Article

# The Book of Daniel - Number Thirty-Nine

Книгата на Даниил — номер тридесет и девет

Unveiling the Prophetic Tapestry: William Miller’s Dream and the Restoration of Foundational Truths in the Last Days

Разкриване на пророческата тъкан: сънят на Уилям Милър и възстановяването на основополагащите истини в последните дни

Author

Jeff Pippenger

Published

January 3, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are considering the prophetic application of William Miller’s dream in the last days, which is where all prophecies find their perfect fulfillment. Miller’s dream identifies the discovery, establishment, rejection, burying and restoration of the foundational truths of Adventism that were assembled through the ministry of Miller. Those foundational truths represented the truths that were unsealed in 1798. Those truths are represented by the vision of the Ulai River. Miller’s dream, as recorded in the book Early Writings, was his second dream, and the dream had been typified by Nebuchadnezzar’s second dream, just as Miller himself had been typified by Nebuchadnezzar.

Разглеждаме пророческото приложение на съня на Уилям Милър в последните дни, където всички пророчества намират своето съвършено изпълнение. Сънят на Милър определя откриването, утвърждаването, отхвърлянето, заравянето и възстановяването на основополагащите истини на адвентизма, които бяха събрани чрез служението на Милър. Тези основополагащи истини представляваха истините, които бяха разпечатани през 1798 година. Тези истини са представени чрез видението при река Улай. Сънят на Милър, както е записан в книгата „Ранни писания“, беше неговият втори сън, и този сън бе предобразен от втория сън на Навуходоносор, както и самият Милър бе предобразен от Навуходоносор.

Previous articles have demonstrated how the conclusion of Nebuchadnezzar’s life of “seven times” living with the heart of a beast, ended symbolically in 1798. His kingdom was then restored, and for the first time, Nebuchadnezzar represented a fully converted man. In terms of the “time of the end,” in 1798, he represented the “wise.” We have also identified that as the first king of Babylon, Nebuchadnezzar’s judgment of “seven times,” typified the judgment of Belshazzar’s twenty-five hundred and twenty (mene, mene, tekel, upharsin), who was the last king of Babylon.

Предишни статии показаха как завършекът на Навуходоносоровия живот на „седем времена“ с сърце на звяр приключи символично през 1798 г. Тогава царството му бе възстановено и за пръв път Навуходоносор представи един напълно обърнат човек. По отношение на „времето на края“ през 1798 г. той представяше „мъдрите“. Също така установихме, че като първи цар на Вавилон, присъдата на Навуходоносор от „седем времена“ беше предобраз на присъдата на Валтасар от две хиляди петстотин и двадесет (mene, mene, tekel, upharsin), който беше последният цар на Вавилон.

> “To the last ruler of Babylon, as in type to its first, had come the sentence of the divine Watcher: ‘O king, … to thee it is spoken; The kingdom is departed from thee.’ Daniel 4:31.” Prophets and Kings, 533.

> „До последния владетел на Вавилон, както в предобраз и до първия му, бе дошла присъдата на божествения Страж: „О, царю, … на тебе се казва: царството се отне от тебе.“ Даниил 4:31.“ Пророци и царе, 533.

Sister White identified Belshazzar in his hour of judgment as the “foolish king.” In the conclusion of Nebuchadnezzar’s hour of judgment, he represents the “wise king,” for he was benefitted by the judgment of “seven times,” and Belshazzar, though he knew the history, refused to be benefitted.

Сестра Уайт определя Валтасар в часа на неговия съд като „безумния цар“. В заключението на часа на съда на Навуходоносор той представлява „мъдрия цар“, защото се възползва от съда на „седемте времена“, а Валтасар, макар да познаваше тази история, отказа да се възползва.

> “But Belshazzar’s love of amusement and self-glorification effaced the lessons he should never have forgotten; and he committed sins similar to those that brought signal judgments on Nebuchadnezzar. He wasted the opportunities graciously granted him, neglecting to use the opportunities within his reach for becoming acquainted with truth. ‘What must I do to be saved?’ was a question that the great but foolish king passed by indifferently.” Bible Echo, April 25, 1898.

> „Но Валтасаровата любов към развлеченията и самовъзвеличаването заличи уроците, които той никога не би трябвало да забравя; и той извърши грехове, подобни на онези, които навлякоха явни съдби върху Навуходоносор. Той пропиля възможностите, милостиво дарени му, като пренебрегна да използва възможностите, които бяха в обсега му, за да се запознае с истината. „Какво трябва да направя, за да се спася?“ беше въпрос, който великият, но безразсъден цар подмина с безразличие.“ Bible Echo, April 25, 1898.

Nebuchadnezzar is a symbol of “the wise” in 1798, who understand the increase of knowledge at the time of the end.

Навуходоносор е символ на „мъдрите“ през 1798 г., които разбират увеличаването на познанието във времето на края.

> “The proud boast had scarcely left his lips, when a voice from Heaven told him that God’s appointed time of judgment had come. In a moment his reason was taken away, and he became as a beast. For seven years he was thus degraded. At the end of this time his reason was restored to him, and then looking up in humility to the great God of Heaven, he recognized the divine hand in this chastisement, and was again restored to his throne.

> „Гордото хваление едва бе напуснало устните му, когато глас от Небето му извести, че е настъпило определеното от Бога време за съд. В един миг разумът му бе отнет и той стана като звяр. Седем години той бе така унизен. В края на това време разумът му бе възвърнат и тогава, като погледна нагоре със смирение към великия Бог на Небето, той разпозна божествената ръка в това наказание и отново бе възстановен на престола си.

> “In a public proclamation, King Nebuchadnezzar acknowledged his guilt, and the great mercy of God in his restoration. This was the last act of his life as recorded in Sacred History.” Review and Herald, February 1, 1881.

> „В едно публично провъзгласяване цар Навуходоносор призна своята вина и великата Божия милост в своето възстановяване. Това беше последното дело в живота му, както е записано в Свещената история.“ Review and Herald, February 1, 1881.

At the end of Nebuchadnezzar’s “seven times,” he made a public proclamation, which included a public confession. Miller, as Nebuchadnezzar, symbolizes the “wise” in 1798, who understand the increase of knowledge at the time of the end. They both had two dreams, and both of their respective second dreams symbolically identify the “seven times.” The “seven times” has been shown in previous articles to mark a transition point.

В края на „седемте времена“ на Навуходоносор той направи публично провъзгласяване, което включваше и публично изповядване. Милър, като Навуходоносор, символизира „мъдрите“ през 1798 г., които разбират увеличаването на знанието във времето на края. И двамата имаха по два съня, и вторите сънища на всеки от тях символично посочват „седемте времена“. В предишни статии бе показано, че „седемте времена“ отбелязват преходен момент.

In 1798, Nebuchadnezzar marks a transition from his proud condition, to the condition of the wise. It included his public confession. 1798, was also the transition point between the fifth and sixth kingdoms of Bible prophecy. It also marked the arrival of the first angel, thus marking a new dispensation, for the warning of the coming judgment could not take place until the fifth kingdom of Bible prophecy had received its deadly wound.

През 1798 година Навуходоносор отбелязва преход от своето гордо състояние към състоянието на мъдрите. Това включваше и неговото публично изповядване. 1798 година беше също и преходната точка между петото и шестото царство в библейското пророчество. Тя отбеляза и идването на първия ангел, като по този начин беляза ново домостроителство, защото предупреждението за идващия съд не можеше да се осъществи, докато петото царство в библейското пророчество не беше получило смъртоносната си рана.

> “The message itself sheds light as to the time when this movement is to take place. It is declared to be a part of the ‘everlasting gospel;’ and it announces the opening of the judgment. The message of salvation has been preached in all ages; but this message is a part of the gospel which could be proclaimed only in the last days, for only then would it be true that the hour of judgment had come. The prophecies present a succession of events leading down to the opening of the judgment. This is especially true of the book of Daniel. But that part of his prophecy which related to the last days, Daniel was bidden to close up and seal ‘to the time of the end.’ Not till we reach this time could a message concerning the judgment be proclaimed, based on the fulfillment of these prophecies. But at the time of the end, says the prophet, ‘many shall run to and fro, and knowledge shall be increased.’ Daniel 12:4.

> „Самата вест хвърля светлина върху времето, когато трябва да настъпи това движение. За нея е заявено, че е част от „вечното благовестие“; и тя възвестява откриването на съда. Вестта за спасението е била проповядвана през всички векове; но тази вест е част от евангелието, която би могла да бъде прогласена само в последните дни, защото само тогава би било вярно, че е дошъл часът на съда. Пророчествата представят последователност от събития, водещи до откриването на съда. Това е особено вярно за книгата на Даниил. Но онази част от неговото пророчество, която се отнасяше до последните дни, на Даниил бе заповядано да затвори и запечата „до времето на края“. Едва когато достигнем това време, би могла да бъде прогласена вест относно съда, основана върху изпълнението на тези пророчества. Но във времето на края, казва пророкът, „мнозина ще тичат насам-натам, и знанието ще се умножи“. Даниил 12:4.

> “The apostle Paul warned the church not to look for the coming of Christ in his day. ‘That day shall not come,’ he says, ‘except there come a falling away first, and that man of sin be revealed.’ 2 Thessalonians 2:3. Not till after the great apostasy, and the long period of the reign of the ‘man of sin,’ can we look for the advent of our Lord. The ‘man of sin,’ which is also styled ‘the mystery of iniquity,’ ‘the son of perdition,’ and ‘that wicked,’ represents the papacy, which, as foretold in prophecy, was to maintain its supremacy for 1260 years. This period ended in 1798. The coming of Christ could not take place before that time. Paul covers with his caution the whole of the Christian dispensation down to the year 1798. It is this side of that time that the message of Christ’s second coming is to be proclaimed.

> „Апостол Павел предупреди църквата да не очаква Христовото идване в неговите дни. „Оня ден няма да дойде — казва той — докато първо не настъпи отстъплението и не се яви човекът на греха.“ 2 Солунци 2:3. Едва след великото отстъпление и дългия период на господството на „човека на греха“ можем да очакваме пришествието на нашия Господ. „Човекът на греха“, който е наречен още „тайната на беззаконието“, „синът на погибелта“ и „онзи беззаконник“, представлява папството, което, както бе предсказано в пророчеството, трябваше да поддържа своето върховенство в продължение на 1260 години. Този период завърши през 1798 година. Христовото идване не можеше да стане преди това време. Павел включва в своето предупреждение цялата християнска епоха до 1798 година. Именно оттогава нататък трябва да бъде прогласявана вестта за второто Христово пришествие.“

> “No such message has ever been given in past ages. Paul, as we have seen, did not preach it; he pointed his brethren into the then far-distant future for the coming of the Lord. The Reformers did not proclaim it. Martin Luther placed the judgment about three hundred years in the future from his day. But since 1798 the book of Daniel has been unsealed, knowledge of the prophecies has increased, and many have proclaimed the solemn message of the judgment near.” The Great Controversy, 356.

> „Никога в миналите векове не е била давана такава вест. Павел, както видяхме, не я проповядваше; той насочваше братята си към тогава още далечното бъдеще за идването на Господа. Реформаторите не я възвестяваха. Мартин Лутер поставяше съда около триста години в бъдещето спрямо своето време. Но от 1798 г. насам книгата на Даниил е разпечатана, познанието за пророчествата се е увеличило и мнозина са възвестявали тържествената вест за близкия съд.“ Великата борба, 356.

In 1798, a new dispensation of the work of salvation arrived, and that new dispensation gave a warning of another dispensation that would begin in 1844. At that change of dispensation, a door would be closed, and a door opened.

През 1798 г. настъпи ново домостроителство в делото на спасението и това ново домостроителство даде предупреждение за друго домостроителство, което щеше да започне през 1844 г. При тази промяна на домостроителството една врата щеше да се затвори и една врата да се отвори.

> And to the angel of the church in Philadelphia write; These things saith he that is holy, he that is true, he that hath the key of David, he that openeth, and no man shutteth; and shutteth, and no man openeth; I know thy works: behold, I have set before thee an open door, and no man can shut it: for thou hast a little strength, and hast kept my word, and hast not denied my name. Revelation 3:7, 8.

> И до ангела на църквата във Филаделфия пиши: Това казва Светият, Истинният, Който има Давидовия ключ, Който отваря, и никой не затваря; и затваря, и никой не отваря: Зная твоите дела; ето, поставих пред теб отворена врата, и никой не може да я затвори; защото имаш малко сила, и си опазил Моето слово, и не си се отрекъл от Моето име. Откровение 3:7, 8.

The opening of a door marks a new dispensation. There was a dispensational change of kingdoms and of message in 1798, at the end of the first indignation, that was accomplished from 723 BC through to 1798. There was also a dispensational change in 1844, at the end of the last indignation, that was accomplished from 677 BC through to 1844. In 1798, the dispensation of the first angel’s message, which warned of the approaching judgment, had arrived. Both Nebuchadnezzar and Miller are represented as the “wise,” at the “time of the end,” when “the door” was opened to the internal dispensation of the first angel’s message and to the external dispensation change from the sea beast unto the earth beast. The dispensation of the message of the first angel was fulfilled when the door into the Most Holy Place was opened on October 22, 1844, and the dispensation of the third angel, and the investigative judgment arrived.

Отварянето на една врата бележи нова диспенсация. През 1798 г., в края на първото негодувание, което се осъществяваше от 723 г. пр. Хр. до 1798 г., настъпи диспенсационна промяна на царствата и на вестта. Настъпи също и диспенсационна промяна през 1844 г., в края на последното негодувание, което се осъществяваше от 677 г. пр. Хр. до 1844 г. През 1798 г. бе настъпила диспенсацията на вестта на първия ангел, която предупреждаваше за приближаващия съд. И Навуходоносор, и Милър са представени като „мъдрите“ във „времето на края“, когато „вратата“ бе отворена към вътрешната диспенсация на вестта на първия ангел и към външната диспенсационна промяна от морския звяр към земния звяр. Диспенсацията на вестта на първия ангел се изпълни, когато на 22 октомври 1844 г. бе отворена вратата към Пресвятото място и настъпи диспенсацията на третия ангел и следственият съд.

Miller’s second dream begins when a door was opened in 1798, and it ends when a door was opened in the transitional period of the “two witnesses” who are brought back to life in order to proclaim the message of the Midnight Cry. Prophetically both Nebuchadnezzar and Miller represented the transition from the kingdom of the sea beast unto the kingdom of the earth beast in 1798. They both represent the announcement of the approach and the arrival of the investigative judgment in 1844. 1798, and 1844, represent the conclusion of the first and last “indignations” of God against His people that was accomplished over the period of “seven times,” as set forth in Leviticus twenty-six. The forty-six years from 1798, unto 1844, represent the erection of the spiritual temple which the messenger of the covenant suddenly came to on October 22, 1844, as Christ transitioned from the Holy Place unto the Most Holy Place.

Вторият сън на Милър започва, когато през 1798 година се отвори една врата, и завършва, когато се отвори една врата в преходния период на „двамата свидетели“, които биват върнати към живот, за да прогласят вестта на Среднощния вик. В пророчески смисъл и Навуходоносор, и Милър представляваха прехода от царството на морския звяр към царството на земния звяр през 1798 година. И двамата представляват обявяването на приближаването и настъпването на изследователния съд през 1844 година. 1798 и 1844 година представляват завършека на първото и последното Божие „негодувание“ срещу Неговия народ, което бе осъществено в периода на „седемте времена“, както е изложено в Левит, двадесет и шеста глава. Четиридесет и шестте години от 1798 до 1844 година представляват изграждането на духовния храм, в който Вестителят на завета внезапно дойде на 22 октомври 1844 година, когато Христос премина от Светото място в Пресветото място.

1798, and 1844, identify transitions (more than one), that are marked by the “seven times.” The transition of Millerite Philadelphian Adventism unto Millerite Laodicean Adventism in 1856, was also marked by an increase of knowledge of the “seven times,” that was thereafter rejected in 1863. In 1798, there had been an increase of knowledge from the book of Daniel, which included the same “seven times,” of Leviticus twenty-six, that was to be rejected at the end of Millerite Philadelphian Adventism.

1798 и 1844 г. посочват преходи (повече от един), които са белязани от „седемте времена“. Преходът от милеритския филаделфийски адвентизъм към милеритския лаодикийски адвентизъм през 1856 г. също бе белязан от увеличение на познанието относно „седемте времена“, което впоследствие бе отхвърлено през 1863 г. През 1798 г. бе налице увеличение на познанието от книгата на Даниил, което включваше същите тези „седем времена“ от Левит двадесет и шеста глава, които трябваше да бъдат отхвърлени в края на милеритския филаделфийски адвентизъм.

The transition of the movement of the first angel from Philadelphia unto Laodicea was represented by the seven years from 1856 to 1863. The Laodicean message arrived in 1856, and for seven years, the new light of the “seven times” that had been unsealed produced a three-step testing process that was failed by Adventism in 1863. Seven years were given for the light of the “seven times,” to either be received or rejected. The transition of the movement of Millerite Philadelphian Adventism unto Millerite Laodicean Adventism, typifies the reversal of the sequence at the end, the transition of the Laodicean movement of the third angel unto the Philadelphian movement of the third angel.

Преходът на движението на първия ангел от Филаделфия към Лаодикия бе представен чрез седемте години от 1856 до 1863. Лаодикийската вест пристигна през 1856 г., и в продължение на седем години новата светлина за „седемте времена“, която бе разпечатана, произведе тристепенен процес на изпитване, в който адвентизмът не издържа през 1863 г. Бяха дадени седем години, за да бъде светлината за „седемте времена“ или приета, или отхвърлена. Преходът на движението на милеритския филаделфийски адвентизъм към милеритския лаодикийски адвентизъм е прообраз на обръщането на последователността в края — прехода на лаодикийското движение на третия ангел към филаделфийското движение на третия ангел.

The sixty-five-year prophecy of Isaiah, marks the beginning of the first and the last indignation of God against the northern and then the southern kingdoms of Israel.

Шестдесет и петгодишното пророчество на Исая бележи началото на първото и на последното възмущение на Бога против северното, а след това и против южното царство на Израил.

> For the head of Syria is Damascus, and the head of Damascus is Rezin; and within threescore and five years shall Ephraim be broken, that it be not a people. Isaiah 7:8.

> Защото главата на Сирия е Дамаск, а главата на Дамаск е Рецин; и след шестдесет и пет години Ефрем ще бъде съкрушен, тъй че няма вече да бъде народ. Исая 7:8.

Isaiah’s prophecy of sixty-five years was given in 742 BC, and within sixty-five years the northern kingdom would be gone. Nineteen years after 742 BC, in 723 BC, the northern kingdom was carried into slavery by Assyria. At the conclusion of the sixty-five years the southern kingdom’s indignation began in 677 BC, when Manasseh was taken captive by the Babylonians. The sixty-five years therefore represent a nineteen-year period to the first captivity of the northern kingdom, then another forty-six years until the captivity of Manasseh.

Пророчеството на Исая за шестдесет и пет години бе дадено през 742 г. пр. Хр., и в рамките на шестдесет и пет години северното царство щеше да изчезне. Деветнадесет години след 742 г. пр. Хр., през 723 г. пр. Хр., северното царство бе отведено в робство от Асирия. При завършека на шестдесет и петте години негодуванието против южното царство започна през 677 г. пр. Хр., когато Манасия бе отведен в плен от вавилонците. Следователно шестдесет и петте години представляват деветнадесетгодишен период до първия плен на северното царство, а след това още четиридесет и шест години до пленяването на Манасия.

Those prophecies reached their respective fulfillments in 1798, 1844 and 1863. In 1798, an internal transition of the message of salvation occurred with the arrival of the first angel, and an external transition of the kingdoms of Bible prophecy also occurred. In 1844, an internal transition of the message of salvation occurred as the door was closed to the Holy Place and the investigative judgment began with the arrival of the third angel. In 1863, an external change occurred as both horns of the earth beast divided into two classes.

Тези пророчества достигнаха съответните си изпълнения през 1798, 1844 и 1863 година. През 1798 г. настъпи вътрешен преход в благовестието на спасението с идването на първия ангел, а също така настъпи и външен преход в царствата на библейското пророчество. През 1844 г. настъпи вътрешен преход в благовестието на спасението, когато вратата към Светото място бе затворена и следственият съд започна с идването на третия ангел. През 1863 г. настъпи външна промяна, когато и двата рога на земния звяр се разделиха на две категории.

The Republican horn divided into the two political parties that would dominate the history of the earth beast from then onward. The Protestant horn divided into two apostate manifestations, one party claiming to be Protestant that claimed to keep the seventh-day Sabbath, and another class that claimed to be Protestant, but upheld the day of the sun as their chosen day of worship.

Републиканският рог се раздели на двете политически партии, които оттогава нататък щяха да господстват в историята на земния звяр. Протестантският рог се раздели на две отстъпнически проявления: едната страна, която претендираше да бъде протестантска и твърдеше, че пази съботата на седмия ден, и друга група, която претендираше да бъде протестантска, но поддържаше деня на слънцето като избрания от нея ден за поклонение.

In that history, the Protestant horn that had come out of the Dark Ages, was tested from August 11, 1840 until October 22, 1844, and failed the testing process and transitioned from the Sunday-keeping Protestant people to the Sunday-keeping apostate Protestant people.

В тази история протестантският рог, който бе излязъл от Тъмните векове, бе изпитан от 11 август 1840 г. до 22 октомври 1844 г., не издържа процеса на изпитване и премина от неделопазещия протестантски народ към неделопазещия отстъпил протестантски народ.

In the history of the true Protestant horn that was established and identified in 1844, a testing process occurred from 1856 through to 1863. Then the true Sabbath-keeping Protestant horn transitioned both from Philadelphia unto Laodicea, and also from the true Sabbath-keeping Protestant people unto the Sabbath-keeping apostate Protestant horn. The “seven times,” is associated with 1798, 1844, 1856 and 1863. The “seven times,” is a symbol associated with a transition point and this truth is established upon several witnesses.

В историята на истинския протестантски рог, който бе установен и разпознат през 1844 година, протече изпитателен процес от 1856 до 1863 година. Тогава истинският съблюдаващ съботата протестантски рог премина както от Филаделфия към Лаодикия, така и от истинския съблюдаващ съботата протестантски народ към отстъпническия протестантски рог, съблюдаващ съботата. „Седемте времена“ са свързани с 1798, 1844, 1856 и 1863 година. „Седемте времена“ са символ, свързан с преходен момент, и тази истина е утвърдена въз основа на няколко свидетели.

In 1798, there was an increase of knowledge on the “seven times,” because the very first time-prophecy Miller discovered was that very truth. By 1863, that truth had been rejected, thus identifying the conclusion of the ending period of the sixty-five years of the prophecy set forth in Isaiah chapter seven.

През 1798 година настъпи увеличение на познанието относно „седемте времена“, защото съвсем първото времево пророчество, което Милър откри, беше именно тази истина. До 1863 година тази истина бе отхвърлена, като по този начин се обозначи заключението на завършващия период на шестдесет и петте години от пророчеството, изложено в седмата глава на Исая.

The complete twenty-five hundred and twenty year prophecy has a sixty-five year span at both the beginning and the ending in a reverse-image, mirror-like fashion. In the beginning of the ending sixty-five years (1798) typified by the beginning of the beginning sixty-five years in 742 BC when the prophecy was given, there was an increase of knowledge upon the “seven times,” which the “wise” Millerites understood and proclaimed. At the ending of the ending sixty-five years in 1863, there was another increase of knowledge on the same truth which was ultimately rejected by the recently crowned “priests” of the true Protestant horn.

Пълното пророчество за две хиляди петстотин и двадесет години има период от шестдесет и пет години както в началото, така и в края, по обратен, огледален начин. В началото на последните шестдесет и пет години (1798), предобразено от началото на първите шестдесет и пет години през 742 г. пр. Хр., когато пророчеството бе дадено, настъпи увеличение на знанието относно „седемте времена“, което „мъдрите“ милерити разбраха и прогласиха. В края на последните шестдесет и пет години, през 1863 г., настъпи друго увеличение на знанието върху същата истина, което в крайна сметка бе отхвърлено от наскоро коронованите „свещеници“ на истинския протестантски рог.

> My people are destroyed for lack of knowledge: because thou hast rejected knowledge, I will also reject thee, that thou shalt be no priest to me: seeing thou hast forgotten the law of thy God, I will also forget thy children. Hosea 4:6.

> Моят народ загива поради липса на знание; понеже ти отхвърли знанието, и Аз ще те отхвърля, за да не Ми бъдеш свещеник; понеже забрави закона на своя Бог, и Аз ще забравя твоите деца. Осия 4:6.

The increase of knowledge when the book of Daniel is unsealed is associated with the “seven times,” so it not only is a symbol of a transition point, but also of the unsealing of the prophetic message.

Увеличаването на знанието, когато книгата на Даниил бъде разпечатана, е свързано със „седемте времена“, така че то е не само символ на преходен момент, но и на разпечатването на пророческото послание.

Another transition began on July 18, 2020, with the first disappointment, which began the “tarrying time” and marked the beginning of Revelation chapter eleven’s three-and-a-half-days of the two witnesses laying dead in the street of the great city of Sodom and Egypt.

Друга преходна промяна започна на 18 юли 2020 г. с първото разочарование, което започна „времето на забавянето“ и отбеляза началото на трите и половина дни от единадесета глава на Откровението, през които двамата свидетели лежат мъртви на улицата на великия град Содом и Египет.

July 18, 2020, marks the beginning of three-and-a-half symbolic days (a “seven times”), that had been illustrated by the history of 1856 through to 1863. Both periods are symbols of the “seven times.” Both periods mark a change of dispensation (a transition). Both periods represent an increase of knowledge associated with the “seven times.”

18 юли 2020 г. бележи началото на три и половина символични дни („седем времена“), които бяха онагледени чрез историята от 1856 до 1863 г. И двата периода са символи на „седемте времена“. И двата периода отбелязват промяна на домостроителство (преход). И двата периода представляват увеличение на познанието, свързано със „седемте времена“.

It was in the period of transition from the kingdom of Babylon unto the kingdom of Medo-Persia that Daniel prayed the Leviticus twenty-six prayer, thus identifying the Leviticus twenty-six prayer as a waymark of the transition of the last days. In Miller’s dream, at the end of seven expressions of the word “scattering,” Miller both weeps and prays. The weeping marks the point when the Lion of the tribe of Judah (the dirt brush man), unseals a message that has been sealed.

Именно в периода на прехода от царството Вавилон към царството на Мидо-Персия Даниил отправи молитвата от Левит двадесет и шеста глава, като по този начин обозначи молитвата от Левит двадесет и шеста глава като ориентир на прехода в последните дни. В съня на Милър, в края на седемте употреби на думата „разпръскване“, Милър и плаче, и се моли. Плачът отбелязва момента, когато Лъвът от Юдовото племе (човекът с четката за пръст), разпечатва едно послание, което е било запечатано.

Miller’s prayer marks the Leviticus twenty-six prayer of Daniel, that is associated with “seven times,” and occurs when the door and windows were opened in Miller’s dream. But the prayer of Daniel, in chapter nine, also aligns with the prayer of Daniel in chapter two. It also aligns with Nebuchadnezzar’s prayer of confession at the conclusion of his “seven times.”

Молитвата на Милър бележи молитвата от Левит двадесет и шеста глава на Даниил, която е свързана със „седем времена“ и настъпва, когато вратата и прозорците бяха отворени в съня на Милър. Но молитвата на Даниил в девета глава също съответства на молитвата на Даниил във втора глава. Тя също съответства на изповедната молитва на Навуходоносор при завършека на неговите „седем времена“.

Miller’s prayer was therefore represented by the Leviticus twenty-six prayer, which was a public prayer of confession and a prayer of request for the unsealing of the last prophetic secret, because all prophecy illustrates the last days. Therefore the secret of Daniel chapter two represents the last secret to be unsealed. Miller’s prayer, in his dream, was a prayer of anxiety and righteous indignation concerning the abominations that had happened to the jewels in his room. His anxiety was illustrated by those who sigh and cry in Ezekiel chapter nine, during the sealing time of the one-hundred and forty-four thousand.

Следователно молитвата на Милър бе представена чрез молитвата от Левит двадесет и шеста глава, която беше публична молитва на изповед и молитва с молба за разпечатването на последната пророческа тайна, защото всяко пророчество илюстрира последните дни. Следователно тайната от Данаил втора глава представлява последната тайна, която трябва да бъде разпечатана. Молитвата на Милър, в неговия сън, беше молитва на безпокойство и праведно негодувание относно мерзостите, които се бяха случили със скъпоценностите в неговата стая. Неговото безпокойство беше илюстрирано от онези, които въздишат и викат в Езекиил девета глава, по време на запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди.

Miller watched as the truths were progressively buried by counterfeit doctrines, and which ultimately reached a point where the casket (the Bible itself) was destroyed. The destruction of Miller’s casket took place in the third generation of Adventism when there was a purposeful movement to set aside the King James Bible for the modern corrupted Catholic-based versions of the Bible.

Милър наблюдаваше как истините постепенно биваха погребвани под фалшиви учения и как това в крайна сметка достигна до момент, когато ковчегът (самата Библия) беше унищожен. Унищожаването на ковчега на Милър се осъществи в третото поколение на адвентизма, когато се появи целенасочено движение да бъде отстранена Библията „Кинг Джеймс“ в полза на съвременните покварени, основани на католицизма версии на Библията.

Miller wept, then prayed, and immediately a door opened, and the people all left. Then the dirt brush man (the Lion of the tribe of Judah) entered, opened the windows and began to clean. Then Miller expressed his concern for the scattered jewels, and the dirt brush man promised that he would take care of the jewels. In the bustle of the dirt brush man’s cleaning project, Miller closed his eyes for a moment, and when he opened his eyes, the rubbish was gone. The jewels were scattered around the room, and the dirt brush man then placed the larger casket on the table, gathered the jewels and cast them into the casket and said, “come and see.”

Милър заплака, после се помоли и веднага една врата се отвори, и всички хора си излязоха. Тогава човекът с четката за прах (Лъвът от Юдовото племе) влезе, отвори прозорците и започна да чисти. Тогава Милър изрази тревогата си за разпръснатите скъпоценни камъни, а човекът с четката за прах обеща, че ще се погрижи за скъпоценните камъни. Сред суматохата на чистенето, което вършеше човекът с четката за прах, Милър затвори очи за миг и когато ги отвори, боклукът го нямаше. Скъпоценните камъни бяха разпръснати из стаята, а човекът с четката за прах тогава постави по-големия ковчежец на масата, събра скъпоценните камъни и ги хвърли в ковчежето, и каза: „Елате и вижте.“

The expression, “come and see,” is a symbol that a truth has just been unsealed. The truth that is unsealed for Miller is the final truth, for the next thing to happen is the awakening of Miller at the “shout,” representing the loud cry. Miller was the last to receive the message of the Midnight Cry in the history of the Millerites, and just before the shout that awakens him in the dream, he closed his eyes for a moment. The only passage in the Bible that references “a moment” and “eyes” is identifying the first resurrection.

Изразът „ела и виж“ е символ, че една истина току-що е била разпечатана. Истината, която е разпечатана за Милър, е последната истина, защото следващото нещо, което трябва да се случи, е събуждането на Милър при „вика“, представляващо Силния вик. Милър беше последният, който прие вестта на Среднощния вик в историята на милеритите, и непосредствено преди вика, който го събужда в съня, той затвори очите си за миг. Единственият пасаж в Библията, който споменава „миг“ и „очи“, посочва първото възкресение.

> Behold, I show you a mystery; We shall not all sleep, but we shall all be changed, In a moment, in the twinkling of an eye, at the last trump: for the trumpet shall sound, and the dead shall be raised incorruptible, and we shall be changed. For this corruptible must put on incorruption, and this mortal must put on immortality. 1 Corinthians 15:51–53.

> Ето, казвам ви една тайна: не всички ще починем, но всички ще се изменим, в миг, в едно мигване на око, при последната тръба; защото тръбата ще затръби, и мъртвите ще бъдат възкресени нетленни, и ние ще се изменим. Защото това тленно трябва да се облече в нетление, и това смъртно трябва да се облече в безсмъртие. 1 Коринтяни 15:51–53.

In the history of the transition of the Laodicean movement of the third angel unto the Philadelphian movement of the third angel, as represented in Revelation chapter eleven, Miller represents the very last of the wise virgins to receive the message of the Midnight Cry. The first to receive it were the most spiritual.

В историята на прехода на лаодикийското движение на третия ангел към филаделфийското движение на третия ангел, както е представено в единадесета глава на Откровение, Милър представлява самия последен от мъдрите девици, който получава вестта на Среднощния вик. Първите, които я приемат, бяха най-духовните.

> “This was the midnight cry, which was to give power to the second angel’s message. Angels were sent from heaven to arouse the discouraged saints and prepare them for the great work before them. The most talented men were not the first to receive this message. Angels were sent to the humble, devoted ones, and constrained them to raise the cry, ‘Behold, the Bridegroom cometh; go ye out to meet Him!’ Those entrusted with the cry made haste, and in the power of the Holy Spirit sounded the message, and aroused their discouraged brethren. This work did not stand in the wisdom and learning of men, but in the power of God, and His saints who heard the cry could not resist it. The most spiritual received this message first, and those who had formerly led in the work were the last to receive and help swell the cry, ‘Behold, the Bridegroom cometh; go ye out to meet Him!’” Early Writings, 238.

> „Това беше среднощният вик, който трябваше да даде сила на вестта на втория ангел. Ангели бяха изпратени от небето, за да събудят обезсърчените светии и да ги приготвят за великото дело пред тях. Най-способните мъже не бяха първите, които приеха тази вест. Ангели бяха изпратени при смирените, предани люде и ги подтикнаха да издигнат вика: „Ето, Младоженецът иде; излезте да Го посрещнете!“ На онези, на които беше поверен този вик, се притекоха незабавно и в силата на Светия Дух прогласиха вестта и събудиха обезсърчените си братя. Това дело не стоеше в мъдростта и учеността на човеците, а в Божията сила, и Неговите светии, които чуха вика, не можеха да му се противят. Най-духовните приеха тази вест първи, а онези, които преди това бяха водили в делото, бяха последни, които я приеха и помогнаха да се усили викът: „Ето, Младоженецът иде; излезте да Го посрещнете!““ Ранни писания, 238.

At the end of the three and a half symbolic days of Revelation chapter eleven, the first of two messages, represented in Ezekiel chapter thirty-seven, is proclaimed. The first message brings the dead and scattered bones together, but they are still dead. The message was presented by the voice that cried “in the wilderness”, thus identifying that Ezekiel’s message begins before the three-and-a-half symbolic days concluded. Those three-and-a-half days represent a “wilderness”, and it is from the “wilderness” that the message is proclaimed. The “wilderness” is also a symbol of the “seven times,” which marks a transition and an unsealing that introduces a testing process.

В края на трите и половина символични дни от единадесета глава на Откровение се прогласява първата от две вести, представена в тридесет и седма глава на Езекиил. Първата вест събира мъртвите и разпръснати кости заедно, но те все още са мъртви. Тази вест бе представена от гласа, който викаше „в пустинята“, като по този начин се установява, че вестта на Езекиил започва преди да са завършили трите и половина символични дни. Тези три и половина дни представляват „пустиня“, и именно от „пустинята“ се прогласява вестта. „Пустинята“ е също така символ на „седемте времена“, което отбелязва преход и разпечатване, въвеждащи процес на изпитване.

There is a progressive development of the message, and a progressive reception as illustrated with the Midnight Cry of the Millerite history. The most spiritual were the first to receive the message of the voice crying in the wilderness, and the historians of Adventism point to a letter written by William Miller just days before October 22, 1844, where Miller testifies that he finally understood and accepted Samuel Snow’s message of the Midnight Cry.

Налице е постепенно развитие на вестта и постепенното ѝ приемане, както е илюстрирано чрез Среднощния вик в историята на милеритите. Най-духовните бяха първите, които приеха вестта на гласа, викащ в пустинята, а историците на адвентизма посочват писмо, написано от Уилям Милър само дни преди 22 октомври 1844 г., в което Милър свидетелства, че най-сетне е разбрал и приел вестта на Самюъл Сноу за Среднощния вик.

> “Dear Brother Himes: I see a glory in the seventh month which I never saw before. Although the Lord had shown me the typical bearing of the seventh month, one year and a half ago, yet I did not realize the force of the types. Now, blessed be the name of the Lord, I see a beauty, a harmony, and an agreement in the Scriptures, for which I have long prayed, but did not see until today. Thank the Lord, O my soul. Let Brother Snow, Brother Storrs, and others, be blessed for their instrumentality in opening my eyes. I am almost home. Glory! Glory! Glory! Glory!” William Miller, Signs of the Times, October 16, 1844.

> „Скъпи брат Хаймс: Виждам слава в седмия месец, каквато никога по-рано не съм виждал. Макар че Господ ми бе показал предобразното значение на седмия месец преди година и половина, все пак не осъзнавах силата на тези предобрази. Сега, благословено да бъде името Господне, виждам красота, хармония и съгласуваност в Писанията, за които отдавна съм се молил, но не видях до днес. Благодаря на Господа, о, душе моя. Нека брат Сноу, брат Сторс и другите бъдат благословени за това, че послужиха за отварянето на очите ми. Аз съм почти у дома. Слава! Слава! Слава! Слава!“ Уилям Милър, Signs of the Times, 16 октомври 1844 г.

In the repetition of the history of the Midnight Cry, as represented in Miller’s dream, Miller closed his eyes for a moment. Thus “in a moment, in the twinkling of an eye, at the last trump: for the trumpet shall sound, and the dead shall be raised.” In Miller’s dream he represents the last to receive the message of the Midnight Cry, as he did in his own history. He represents those that finally accept the message just before the dirt brush man gathers up the scattered jewels and casts them into the larger casket. In Revelation chapter eleven, the last to accept the second message of Ezekiel, which is the message of the four winds of Islam, that is also the sealing message, do so just before the last of seven trumpets sound, which is the “third Woe” trumpet. “In a moment, in the twinkling of an eye, at the last trump: for the trumpet shall sound, and the dead shall be raised incorruptible, and we shall be changed.” (1 Corinthians 15:52)

При повторението на историята на Среднощния вик, както е представена в съня на Милър, Милър затваря очите си за миг. Така: „В един миг, в мигване на око, при последната тръба; защото тръбата ще затръби и мъртвите ще възкръснат.“ В съня на Милър той представя последния, който приема вестта на Среднощния вик, както стана и в собствената му история. Той представя онези, които накрая приемат вестта точно преди човекът с четката за мръсотия да събере разпръснатите скъпоценности и да ги хвърли в по-голямото ковчеже. В единадесета глава на Откровение последните, които приемат втората вест на Езекиил, която е вестта за четирите ветрове на исляма, а също и запечатващата вест, правят това точно преди да затръби последната от седемте тръби, която е тръбата на „третото горко“. „В един миг, в мигване на око, при последната тръба; защото тръбата ще затръби, и мъртвите ще възкръснат нетленни, и ние ще се изменим.“ (1 Коринтяни 15:52)

The passage is identifying the first resurrection that occurs at the second coming, but there is also a resurrection of the dead dry bones (the two witnesses) that occurs in the hour of the great earthquake of Revelation chapter eleven. In the “hour” of that earthquake, the last trumpet of the seven trumpets sounds, and the dead witnesses that were in the street are brought back to life, not as Laodiceans, but as Philadelphians, for at the trumpet of the third Woe, the two witnesses have been sealed and are changed to incorruptible, for they will never again sin. Miller represents the last to receive the message which brings the two witnesses to life, which is the message of the four winds of Islam, and is the sealing message.

Пасажът посочва първото възкресение, което настъпва при Второто пришествие, но има и възкресение на мъртвите сухи кости (двамата свидетели), което настъпва в часа на голямото земетресение от единадесета глава на Откровение. В „часа“ на това земетресение прозвучава последната тръба от седемте тръби и мъртвите свидетели, които бяха на улицата, биват върнати към живот — не като лаодикийци, а като филаделфийци; защото при тръбата на третото Горко двамата свидетели са били запечатани и са променени в нетленни, понеже никога вече няма да съгрешат. Милър представлява последния, който приема вестта, която довежда двамата свидетели до живот — а именно вестта за четирите ветрове на исляма — и това е запечатващата вест.

The sound of that trumpet raises the last of the dead dry bones that had been scattered in the street of Sodom and Egypt. Miller watched as the truths were progressively buried by counterfeit doctrines. Eventually Miller wept, marking the time when the unsealing was to begin, for the unsealing is a progressive work. That unsealing began in the ending period of the three-and-a-half days.

Звукът на тази тръба издига и последните от мъртвите сухи кости, които бяха разпръснати по улицата на Содом и Египет. Милър наблюдаваше как истините постепенно биват погребвани от фалшиви учения. Накрая Милър заплака, отбелязвайки времето, когато трябваше да започне разпечатването, защото разпечатването е постепенно дело. Това разпечатване започна в заключителния период на трите дни и половина.

After Miller wept, the One who had the power to unseal the sealed book entered into the narrative. In Miller’s dream that was the Dirt Brush Man. Miller then prayed, and immediately a door opened, marking the point where the Laodicean movement of the third angel was going to transition unto the Philadelphia movement of the third angel. His prayer was the Leviticus twenty-six prayer, it was the prayer for understanding of the final prophetic secret and a public confession of the rebellion that brought the three-and-a-half days upon the two witnesses, it was the prayer of those who are sealed in Ezekiel chapter nine.

След като Милър заплака, Този, Който имаше властта да разпечата запечатаната книга, влезе в повествованието. В съня на Милър това беше Човекът с четката за прах. Тогава Милър се помоли и незабавно се отвори една врата, отбелязвайки момента, в който лаодикийското движение на третия ангел щеше да премине към филаделфийското движение на третия ангел. Неговата молитва беше молитвата от Левит двадесет и шеста глава; това беше молитвата за разбиране на последната пророческа тайна и за публично изповядване на бунта, който докара трите дни и половина върху двамата свидетели; това беше молитвата на онези, които са запечатани в девета глава на Езекиил.

Following the prayer, Christ (the dirt brush man) entered and began to clean up the room. At the end of the dirt brush man’s cleaning project, Miller closed his eyes for a moment, identifying the end of the period that the dead dry bones were to be resurrected. The dirt brush man then gathered the scattered jewels in Miller’s room, and placed them in a new, larger casket, upon a table in the center of Miller’s room, as the two witnesses are lifted up as the ensign. As the ensign, they then call unto God’s other flock that is still in Babylon to “come and see” the message that the Lion of the tribe of Judah has just cast into the new, larger casket.

След молитвата Христос (човекът с четката за прах) влезе и започна да почиства стаята. В края на почистващото дело на човека с четката за прах Милър затвори очи за миг, отбелязвайки края на периода, в който мъртвите сухи кости трябваше да бъдат възкресени. След това човекът с четката за прах събра разпръснатите скъпоценности в стаята на Милър и ги постави в нов, по-голям ковчег върху маса в средата на стаята на Милър, когато двамата свидетели са издигнати като знаме. Като знаме те тогава призовават другото Божие стадо, което още е във Вавилон, да „дойде и види“ вестта, която Лъвът от Юдовото племе току-що е положил в новия, по-голям ковчег.

We will begin to consider the vision of the Ulai River as the symbol of the truths from the book of Daniel that was unsealed in 1798 in the next article. We have placed a few points of reference in place in advance of that consideration. The first is that the message of the Millerites was perfect (at its stage of growth), but incomplete. It was placed in the framework of two, not three desolating powers. The second is that when Miller’s dream identifies the ultimate restoration of the foundational truths, the foundational truths then are “ten times brighter” than their original glory. A third point is that the movement of the first angel (the Millerite movement), is repeated in the movement of the third angel, but with a few important caveats. The Millerites as a symbol were Philadelphians, they were a converted Nebuchadnezzar, but who ultimately and unfortunately, “rebuilt Jericho” in 1863.

В следващата статия ще започнем да разглеждаме видението за река Улай като символ на истините от книгата на Даниил, която бе разпечатана през 1798 година. Предварително сме поставили няколко отправни точки за това разглеждане. Първата е, че вестта на милеритите беше съвършена (на своя етап на развитие), но непълна. Тя бе поставена в рамката на две, а не на три запустяващи сили. Втората е, че когато сънят на Милър посочва окончателното възстановяване на основополагащите истини, тогава тези основополагащи истини са „десет пъти по-ярки“ от първоначалната си слава. Трета точка е, че движението на първия ангел (милеритското движение) се повтаря в движението на третия ангел, но с няколко важни уговорки. Милеритите като символ бяха филаделфийци; те бяха обърнат Навуходоносор, но в крайна сметка и за съжаление „съградиха отново Ерихон“ през 1863 година.

The movement of the third angel began as Laodiceans, in need of conversion, but they would ultimately participate in the final destruction of Jericho (the Jericho of the last days).

Движението на третия ангел започна като лаодикийци, нуждаещи се от обръщане, но в крайна сметка щеше да участва в окончателното разрушение на Йерихон (Йерихон на последните дни).

> “The Saviour had not come to set aside what patriarchs and prophets had spoken; for He Himself had spoken through these representative men. All the truths of God’s word came from Him. But these priceless gems had been placed in false settings. Their precious light had been made to minister to error. God desired them to be removed from their settings of error and replaced in the framework of truth. This work only a divine hand could accomplish. By its connection with error, the truth had been serving the cause of the enemy of God and man. Christ had come to place it where it would glorify God, and work the salvation of humanity.” The Desire of Ages, 287.

> „Спасителят не бе дошъл, за да отмени онова, което патриарсите и пророците бяха изговорили; защото Сам Той бе говорил чрез тези представителни мъже. Всички истини на Божието слово произхождаха от Него. Но тези безценни скъпоценни камъни бяха поставени в лъжливи обкови. Тяхната скъпоценна светлина бе заставена да служи на заблудата. Бог желаеше те да бъдат извадени от обковите на заблудата си и поставени отново в рамката на истината. Това дело само Божествена ръка можеше да извърши. Чрез връзката си със заблудата истината бе служила на делото на врага на Бога и на човека. Христос бе дошъл, за да я постави там, където тя щеше да прославя Бога и да извършва спасението на човечеството.“ Копнежът на вековете, с. 287.

Back to Articles