Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Three

Книгата на Даниил — сто седемдесет и три

The Papal Shadows: Unveiling the Influence and Intentions Behind “Hitler’s Pope”

Папските сенки: Разкриване на влиянието и намеренията зад „Папата на Хитлер“

Author

Jeff Pippenger

Published

April 3, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the book titled, Hitler’s Pope, the author John Cornwell starts the story of the future pope who reigned when Hitler ruled Germany, with his grandfather and Pope Pius IX, who were driven out of the City of Rome. When Pius IX fled from the city of Rome, disguised as a nun, the only man he took with him was the future pope’s grandfather. Cornwall addresses the close relationship of the two men, and thereafter identifies how the future pope’s father also was connected with the power center of the Catholic Church. In doing so he identifies the social, political and religious environment of the history from the time of Pius IX, through World War II. The overview of history is tremendously informative.

В книгата, озаглавена „Папата на Хитлер“, авторът Джон Корнуел започва разказа за бъдещия папа, който управляваше, когато Хитлер владееше Германия, с неговия дядо и папа Пий IX, които бяха прогонени от град Рим. Когато Пий IX избяга от град Рим, преоблечен като монахиня, единственият човек, когото взе със себе си, беше дядото на бъдещия папа. Корнуел разглежда близките взаимоотношения между двамата мъже и след това посочва как и бащата на бъдещия папа също е бил свързан с центъра на властта на Католическата църква. По този начин той очертава социалната, политическата и религиозната среда на историята от времето на Пий IX до Втората световна война. Този исторически преглед е изключително информативен.

> “Another step in papal assumption was taken, when, in the eleventh century, Pope Gregory VII proclaimed the perfection of the Roman Church. Among the propositions which he put forth was one declaring that the church had never erred, nor would it ever err, according to the Scriptures. But the Scripture proofs did not accompany the assertion. The proud pontiff also claimed the power to depose emperors, and declared that no sentence which he pronounced could be reversed by anyone, but that it was his prerogative to reverse the decisions of all others.

> „Още една стъпка в папското самовъзвеличаване бе направена, когато през единадесетия век папа Григорий VII провъзгласи съвършенството на Римската църква. Сред положенията, които той издигна, имаше и едно, заявяващо, че църквата никога не е грешила и никога няма да погреши, според Писанията. Но библейските доказателства не придружаваха това твърдение. Горделивият понтифик също така претендираше за властта да сваля императори и заявяваше, че никоя присъда, която той произнесе, не може да бъде отменена от никого, докато негова прерогатива е да отменя решенията на всички други.“

> “A striking illustration of the tyrannical character of this advocate of infallibility was given in his treatment of the German emperor, Henry IV. For presuming to disregard the pope’s authority, this monarch was declared to be excommunicated and dethroned. Terrified by the desertion and threats of his own princes, who were encouraged in rebellion against him by the papal mandate, Henry felt the necessity of making his peace with Rome. In company with his wife and a faithful servant he crossed the Alps in midwinter, that he might humble himself before the pope. Upon reaching the castle whither Gregory had withdrawn, he was conducted, without his guards, into an outer court, and there, in the severe cold of winter, with uncovered head and naked feet, and in a miserable dress, he awaited the pope’s permission to come into his presence. Not until he had continued three days fasting and making confession, did the pontiff condescend to grant him pardon. Even then it was only upon condition that the emperor should await the sanction of the pope before resuming the insignia or exercising the power of royalty. And Gregory, elated with his triumph, boasted that it was his duty to pull down the pride of kings.” The Great Controversy, 57.

> „Поразителна илюстрация за тираничния характер на този защитник на непогрешимостта бе дадена в начина, по който той се отнесе към германския император Хайнрих IV. Понеже си позволи да пренебрегне властта на папата, този монарх бе обявен за отлъчен от църквата и детрониран. Ужасен от отстъпничеството и заплахите на собствените си князе, насърчавани към бунт срещу него от папската заповед, Хайнрих почувства необходимостта да се помири с Рим. Заедно със съпругата си и един верен слуга той прекоси Алпите посред зима, за да се смири пред папата. Когато достигна замъка, в който се бе оттеглил Григорий, той бе въведен, без стражата си, във външен двор и там, в суровия зимен студ, с непокрита глава и боси нозе, и в жалко облекло, очакваше позволението на папата да бъде допуснат в негово присъствие. Едва след като прекара три дни в пост и изповед, понтификът благоволи да му дарува опрощение. И дори тогава това стана само при условие, че императорът ще изчака одобрението на папата, преди отново да приеме знаците на царското достойнство или да упражнява кралската власт. А Григорий, възгордян от триумфа си, се хвалеше, че негов дълг е да съкрушава гордостта на царете.“ Великата борба, 57.

Gregory VII was an “advocate of infallibility,” but the ridiculous claim was not made an official doctrine (dogma), until Pius IX, who made the foolish claim an established doctrine at the first Vatican Council. The doctrine was passed July 18, 1870, one hundred and fifty years to the day before the first disappointment of the one hundred and forty-four thousand.

Григорий VII беше „защитник на непогрешимостта“, но това нелепо твърдение не беше провъзгласено за официално учение (догма) до времето на Пий IX, който утвърди това безумно твърдение като установено учение на Първия ватикански събор. Учението беше прието на 18 юли 1870 г., точно сто и петдесет години преди първото разочарование на сто четиридесет и четирите хиляди.

What is informative about the history is that when Pius IX organized the first Vatican Council, and implemented his doctrine of infallibility, his motivation was brought about by his hatred of what was called “modernism.” It was not rooted in the idea that a pope could make no errors when defining biblical doctrines, it was a defense of the papal opposition to the influence that had been produced by the French Revolution. It was directed against what would ultimately be known as Communism.

Поуката, която историята дава, е, че когато Пий IX свика Първия Ватикански събор и въведе своето учение за непогрешимостта, неговият подтик произтичаше от омразата му към онова, което бе наричано „модернизъм“. Той не беше основан на идеята, че един папа не може да допусне никакви грешки, когато определя библейски учения, а представляваше защита на папската съпротива срещу влиянието, породено от Френската революция. Той беше насочен срещу онова, което в крайна сметка щеше да стане известно като Комунизъм.

The French Revolution brought about an upheaval in the ruling structure of European nations, with a particular hatred for the monarchy that is the papacy. It was an Italian Republican revolt that had temporarily driven Pius IX, and his right-hand man out of Rome. The “modernism,” that was represented by the various philosophies that were produced by the French Revolution was Pius IX’s, arch enemy, and his doctrine of infallibility was designed to sustain every claim that the pope made against the modernists ideas that were produced by the French Revolution.

Френската революция предизвика сътресение в управляващата структура на европейските народи, с особена ненавист към онази монархия, която е папството. Един италиански републикански бунт бе временно прогонил Пий IX и неговия най-близък сподвижник от Рим. „Модернизмът“, представен от различните философии, породени от Френската революция, беше заклетият враг на Пий IX, а неговото учение за непогрешимостта бе предназначено да поддържа всяка претенция, която папата отправяше срещу модернистичните идеи, породени от Френската революция.

Daniel chapter eleven, verse forty identifies that in 1798, the king of the south (atheistic France), delivered the deadly wound to the king of the north (the papacy).

Даниил, глава единадесета, стих четиридесети, посочва, че през 1798 година южният цар (атеистична Франция) нанесе смъртоносната рана на северния цар (папството).

Pius IX’s doctrine of infallibility was connected with the war represented by verse forty of Daniel eleven, and from the latter part of 1869 to the following year Pius IX called together the first Vatican Council, known as Vatican 1, for the purpose of confirming that the pope was the head of Catholicism, and that Catholicism was the head of all the churches, as had been proclaimed by Justinian’s decree in the year 533.

Учението на Пий IX за непогрешимостта беше свързано с войната, представена в четиридесети стих на Даниил 11, и от последната част на 1869 година до следващата година Пий IX свика Първия ватикански събор, известен като Ватикан I, с цел да утвърди, че папата е глава на католицизма и че католицизмът е глава на всички църкви, както беше провъзгласено в декрета на Юстиниан през 533 година.

The Second Vatican Council, also known as Vatican II, was held from 1962 to 1965. It was a landmark event in the history of the Catholic Church, and one of the most significant ecumenical councils in modern times. The council convened under the leadership of Pope John XXIII and continued during the pontificate of Pope Paul VI after John XXIII’s death in 1963. It is important to recognize the distinct difference between these two councils.

Вторият Ватикански събор, известен също като Vatican II, се проведе от 1962 до 1965 година. Той беше повратно събитие в историята на Католическата църква и един от най-значимите вселенски събори в ново време. Съборът беше свикан под ръководството на папа Йоан XXIII и продължи по време на понтификата на папа Павел VI след смъртта на Йоан XXIII през 1963 година. Важно е да се признае ясно изразената разлика между тези два събора.

The first council was to establish what is called the “primacy,” of the pope, meaning that the pope is the supreme ruler, teacher and shepherd of the Church, responsible for preserving and interpreting the doctrines of faith. His authority consisted in defining dogmas, issuing doctrinal decrees, and making authoritative pronouncements on matters of faith and morals, known as papal infallibility. It includes the pope’s jurisdictional authority over the universal church, including the power to appoint bishops, regulate the sacraments, and govern the church’s administration.

Първият събор трябваше да установи онова, което се нарича „примат“ на папата, сиреч, че папата е върховният управител, учител и пастир на Църквата, отговорен за съхраняването и тълкуването на вероучителните истини на вярата. Неговата власт се състоеше в определянето на догми, издаването на вероучителни декрети и постановяването на авторитетни изявления по въпроси на вярата и нравствеността, известно като папска непогрешимост. Тя включва и юрисдикционната власт на папата над вселенската църква, включително правото да назначава епископи, да урежда тайнствата и да управлява църковната администрация.

The second council was to redirect the church into an ecumenical entity. The councils were directly opposite propositions. The conservative first council was contradicted by the liberal second council. Those two factions were as different as night and day, and the prophecy that is attributed to the three secrets of Fatima identify an internal war fitly represented by these two councils.

Вторият събор трябваше да пренасочи църквата към икуменическа форма. Съборите представляваха пряко противоположни постановки. Консервативният първи събор бе опроверган от либералния втори събор. Тези две течения се различаваха като нощ и ден, а пророчеството, приписвано на трите тайни на Фатима, разкрива вътрешна война, уместно представена от тези два събора.

The prophecy identifies a class who uphold the primacy represented by Pius IX as being represented by what is either called the “white pope,” the “good pope,” or the “good bishop”, and the other class, associated with Vatican II, are represented by the “black pope,” or the “bad pope,” or the “bad bishop.” The controversy of the two political concepts is represented when you visit the shrine of the miracle of Fatima, in Fatima, Portugal. When entering, the walkway is set between a statue of a black pope on one side, and a white pope on the other side.

Пророчеството посочва една група, която поддържа първенството, представено от Пий IX, като представена чрез онова, което бива наричано или „белият папа“, или „добрият папа“, или „добрият епископ“; а другата група, свързана с Vatican II, е представена чрез „черния папа“, или „лошия папа“, или „лошия епископ“. Спорът между двете политически концепции е представен, когато посетите светилището на чудото във Фатима, във Фатима, Португалия. При влизане пътеката е разположена между статуя на черен папа от едната страна и бял папа от другата страна.

It therefore becomes part of the heritage of the man that would ultimately become what the book identifies as Hitler’s pope, that his roots are entwined in the struggle between modernism (the king of the south), and papal primacy (the king of the north).

Следователно това става част от наследството на човека, който в крайна сметка ще се превърне в онова, което книгата определя като папата на Хитлер, така че неговите корени са преплетени в борбата между модернизма (южния цар) и папското върховенство (северния цар).

It is to be understood that the author of the book we are considering was a Catholic of good standing, and his stated purpose for writing the book was to shed light upon the claim that the pope that reigned during World War 2 had supported Hitler, the Nazi’s or had any culpability in the holocaust against the Jews, and others. When Cornwell addresses Pius XII’s grandfather, who was the right-hand man that ordained the Vatican 1 council, the history of the struggle between the kings of the south and north is being acted out in that very history. When the “Republicanism” revolution reached Italy, for about a year, the Italians drove Pius IX out of the city of Rome, and from then on, even after he returned, all the papacy has ever owned was the one hundred and ten acres, known as Vatican City.

Трябва да се разбира, че авторът на книгата, която разглеждаме, е бил католик в добро канонично положение и че заявената от него цел при написването на книгата е била да хвърли светлина върху твърдението, че папата, управлявал по време на Втората световна война, е подкрепял Хитлер, нацистите или е носел каквато и да било вина за холокоста срещу евреите и други. Когато Корнуел разглежда дядото на Пий XII, който е бил дясната ръка, организирала Първия ватикански събор, историята на борбата между южните и северните царе се разиграва именно в тази история. Когато революцията на „републиканизма“ достигна Италия, за около една година италианците прогониха Пий IX от град Рим и оттогава нататък, дори след като той се завърна, всичко, което папството някога е притежавало, бяха сто и десет акра, известни като Ватиканския град.

The only way he was even able to return to the Vatican is with the help of French troops, and a loan from the Rothschilds, the infamous Jewish bankers. To intelligently understand the papal complicity in the holocaust during World War II, requires some basic understanding of Europe’s attitude towards the Jews since the crucifixion of Christ. The book suggests that antisemitism and racism are two different attitudes, claiming Hitler’s hatred of the Jews was racist, for Hitler viewed the Jews as a lesser category of human beings, whereas antisemitism was the hatred of the Jews because they killed God. Whether they are one and the same, or there is actually a distinction between the two, the reality of the plight of the Jews is worth understanding.

Единственият начин, по който той изобщо е могъл да се завърне във Ватикана, е с помощта на френски войски и със заем от Ротшилдови, печално известните еврейски банкери. За да се разбере разумно папското съучастие в холокоста по време на Втората световна война, е необходимо известно основно разбиране за отношението на Европа към евреите след разпятието на Христос. Книгата предполага, че антисемитизмът и расизмът са две различни нагласи, като твърди, че омразата на Хитлер към евреите е била расова, понеже Хитлер е разглеждал евреите като низша категория човешки същества, докато антисемитизмът е бил омраза към евреите, защото те са убили Бога. Дали двете са едно и също, или действително съществува разграничение между тях, реалността на тежкото положение на евреите заслужава да бъде разбрана.

For instance, in America today if the word “ghetto,” is used most think it is the definition of the poor, run down side of town. But the term “ghetto,” originally referred to a section of a city, especially in Venice, Italy, where Jews were compelled to live during the Middle Ages. The first ghetto was established in Venice in 1516, when the Venetian Republic confined Jews to a designated area of the city known as the “geto nuovo” (new foundry), which eventually became known as the ghetto.

Например, в Америка днес, ако се употреби думата „гето“, повечето мислят, че тя означава бедната, запусната част на града. Но терминът „гето“ първоначално се е отнасял до част от град, особено във Венеция, Италия, където през Средновековието евреите са били принуждавани да живеят. Първото гето е установено във Венеция през 1516 г., когато Венецианската република ограничава евреите в определен район на града, известен като „geto nuovo“ („нова леярна“), който впоследствие става известен като гетото.

In Europe through the Middle Ages, Jews were restricted as to where they could live, and also the professions they were allowed to practice. The restrictions were based upon the old definition of antisemitism, which referred to the belief that the Jews had killed God, and that all of their subsequent problems had been brought upon themselves through their own actions.

В Европа през Средновековието на евреите бяха налагани ограничения относно местата, където можеха да живеят, както и относно професиите, които им беше позволено да упражняват. Тези ограничения се основаваха на старото определение за антисемитизъм, което се отнасяше до убеждението, че евреите са убили Бога и че всички последвали техни проблеми са били навлечени върху самите тях чрез собствените им действия.

In the Middle Ages, it was an established tradition that Christians could not lend money or accept interest for a loan. The Jews were exempt from that restriction, and lending money became one of the professions that Jews were allowed to perform. The Jewish bankers, such as the Rothschild family, were the money changers in response to legal restrictions against what professions they were allowed to perform. When Pius IX needed funds to return to the Vatican, the frustration of no longer ruling the city of Rome was magnified by his need to reach out to the Jews for money.

През Средновековието беше установена традиция, според която християните не можеха нито да дават пари на заем, нито да вземат лихва за заем. Евреите бяха освободени от това ограничение и даването на пари на заем се превърна в една от професиите, които им беше позволено да упражняват. Еврейските банкери, като семейство Ротшилд, бяха сарафите поради законовите ограничения относно това какви професии им беше позволено да упражняват. Когато Пий IX се нуждаеше от средства, за да се завърне във Ватикана, раздразнението от това, че вече не управляваше града Рим, се засили поради необходимостта му да се обърне към евреите за пари.

Prior to his being driven out of Rome Pius IX had appeared to be in one of two camps concerning the Jews and the church’s relation to the Jews. The two camps consisted of those who believed the Jews, no matter what happens to them, are simply getting what they deserve, and the other tended to show a little mercy towards the Jews. When Pius IX returned to the Vatican, after being driven out, the mercy he had sometimes manifested prior to his exile was never manifested again. Before his exile he had shut down the ghetto in the city of Rome, and after his return he re-established the ghetto, and began a taxation upon the Jews in order to regroup his financial losses.

Преди да бъде прогонен от Рим, Пий IX изглеждаше, че принадлежи към един от двата лагера по отношение на евреите и отношението на църквата към евреите. Двата лагера се състояха от онези, които вярваха, че евреите, каквото и да им се случва, просто получават онова, което заслужават, и от другия, който бе склонен да проявява известна милост към евреите. Когато Пий IX се завърна във Ватикана, след като бе прогонен, милостта, която понякога бе проявявал преди изгнанието си, никога повече не бе проявена. Преди изгнанието си той бе закрил гетото в град Рим, а след завръщането си го възстанови и започна да налага данък върху евреите, за да възстанови финансовите си загуби.

Pope Pius IX’s right-hand man was Marcantonio Pacelli, the grandfather of Hitler’s pope. He was an attorney that belonged to a special class of attorneys that supported the papacy. His son became part of that same elite class of attorneys, as did his grandson, who would ultimately become Hitler’s pope. After the book runs through the history of Eugenio Pacelli’s grandfather, his father, and his youth and education, it addresses the position that Pacelli took up as he began his work for the papacy. As an attorney, descending from the elite papal attorneys, he was picked to head up a department that specialized in contracts, which are called concords. In 1901 Pacelli was brought into the office of the Papal Secretariat of State.

Дясната ръка на папа Пий IX беше Маркантонио Пачели, дядото на папата на Хитлер. Той беше юрист, принадлежащ към специална класа юристи, които подкрепяха папството. Неговият син стана част от същата тази елитна класа юристи, както и неговият внук, който в крайна сметка щеше да стане папата на Хитлер. След като книгата проследява историята на дядото на Еудженио Пачели, на баща му, както и неговата младост и образование, тя разглежда длъжността, която Пачели зае, когато започна работата си за папството. Като юрист, произхождащ от елитните папски юристи, той бе избран да оглави отдел, специализиран в договори, които се наричат конкордати. През 1901 г. Пачели беше назначен в канцеларията на Папския държавен секретариат.

Pacelli became the envoy to the nations. Prophetically Pacelli became the legal point of contact that consummated the fornication of the kings of the earth with the papacy. In 1903, Pius X was coronated as pope. Immediately he began to attack the “intellectual poison” that produced “relativism and skepticism.” The man who ran Pius X’s effort to eradicate “modernism” was Umberto Benigni, who worked in the same office as Pacelli. Benigni once stated of a group of world-class historians, that they were men for whom, “history is nothing but a continual desperate attempt to vomit. For this sort of human being there is only one remedy: the inquisition!” To Benigni, a historian that expressed any sympathy with the ideas that came from the French Revolution were to be executed.

Пачели стана пратеник към народите. В пророчески смисъл Пачели се превърна в правната точка на съприкосновение, която довърши блудството на земните царе с папството. През 1903 г. Пий X бе коронясан за папа. Незабавно той започна да напада „интелектуалната отрова“, която пораждаше „релативизъм и скептицизъм“. Човекът, който ръководеше усилията на Пий X да изкорени „модернизма“, беше Умберто Бенини, който работеше в същия отдел като Пачели. Веднъж Бенини заяви за една група историци от световна величина, че това били хора, за които „историята не е нищо друго освен непрестанен отчаян опит да повръщат. За този вид човешки същества има само едно лекарство: инквизицията!“ За Бенини историк, който изразяваше каквато и да било симпатия към идеите, произлезли от Френската революция, трябваше да бъде екзекутиран.

Officially, Benigni ran the propaganda ministry for the papacy, but unofficially he also ran a clandestine spy network, designed to identify any Catholics that had any sympathy for the “modernism,” that had originated with the king of the south. Ultimately in 1910, his work produced a directive that obliged employees of the papacy to swear an oath, called the Antimodernist Oath. It is still in force. To be employed by the Vatican you must swear to a hatred of modernist ideas, which today we would call communistic ideas.

Официално Бенини ръководеше пропагандното ведомство на папството, но неофициално той ръководеше и тайна шпионска мрежа, предназначена да установява кои католици проявяват каквато и да било симпатия към „модернизма“, произлязъл от южния цар. В крайна сметка през 1910 г. неговата дейност доведе до издаването на разпореждане, което задължи служителите на папството да полагат клетва, наречена Антимодернистическа клетва. Тя все още е в сила. За да бъдете на служба във Ватикана, трябва да се закълнете в омраза към модернистичните идеи, които днес бихме нарекли комунистически идеи.

In the summary of Cronwell’s book, on the flyleaf it states, “In the first decade of the century, as a brilliant young Vatican lawyer, Pacelli helped shape an ideology of unprecedented papal power; during the 1920’s he employed cunning and blackmail to impose power in Germany. In 1933, Hitler became his perfect negotiating partner and a concordant was established that granted religious and educational advantages to the Catholic Church in exchange for Catholic withdrawal from social and political action. This ‘voluntary’ abdication of political Catholicism imposed from Rome facilitated the rise of Nazism.

В резюмето на книгата на Кромуел, на вътрешната подвързия, се казва: „През първото десетилетие на века, като блестящ млад ватикански юрист, Пачели помогна за оформянето на идеология на безпрецедентна папска власт; през 20-те години той използва хитрост и изнудване, за да наложи власт в Германия. През 1933 г. Хитлер стана неговият съвършен партньор в преговорите и бе сключен конкордат, който предостави на Католическата църква религиозни и образователни предимства в замяна на католическо оттегляне от социална и политическа дейност. Това „доброволно“ отричане от политическия католицизъм, наложено от Рим, улесни възхода на нацизма.

At a cabinet meeting on July 14, 1933, Adolph Hitler expressed his opinion that very month that the concordance manufactured by Pacelli with the Nazi’s gave Germany created “an area of trust…. In the developing struggle against international Jewry.”

На заседание на кабинета на 14 юли 1933 г. Адолф Хитлер изрази мнението си още през същия месец, че конкордатът, изработен от Пачели с нацистите, е дал на Германия „област на доверие…. в разгръщащата се борба срещу международното еврейство“.

Cornwell’s book was not well received by Catholics who refused to accept the evidence that Pacelli was the primary reason that Hitler was able to rise to power, for Germany was a majority of Catholics. Pacelli had struck an agreement that prevented the Catholic publishing house, Catholic news agencies and Catholic schools from saying anything about the direction of Hitler from 1933 onward. The book traces the obvious anti-Semitic bent of Pacelli, who thereafter became the pope during World War II. At least three items can be established on very reliable historical sources from the book.

Книгата на Корнуел не бе приета добре от католиците, които отказваха да приемат доказателствата, че Пачели е основната причина Хитлер да успее да се издигне на власт, тъй като Германия бе с преобладаващо католическо население. Пачели бе сключил споразумение, което възпрепятстваше католическото издателство, католическите новинарски агенции и католическите училища да казват каквото и да било за насоката, в която вървеше Хитлер, считано от 1933 г. нататък. Книгата проследява явната антисемитска насоченост на Пачели, който впоследствие стана папа по време на Втората световна война. Най-малко три положения могат да бъдат установени въз основа на много надеждни исторически източници, посочени в книгата.

The first is the warfare of the king of the north and the king of the south, as represented in Daniel chapter eleven. In that warfare the enemies are Catholicism against atheism, the pope against Communism. The other point is that the pope employed Nazism as his proxy army against atheism during World War II, just as the pope employed apostate Protestantism in 1989, as its proxy army against the atheism of the USSR. The book also identifies the internal and external prophetic structure represented by the satanic messages that came forth from the miracle at Fatima.

Първото е войната между северния цар и южния цар, както е представена в единадесета глава на Даниил. В тази война противниците са католицизмът срещу атеизма, папата срещу комунизма. Другият момент е, че папата използва нацизма като своя прокси-армия срещу атеизма по време на Втората световна война, така както папата използва отстъпническия протестантизъм през 1989 година като своя прокси-армия срещу атеизма на СССР. Книгата също така определя вътрешната и външната пророческа структура, представена чрез сатанинските послания, които произлязоха от чудото във Фатима.

The borderline war of Raphia, represented in verses eleven and twelve of Daniel eleven, represent the war of the borderline currently playing out in the Ukraine. The ancient war was a hot war, the second is the second proxy war, with the proxy armies involved in mortal interaction. Raphia identifies the borderline war as being between the king of the north and the king of the south, but prophecy teaches that until the soon coming Sunday law, the whore of Tyre is forgotten, Jezebel is in Samaria, and Herodias skipped Herod’s birthday party. Those three witnesses of the role of the king of the north in this current history, is that she is behind the scenes pulling the strings. The hot wars, proxy wars and cold wars that happen while she is forgotten are accomplished by her proxy armies.

Пограничната война при Рафия, представена в единадесети и дванадесети стих на Даниил единадесета глава, представлява пограничната война, която в момента се разиграва в Украйна. Древната война беше гореща война; втората е втората прокси война, при която участващите прокси армии влизат в смъртоносно взаимодействие. Рафия определя пограничната война като такава между северния цар и южния цар, но пророчеството учи, че до скорошния неделен закон блудницата на Тир е забравена, Езавел е в Самария, а Иродиада е пропуснала рождения ден на Ирод. Тези трима свидетели за ролята на северния цар в настоящата история са, че тя зад кулисите дърпа конците. Горещите войни, прокси войните и студените войни, които се случват, докато тя е забравена, се осъществяват чрез нейните прокси армии.

Russia is the king of the south, and it is now involved in a borderline war that is being financed by the globalists of the Western world, primarily the progressive Democrats and RINO (Republican In Name Only) Republicans in the United States. When the United States is represented as the king of the north’s proxy army in verse forty of Daniel eleven, its two prophetic characteristics are military might and financial power. The United States is accomplishing the same work in Ukraine that it did in 1989, helping the Pope against Russia, and the proxy army on the ground, defending Ukraine, is so full of Nazi supporters that even the mainstream media cannot deny it. Rome is now using the same proxy armies that she used in the hot war that was World War II, and in 1989, to war against Russia. Read the book: Hitler’s Pope, the Secret History of Pius XII.

Русия е южният цар и сега участва в гранична война, която се финансира от глобалистите на западния свят, главно от прогресивните демократи и RINO (Republican In Name Only) републиканци в Съединените щати. Когато в четиридесети стих на Даниил единадесета глава Съединените щати са представени като прокси армията на северния цар, двете им пророчески характеристики са военна мощ и финансова сила. Съединените щати извършват в Украйна същото дело, което извършиха през 1989 г., като помагат на папата срещу Русия, а прокси армията на място, защитаваща Украйна, е толкова изпълнена с поддръжници на нацизма, че дори мейнстрийм медиите не могат да го отрекат. Рим сега използва същите прокси армии, които използва в горещата война, която беше Втората световна война, и през 1989 г., за да воюва срещу Русия. Прочетете книгата: Hitler’s Pope, the Secret History of Pius XII.

We will continue this study in the next article.

Ще продължим това изследване в следващата статия.

> “In like manner, when God was about to open to the beloved John the history of the church for future ages, He gave him an assurance of the Saviour’s interest and care for His people by revealing to him ‘One like unto the Son of man,’ walking among the candlesticks, which symbolized the seven churches. While John was shown the last great struggles of the church with earthly powers, he was also permitted to behold the final victory and deliverance of the faithful. He saw the church brought into deadly conflict with the beast and his image, and the worship of that beast enforced on pain of death. But looking beyond the smoke and din of the battle, he beheld a company upon Mount Zion with the Lamb, having, instead of the mark of the beast, the ‘Father’s name written in their foreheads.’ And again he saw ‘them that had gotten the victory over the beast, and over his image, and over his mark, and over the number of his name, stand on the sea of glass, having the harps of God’ and singing the song of Moses and the Lamb.

> „По същия начин, когато Бог щеше да открие на възлюбения Йоан историята на църквата за бъдещите векове, Той му даде уверение за интереса и грижата на Спасителя към Неговия народ, като му разкри „Един, приличен на Човешкия Син“, Който ходеше сред светилниците, символизиращи седемте църкви. Докато на Йоан бе показана последната велика борба на църквата със земните сили, нему бе позволено също да съзре и окончателната победа и избавление на верните. Той видя църквата въвлечена в смъртоносен конфликт със звяра и неговия образ, и поклонението на този звяр наложено под страх от смърт. Но, взирайки се отвъд дима и грохота на битката, той видя множество на хълма Сион с Агнеца, които, вместо белега на звяра, имаха „името на Отца Му написано на челата си“. И отново видя „онези, които бяха победили звяра и неговия образ, и неговия белег, и числото на името му, да стоят на стъкленото море, като държат Божиите арфи“ и да пеят песента на Моисей и на Агнето.“

> “These lessons are for our benefit. We need to stay our faith upon God, for there is just before us a time that will try men’s souls. Christ, upon the Mount of Olives, rehearsed the fearful judgments that were to precede His second coming: ‘Ye shall hear of wars and rumors of wars.’ ‘Nation shall rise against nation, and kingdom against kingdom: and there shall be famines, and pestilences, and earthquakes, in divers places. All these are the beginning of sorrows.’ While these prophecies received a partial fulfillment at the destruction of Jerusalem, they have a more direct application to the last days.

> „Тези уроци са за наша полза. Ние трябва да утвърдим вярата си в Бога, защото тъкмо пред нас е време, което ще изпита душите на хората. Христос, на Елеонския хълм, изреди страшните съдби, които трябваше да предшестват Неговото второ пришествие: „Ще чуете за войни и за военни слухове.“ „Ще се надигне народ против народ и царство против царство; и ще има глад, мор и трусове по разни места. А всичко това е начало на скърбите.“ Макар тези пророчества да получиха частично изпълнение при разрушаването на Ерусалим, те имат по-пряко приложение към последните дни.“

> “We are standing on the threshold of great and solemn events. Prophecy is fast fulfilling. The Lord is at the door. There is soon to open before us a period of overwhelming interest to all living. The controversies of the past are to be revived; new controversies will arise. The scenes to be enacted in our world are not yet even dreamed of. Satan is at work through human agencies. Those who are making an effort to change the Constitution and secure a law enforcing Sunday observance little realize what will be the result. A crisis is just upon us.

> „Стоим на прага на велики и тържествени събития. Пророчеството бързо се изпълнява. Господ е при вратата. Скоро пред нас ще се открие период от поразителен интерес за всички живеещи. Споровете от миналото ще бъдат възобновени; ще възникнат нови спорове. Сцените, които предстои да се разиграят в нашия свят, още не са дори сънувани. Сатана действа чрез човешки оръдия. Онези, които полагат усилия да изменят Конституцията и да си осигурят закон, налагащ спазването на неделята, малко осъзнават какъв ще бъде резултатът. Криза е вече непосредствено над нас.“

> “But God’s servants are not to trust to themselves in this great emergency. In the visions given to Isaiah, to Ezekiel, and to John we see how closely heaven is connected with the events taking place upon the earth and how great is the care of God for those who are loyal to Him. The world is not without a ruler. The program of coming events is in the hands of the Lord. The Majesty of heaven has the destiny of nations, as well as the concerns of His church, in His own charge.” Testimonies, volume 5, 752, 753.

> „Но Божиите служители не трябва да уповават на себе си в тази велика криза. Във виденията, дадени на Исая, на Езекиил и на Йоан, виждаме колко тясно е свързано небето със събитията, които се разиграват на земята, и колко голяма е Божията грижа за онези, които са Му верни. Светът не е без управител. Програмата на предстоящите събития е в ръцете на Господа. Величието на небето държи под Своята власт съдбата на народите, както и делата на Своята църква.“ Свидетелства, том 5, 752, 753.

Back to Articles