. Това, което позволи на Христос да издържи страданието на кръста, бе едно качество, което Той притежаваше и което човечеството също притежава.

> Looking unto Jesus the author and finisher of our faith; who for the joy that was set before him endured the cross, despising the shame, and is set down at the right hand of the throne of God. Hebrews 12:1.

> Като гледаме на Исус, Начинателя и Завършителя на нашата вяра, Който заради предстоящата Нему радост претърпя кръста, като презря срама, и седна отдясно на Божия престол. Евреи 12:1.

Jesus endured the sufferings of the cross, because he had a goal set before him, and we have been created in his image, and as such, are beings that are motivated by goals. It’s part of our design. If we have been led to believe that it is unimportant to understand the foundations of Adventism, we will have no motivation to do that very thing. The only divine motivation that can be aroused by the Holy Spirit to overcome that Laodicean condition is a love of the truth. The love of the truth will be tested by the availability of easy customs and traditions designed to soothe our itching ears. If, in our Laodicean comfort we have no desire to understand truth for ourselves we will be lost. This is where Adventism stands today.

Исус издържа страданията на кръста, защото пред Него беше поставена цел; и ние сме създадени по Неговия образ и като такива сме същества, които се подбуждат от цели. Това е част от нашето устройство. Ако сме били доведени да вярваме, че е маловажно да разбираме основите на адвентизма, няма да имаме никаква подбуда да вършим именно това. Единствената божествена подбуда, която Светият Дух може да събуди, за да бъде преодоляно това лаодикийско състояние, е любовта към истината. Любовта към истината ще бъде изпитана чрез наличието на лесни обичаи и традиции, създадени да успокояват нашите сърбящи уши. Ако в нашия лаодикийски комфорт нямаме желание сами за себе си да разбираме истината, ще бъдем изгубени. Това е положението на адвентизма днес.

Daniel is an example of God’s people in the last days who are seeking through the prophetic word to understand the relationship between the seventy year captivity and the twenty-three hundred year prophecy. To identify the twenty-three hundred year prophecy as the longest and last prophetic period is to reject the foundational truths of Adventism, and simultaneously reject the authority of the Spirit of Prophecy. To claim that when the Millerites presented the longest and last prophetic period that it was the twenty-three hundred years is to reject the historical record.

Даниил е пример за Божия народ в последните дни, който чрез пророческото слово се стреми да разбере връзката между седемдесетгодишния плен и пророчеството за две хиляди и триста години. Да се определя пророчеството за две хиляди и триста години като най-дългия и последен пророчески период означава да се отхвърлят основополагащите истини на адвентизма и едновременно с това да се отхвърля авторитетът на Духа на пророчеството. Да се твърди, че когато милеритите са представяли най-дългия и последен пророчески период, това са били двете хиляди и триста години, означава да се отхвърля историческият запис.

> “We have nothing to fear for the future, except as we shall forget the way the Lord has led us, and His teaching in our past history.” Life Sketches, 196.

> „Нямаме от какво да се боим за бъдещето, освен ако не забравим пътя, по който Господ ни е водил, и Неговото учение в нашата минала история.“ Life Sketches, 196.

Gabriel came to give Daniel understanding of both the “mareh” and the “chazon” visions and he instructed Daniel to mentally separate the two visions, though they obviously had a prophetic relationship. The vision included the kingdoms of Bible prophecy in chapters seven and eight, that were a repeat and enlargement of those same kingdoms in chapter two. The information included the heavenly dialogue that represented the one vision as the trampling down of God’s sanctuary and people, and the other vision of the work of restoring the people and sanctuary.

Гавриил дойде, за да даде на Даниил разбиране както за видението „mareh“, така и за видението „chazon“, и настави Даниил мислено да разграничава двете видения, макар че те очевидно имаха пророческа взаимовръзка. Видението включваше царствата от библейското пророчество в седма и осма глава, които представляваха повторение и разширение на същите тези царства във втора глава. Сведенията включваха и небесния диалог, който представяше едното видение като потъпкването на Божието светилище и Божия народ, а другото видение — като делото по възстановяването на народа и светилището.

As Gabriel presented the interpretation, which ultimately became the heart of the message proclaimed by the Millerites, there was a relationship that existed between the two visions, which is to be noted by those who fulfill the command to make a mental separation of the interpretation. One of the distinctions is represented by the two words that are both translated as “determined.”

Когато Гавриил представи тълкуването, което в крайна сметка стана същината на вестта, проповядвана от милеристите, между двете видения съществуваше връзка, която следва да бъде отбелязана от онези, които изпълняват заповедта мислено да отделят тълкуването. Едно от различията е представено чрез двете думи, които и двете са преведени като „определени“.

> Seventy weeks are determined upon thy people and upon thy holy city, to finish the transgression, and to make an end of sins, and to make reconciliation for iniquity, and to bring in everlasting righteousness, and to seal up the vision and prophecy, and to anoint the most Holy. Know therefore and understand, that from the going forth of the commandment to restore and to build Jerusalem unto the Messiah the Prince shall be seven weeks, and threescore and two weeks: the street shall be built again, and the wall, even in troublous times. And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:24–27.

> Седемдесет седмици са определени върху твоя народ и върху твоя свят град, за да се довърши престъплението, да се сложи край на греховете, да се извърши умилостивение за беззаконието, да се въведе вечна правда, да се запечата видението и пророчеството и да се помаже Пресветият. И тъй, знай и разбирай, че от издаването на заповедта да се възстанови и съгради отново Йерусалим до Месия, Княза, ще има седем седмици и шестдесет и две седмици; площадът ще бъде съграден отново и стената, при усилни времена. И след шестдесет и двете седмици Месия ще бъде отсечен, но не за Себе Си; и народът на княза, който ще дойде, ще разори града и светилището; и краят му ще бъде с потоп, и до края на войната са определени опустошения. И той ще утвърди завет с мнозина за една седмица; а в половината на седмицата ще направи да престанат жертвата и приносът, и поради разпространяването на мерзостите ще го направи пусто, чак до свършека; и определеното ще се излее върху опустошителя. Даниил 9:24–27.

Seventy weeks (four hundred and ninety years) are determined upon the people and the holy city. The word translated “determined” means “cut off”, and the word identifies a period or probation for the Jews and Jerusalem. It also represented the period of rebellion that brought about the destruction of Jerusalem and the captivity of the seventy years. The four hundred and ninety years was then “determined”, beginning at the third decree. The first four hundred and ninety years of rebellion brought about Nebuchadnezzar’s three attacks, the ultimate destruction of Jerusalem and a scattering and captivity of seventy years of literal Israel in literal Babylon.

Седемдесет седмици (четиристотин и деветдесет години) са определени за народа и за святия град. Думата, преведена като „определени“, означава „отсечени“, и тази дума обозначава период на изпитание за юдеите и Йерусалим. Тя също така представяше периода на бунт, който доведе до разрушението на Йерусалим и до пленничеството от седемдесет години. Тогава четиристотин и деветдесетте години бяха „определени“, започвайки с третия указ. Първите четиристотин и деветдесет години на бунт доведоха до трите нападения на Навуходоносор, до окончателното разрушение на Йерусалим и до разпръсването и седемдесетгодишното пленничество на буквалния Израил в буквалния Вавилон.

The first decree marked the end of the captivity and the beginning of the work of rebuilding Jerusalem. The third decree marked the beginning of the twenty-three hundred years. The arrival of the first angel marked the end of the captivity of spiritual Israel in spiritual Babylon for twelve hundred and sixty years, and it marked the beginning of a period of forty-six years, when Christ used the Millerites to come out of captivity and erect a spiritual temple.

Първият указ отбеляза края на плена и началото на делото по възстановяването на Ерусалим. Третият указ отбеляза началото на двадесет и трите стотин години. Появата на първия ангел отбеляза края на плена на духовния Израил в духовния Вавилон за хиляда двеста и шестдесет години и отбеляза началото на период от четиридесет и шест години, когато Христос използва милеристите, за да излязат от плена и да издигнат духовен храм.

The word that is translated twice as “determined” in verses twenty-six and twenty-seven is “charats” and it means “to wound” and “a decree”. It was prophetically “decreed” that the papacy would receive a deadly “wound,” at the end of the first indignation. It is the same word Daniel uses in chapter eleven, verse thirty-six.

Думата, която в стихове двадесет и шести и двадесет и седми е преведена два пъти като „определено“, е „charats“ и означава „да нараня“ и „постановление“. Пророчески беше „постановено“, че папството ще получи смъртоносна „рана“ в края на първото възмущение. Това е същата дума, която Даниил използва в единадесета глава, стих тридесет и шести.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvellous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished: for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> И царят ще постъпва според волята си; и ще се възвеличи, и ще се превъзнесе над всеки бог, и ще говори чудни неща против Бога на боговете, и ще благоденства, докле се извърши негодуванието; защото определеното ще се изпълни. Даниил 11:36.

In verse thirty-six, “the king” is the papacy. The papacy was to prosper until 1798, when it received its deadly wound. Then the first “indignation” was to “be accomplished,” for that “indignation” had been “determined” (decreed) to “be done.” At the end of the first indignation against the northern kingdom of Israel, which began in 723 BC and ended in 1798, the papacy received a “deadly wound.” The word “determined” means “wound.”

В тридесет и шести стих „царят“ е папството. Папството трябваше да преуспява до 1798 г., когато получи смъртоносната си рана. Тогава първото „негодувание“ трябваше да „се извърши“, защото това „негодувание“ беше „определено“ (постановено) „да стане“. В края на първото негодувание срещу северното царство Израилево, което започна през 723 г. пр. Хр. и завърши през 1798 г., папството получи „смъртоносна рана“. Думата „определено“ означава „рана“.

> And I saw one of his heads as it were wounded to death; and his deadly wound was healed: and all the world wondered after the beast. Revelation 13:3.

> И видях една от главите му като че ли смъртно ранена; и смъртната му рана оздравя; и цялата земя се възхити след звяра. Откровение 13:3.

The Millerites’ prophetic framework was based upon the two desolating powers of paganism followed by papalism. They understood those two powers were to trample down the sanctuary and host as represented by the “chazon” vision of Daniel chapter eight, verse thirteen.

Пророческата рамка на милеритите се основаваше върху двете опустошаващи сили — езичеството, последвано от папството. Те разбираха, че тези две сили трябваше да потъпчат светилището и множеството, както е представено във видението „хазон“ в Даниил, глава осма, стих тринадесети.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? Daniel 8:13.

> Тогава чух един светец да говори; и друг светец каза на онзи светец, който говореше: До кога ще трае видението за всекидневната жертва и за престъплението на запустението, за да бъдат и светилището, и множеството предадени на потъпкване? Даниил 8:13.

The papal desolating power was to trample down the sanctuary and host for twelve hundred and sixty years.

Папската запустителна сила трябваше да потъпква светилището и войнството в продължение на хиляда двеста и шестдесет години.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. And I will give power unto my two witnesses, and they shall prophesy a thousand two hundred and threescore days, clothed in sackcloth. Revelation 11:2, 3.

> Но двора, който е вън от храма, остави вън и не го измервай, защото е даден на езичниците; и те ще тъпчат светия град четиридесет и два месеца. И ще дам сила на двамата Си свидетели, и те ще пророкуват хиляда двеста и шестдесет дни, облечени във вретище. Откровение 11:2, 3.

At the end of the first indignation in 1798, prophecy had determined to “wound” the papacy. In Daniel nine, that determination is represented in the last two verses, and the word twice translated as “determined” in those verses is associated with the “chazon” vision, whereas the word translated as “determined” in verse twenty-four, is a different Hebrew word and is associated with the “mareh” vision. Daniel, representing God’s people of the last days, was seeking to understand the relationship of those two visions, which Gabriel had told him to mentally separate.

В края на първото негодувание през 1798 г. пророчеството бе определило да „нарани“ папството. В Даниил девета глава това определение е представено в последните два стиха, а думата, два пъти преведена като „определено“ в тези стихове, е свързана с видението „chazon“, докато думата, преведена като „определено“ в двадесет и четвъртия стих, е различна еврейска дума и е свързана с видението „mareh“. Даниил, представящ Божия народ на последните дни, се стремеше да разбере връзката между тези две видения, които Гавриил му беше казал мислено да разграничи.

We will continue this subject in the next article.

Ще продължим тази тема в следващата статия.

> “God is not giving us a new message. We are to proclaim the message that in 1843 and 1844 brought us out of the other churches.” Review and Herald, January 19, 1905.

> „Бог не ни дава нова вест. Ние трябва да прогласяваме вестта, която през 1843 и 1844 година ни изведе от другите църкви.“ Review and Herald, 19 януари 1905 г.

Back to Articles