Article

# The Book of Daniel - Number Sixty

Книгата на Даниил — Шестдесет

Daniel’s Prayer and the Secret of the Eighth Kingdom: A Last Days Revelation

Молитвата на Даниил и тайната на осмото царство: откровение за последните дни

Author

Jeff Pippenger

Published

January 24, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In chapters seventeen and eighteen of Revelation an angel brings the vision of the judgment of the papacy to John. In the breakdown of her ultimate judgment the kingdoms of Bible prophecy are represented.

В седемнадесета и осемнадесета глава на Откровение един ангел донася на Йоан видението за съда над папството. В изложението на нейния окончателен съд са представени царствата от библейското пророчество.

> And here is the mind which hath wisdom. The seven heads are seven mountains, on which the woman sitteth. And there are seven kings: five are fallen, and one is, and the other is not yet come; and when he cometh, he must continue a short space. And the beast that was, and is not, even he is the eighth, and is of the seven, and goeth into perdition. Revelation 17:9–11.

> И ето умът, който има мъдрост. Седемте глави са седем хълма, на които седи жената. И има седем царе: пет паднаха, и единият е, а другият още не е дошъл; и когато дойде, трябва да остане за малко време. И звярът, който беше и го няма, сам той е осмият и е от седемте, и отива в погибел. Откровение 17:9–11.

John had been spiritually conveyed to 1798, where he is instructed that the seven heads on the beast that carried the papal woman were seven kings. A king is a kingdom, and a kingdom is also a head in Bible prophecy. In 1798, five kingdoms had fallen and one was then ruling. A seventh kingdom was yet future, and it was represented by ten kings. Then John was informed that the eighth kingdom was the papal beast, that was of the seven. The papacy was the fifth kingdom, and it had received a deadly wound, so that when its deadly wound is healed, it then becomes the eighth head that is of the seven.

Йоан бе духовно пренесен в 1798 година, където му бе разяснено, че седемте глави на звяра, който носеше папската жена, са седем царе. Цар е царство, а царството е също и глава в библейското пророчество. През 1798 година пет царства бяха паднали, а едно тогава управляваше. Седмо царство предстоеше още в бъдещето и бе представено от десет царе. След това на Йоан бе съобщено, че осмото царство е папският звяр, който е от седемте. Папството беше петото царство и бе получило смъртоносна рана, така че, когато неговата смъртоносна рана бъде изцелена, то тогава става осмата глава, която е от седемте.

In Daniel two the first four kingdoms are Babylon, Medo-Persia, Greece and Rome. Those four literal kingdoms also represent four spiritual kingdoms, and together they identify the eight kings, or heads of Revelation seventeen, for Jesus always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing. Daniel chapter two, is the first mention of the kingdoms of Bible prophecy, and Revelation seventeen is the last, so they must agree, for God never changes.

В Данаил втора глава първите четири царства са Вавилон, Мидо-Персия, Гърция и Рим. Тези четири буквални царства също така представляват четири духовни царства и заедно определят осемте царе, или глави, от Откровение седемнадесета глава, защото Исус винаги илюстрира края на нещо с началото на нещо. Данаил втора глава е първото споменаване на царствата в библейското пророчество, а Откровение седемнадесета глава е последното, следователно те трябва да съответстват едно на друго, защото Бог никога не се променя.

The fifth kingdom that had fallen in 1798, was spiritual Babylon, the papacy. The sixth kingdom that was in power in 1798, was the two-horned kingdom that had been typified by the two-horned kingdom of the Medes and Persians. The seventh kingdom, which consists of ten kings, who in 1798 had not yet come, is the one-world government, that had been typified by Greece, the one-world government of Alexander the Great. The eighth head, who was of the seven was the fifth kingdom that had a deadly wound, yet lived again when the deadly wound was healed.

Петото царство, което беше паднало през 1798 г., беше духовният Вавилон — папството. Шестото царство, което беше на власт през 1798 г., беше двурогото царство, което беше предобразено от двурогото царство на мидяните и персите. Седмото царство, което се състои от десет царе, които през 1798 г. още не бяха дошли, е едносветовното правителство, което беше предобразено от Гърция, едносветовното правителство на Александър Велики. Осмата глава, която беше от седемте, беше петото царство, което получи смъртоносна рана, но отново оживя, когато смъртоносната рана бе изцелена.

The judgment of the great whore occurs in the “hour” of the Sunday law crisis, that is a period of time beginning with the Sunday law in the United States and continuing through history until human probation closes. In that “hour,” which in Daniel is identified as “the days of these kings”, God will set up His kingdom. In that “hour” the latter rain is being poured out.

Съдът над голямата блудница се извършва в „часа“ на кризата около неделния закон, тоест в период от време, започващ с неделния закон в Съединените щати и продължаващ през историята, докато не приключи времето на човешкото изпитание. В този „час“, който в Даниил е определен като „дните на тия царе“, Бог ще издигне Своето царство. В този „час“ късният дъжд се излива.

> “The latter rain is coming on those that are pure—all then will receive it as formerly.

> „Късният дъжд идва върху онези, които са чисти — тогава всички ще го приемат, както преди.

> “When the four angels let go, Christ will set up His kingdom. None receive the latter rain but those who are doing all they can.” Spalding and Magan, 3.

> „Когато четирите ангела пуснат, Христос ще установи Своето царство. Никой не приема късния дъжд, освен онези, които вършат всичко, което могат.“ Spalding and Magan, 3.

The outpouring of the latter rain is progressive, for it corresponds to the judgment, and judgment is progressive. The Millerites understood they were living at the feet of the image of Daniel chapter two. They believed that Rome was the final earthly kingdom, and they were right, but limited in their understanding.

Изливането на късния дъжд е прогресивно, защото то съответства на съда, а съдът е прогресивен. Милеритите разбираха, че живеят при нозете на образа от втора глава на книгата на Даниил. Те вярваха, че Рим е последното земно царство, и бяха прави, но ограничени в своето разбиране.

The “days of these kings,” does occur in the history of the kingdom of Rome, but it is not the history of pagan or papal Rome, it is the history of modern Rome. The Millerites applied pagan and papal Rome as one kingdom, and in so doing they used a passage from the book of Ezekiel concerning the final king of Judah (Zedekiah), to uphold their understanding.

„В дните на тези царе“ действително се среща в историята на царството на Рим, но това не е историята на езическия или папския Рим; това е историята на съвременния Рим. Милеритите прилагаха езическия и папския Рим като едно царство и, постъпвайки така, използваха един пасаж от книгата на Езекиил относно последния цар на Юда (Седекия), за да подкрепят своето разбиране.

> And thou, profane wicked prince of Israel, whose day is come, when iniquity shall have an end, Thus saith the Lord God; Remove the diadem, and take off the crown: this shall not be the same: exalt him that is low, and abase him that is high. I will overturn, overturn, overturn, it: and it shall be no more, until he come whose right it is; and I will give it him. Ezekiel 21:25–27.

> А ти, нечестив, беззаконен князю Израилев, чийто ден е дошъл, когато беззаконието ще достигне своя край, така казва Господ Бог: Снеми митрата и свали венеца; това няма да остане същото: възвиси низкия и смири високия. Ще го преобърна, преобърна, преобърна; и то няма да го има вече, докле дойде Оня, Комуто принадлежи по право; и ще Му го дам. Езекил 21:25–27.

From Zedekiah there would be three kingdoms that would be “overturned,” that would lead to Christ, whose “right it is,” to rule. Babylon, Medo-Persia and Greece would all be overthrown until the kingdom of Rome, and during the history of that fourth kingdom, Christ would come and set up a kingdom. He did that very thing.

От Седекия щяха да има три царства, които щяха да бъдат „съборени“, и това щеше да доведе до Христос, Комуто принадлежи „правото“ да царува. Вавилон, Мидо-Персия и Гърция всички щяха да бъдат повалени до настъпването на царството на Рим, и по време на историята на това четвърто царство Христос щеше да дойде и да установи царство. Именно това и направи.

> “Foremost among those who were rapidly leading the nation to ruin was Zedekiah their king. Forsaking utterly the counsels of the Lord as given through the prophets, forgetting the debt of gratitude he owed Nebuchadnezzar, violating his solemn oath of allegiance taken in the name of the Lord God of Israel, Judah’s king rebelled against the prophets, against his benefactor, and against his God. In the vanity of his own wisdom he turned for help to the ancient enemy of Israel’s prosperity, “sending his ambassadors into Egypt, that they might give him horses and much people.’

> „На първо място сред онези, които бързо водеха народа към гибел, беше техният цар Седекия. Като напълно изостави съветите на Господа, дадени чрез пророците, забрави дълга на благодарност, който дължеше на Навуходоносор, наруши тържествената си клетва за вярност, положена в името на Господа, Израилевия Бог, юдейският цар се разбунтува против пророците, против своя благодетел и против своя Бог. В суетността на собствената си мъдрост той се обърна за помощ към древния враг на благополучието на Израил, „като изпрати посланиците си в Египет, за да му дадат коне и много люде.“

> “‘Shall he prosper?’ the Lord inquired concerning the one who had thus basely betrayed every sacred trust; ‘shall he escape that doeth such things? or shall he break the covenant, and be delivered? As I live, saith the Lord God, surely in the place where the king dwelleth that made him king, whose oath he despised, and whose covenant he brake, even with him in the midst of Babylon he shall die. Neither shall Pharaoh with his mighty army and great company make for him in the war: … seeing he despised the oath by breaking the covenant, when, lo, he had given his hand, and hath done all these things, he shall not escape.’ Ezekiel 17:15–18.

> „Ще успее ли?“ — запита Господ за онзи, който така низко бе предал всяко свято поверие; „ще се избави ли оня, който върши такива дела? или ще наруши завета и ще бъде избавен? Заклевам се в живота Си, казва Господ Йехова, наистина на мястото, където живее царят, който го постави за цар, чиято клетва той презря и чийто завет наруши, именно при него, сред Вавилон, ще умре. Нито фараонът с могъщата си войска и многолюдното си множество ще направи за него нещо във войната: … понеже презря клетвата, като наруши завета, когато, ето, бе дал ръката си и извърши всички тия неща, няма да се избави.“ Езекиил 17:15–18.

> “To the ‘profane wicked prince’ had come the day of final reckoning. ‘Remove the diadem,’ the Lord decreed, ‘and take off the crown.’ Not until Christ Himself should set up His kingdom was Judah again to be permitted to have a king. ‘I will overturn, overturn, overturn, it,’ was the divine edict concerning the throne of the house of David; ‘and it shall be no more, until He come whose right it is; and I will give it Him.’ Ezekiel 21:25–27.” Prophets and Kings, 450, 451.

> „На „нечестивия беззаконен княз“ бе дошъл денят на окончателното възмездие. „Снеми митрата — постанови Господ — и свали короната.“ Не преди Сам Христос да установи Своето царство на Юда отново щеше да бъде позволено да има цар. „Ще я съборя, съборя, съборя“ — бе Божествената присъда относно престола на Давидовия дом; „и тя не ще бъде вече, докле не дойде Оня, Комуто принадлежи по право; и на Него ще я дам.“ Езекиил 21:25–27.“ Пророци и царе, 450, 451.

Miller was correct, but his understanding was limited, for the kingdom Christ set up when he walked among men, was not the final earthly kingdom. There was yet to be four kings after the kingdom of pagan Rome. Yet Christ did establish the kingdom of “grace” at the cross, but that kingdom was not set up in the days of the ten kings of Revelation seventeen, nor was it set up during the time of the latter rain. The kingdom which Christ establishes in the last days, is his kingdom of “glory.” Sister White speaks directly of both of these kingdoms.

Милър беше прав, но разбирането му беше ограничено, защото царството, което Христос установи, когато ходеше между хората, не беше окончателното земно царство. Предстоеше да има още четирима царе след царството на езическия Рим. И все пак Христос действително установи царството на „благодатта“ на кръста, но това царство не беше установено в дните на десетте царе от Откровение седемнадесета глава, нито беше установено по времето на късния дъжд. Царството, което Христос установява в последните дни, е Неговото царство на „слава“. Сестра Уайт говори пряко и за двете тези царства.

The Millerites understood that Christ established a kingdom during the history of the fourth kingdom, and they were correct, but limited in their understanding. In the history of the fourth kingdom, Christ set up the kingdom of “grace,” and in the history of the eighth kingdom, He set up His kingdom of “glory.” In the history when He set up the kingdom of “grace,” the Holy Spirit was poured out at Pentecost. Pentecost typifies the outpouring of the latter rain, in the history where He sets up his kingdom of “glory.”

Милеритите разбираха, че Христос установи царство по време на историята на четвъртото царство, и те бяха прави, но ограничени в разбирането си. В историята на четвъртото царство Христос установи царството на „благодатта“, а в историята на осмото царство Той установи Своето царство на „славата“. В историята, когато Той установи царството на „благодатта“, Светият Дух бе излян на Петдесетница. Петдесетница е предобраз на изливането на късния дъжд в историята, когато Той установява Своето царство на „славата“.

The message of Pentecost was the message of Christ’s literal resurrection. The message of the latter rain, at least partially, is the message of the symbolic resurrection represented by the prophetic riddle that the eighth being of the seven, which is fulfilled in the beast, and also the two horns of the earth beast. The fourth and the eighth kingdoms are where Christ establishes His kingdom.

Вестта на Петдесетница беше вестта за буквалното възкресение на Христос. Вестта на късния дъжд, поне отчасти, е вестта за символичното възкресение, представено чрез пророческата загадка за осмия, който е от седемте, която се изпълнява в звяра, а също и чрез двата рога на земния звяр. Четвъртото и осмото царство са местата, където Христос установява Своето царство.

> “The announcement which had been made by the disciples in the name of the Lord was in every particular correct, and the events to which it pointed were even then taking place. ‘The time is fulfilled, the kingdom of God is at hand,’ had been their message. At the expiration of ‘the time’—the sixty-nine weeks of Daniel 9, which were to extend to the Messiah, ‘the Anointed One’—Christ had received the anointing of the Spirit after His baptism by John in Jordan. And the ‘kingdom of God’ which they had declared to be at hand was established by the death of Christ. This kingdom was not, as they had been taught to believe, an earthly empire. Nor was it that future, immortal kingdom which shall be set up when ‘the kingdom and dominion, and the greatness of the kingdom under the whole heaven, shall be given to the people of the saints of the Most High;’ that everlasting kingdom, in which ‘all dominions shall serve and obey Him.’ Daniel 7:27. As used in the Bible, the expression ‘kingdom of God’ is employed to designate both the kingdom of grace and the kingdom of glory. The kingdom of grace is brought to view by Paul in the Epistle to the Hebrews. After pointing to Christ, the compassionate intercessor who is ‘touched with the feeling of our infirmities,’ the apostle says: ‘Let us therefore come boldly unto the throne of grace, that we may obtain mercy, and find grace.’ Hebrews 4:15, 16. The throne of grace represents the kingdom of grace; for the existence of a throne implies the existence of a kingdom. In many of His parables Christ uses the expression ‘the kingdom of heaven’ to designate the work of divine grace upon the hearts of men.

> „Възвестяването, което учениците бяха направили в името на Господа, беше във всяко отношение правилно, и събитията, към които то сочеше, вече се извършваха. „Времето се изпълни и Божието царство наближи“ — такава беше тяхната вест. При изтичането на „времето“ — шейсет и деветте седмици от Даниил 9, които трябваше да се простират до Месия, „Помазаника“ — Христос бе приел помазанието на Духа след кръщението Си от Йоан в Йордан. А „Божието царство“, за което те бяха възвестили, че е близо, бе установено чрез смъртта на Христос. Това царство не беше, както бяха учени да вярват, земна империя. Нито пък беше онова бъдещо, безсмъртно царство, което ще бъде установено, когато „царството и владичеството, и величието на царствата под цялото небе се дадат на людете — светиите на Всевишния“; онова вечно царство, в което „всички владичества ще Му служат и ще Му се покоряват“. Даниил 7:27. Както се употребява в Библията, изразът „Божие царство“ се използва, за да означи както царството на благодатта, така и царството на славата. Царството на благодатта е представено от Павел в Посланието към евреите. След като посочва Христос, състрадателния ходатай, Който „съчувства на нашите немощи“, апостолът казва: „Затова нека пристъпваме с дръзновение към престола на благодатта, за да получим милост и да намерим благодат“. Евреи 4:15, 16. Престолът на благодатта представлява царството на благодатта; защото съществуването на престол предполага съществуването на царство. В много от Своите притчи Христос употребява израза „небесното царство“, за да обозначи делото на божествената благодат върху сърцата на хората.“

> “So the throne of glory represents the kingdom of glory; and this kingdom is referred to in the Saviour’s words: ‘When the Son of man shall come in His glory, and all the holy angels with Him, then shall He sit upon the throne of His glory: and before Him shall be gathered all nations.’ Matthew 25:31, 32. This kingdom is yet future. It is not to be set up until the second advent of Christ.

> „И тъй, престолът на славата представлява царството на славата; и за това царство се говори в думите на Спасителя: „Когато Човешкият Син дойде в славата Си и всички светии ангели с Него, тогава ще седне на престола на славата Си; и пред Него ще се съберат всички народи.“ Матей 25:31, 32. Това царство е още бъдещо. То няма да бъде установено до второто пришествие на Христос.

> “The kingdom of grace was instituted immediately after the fall of man, when a plan was devised for the redemption of the guilty race. It then existed in the purpose and by the promise of God; and through faith, men could become its subjects. Yet it was not actually established until the death of Christ. Even after entering upon His earthly mission, the Saviour, wearied with the stubbornness and ingratitude of men, might have drawn back from the sacrifice of Calvary. In Gethsemane the cup of woe trembled in His hand. He might even then have wiped the blood-sweat from His brow and have left the guilty race to perish in their iniquity. Had He done this, there could have been no redemption for fallen men. But when the Saviour yielded up His life, and with His expiring breath cried out, ‘It is finished,’ then the fulfillment of the plan of redemption was assured. The promise of salvation made to the sinful pair in Eden was ratified. The kingdom of grace, which had before existed by the promise of God, was then established.

> „Царството на благодатта бе установено веднага след падението на човека, когато бе изготвен план за изкуплението на виновния род. То тогава съществуваше в Божието намерение и чрез Неговото обещание; и чрез вяра хората можеха да станат негови поданици. И все пак то не бе действително установено до смъртта на Христос. Дори след като бе започнал Своята земна мисия, Спасителят, уморен от упорството и неблагодарността на хората, би могъл да се оттегли от жертвата на Голгота. В Гетсимания чашата на скръбта трепереше в ръката Му. Той би могъл дори тогава да изтрие кървавата пот от челото Си и да остави виновния род да погине в беззаконието си. Ако бе сторил това, за падналите хора не би могло да има изкупление. Но когато Спасителят предаде живота Си и с последния Си дъх извика: „Свърши се“, тогава изпълнението на плана за изкуплението бе осигурено. Обещанието за спасение, дадено на грешната двойка в Едем, бе потвърдено. Царството на благодатта, което дотогава бе съществувало чрез Божието обещание, тогава бе установено.

> “Thus the death of Christ—the very event which the disciples had looked upon as the final destruction of their hope—was that which made it forever sure. While it had brought them a cruel disappointment, it was the climax of proof that their belief had been correct. The event that had filled them with mourning and despair was that which opened the door of hope to every child of Adam, and in which centered the future life and eternal happiness of all God’s faithful ones in all the ages.

> „Така смъртта на Христос — самото събитие, на което учениците бяха гледали като на окончателното унищожение на своята надежда — беше онова, което я направи завинаги сигурна. Макар че им бе донесла жестоко разочарование, тя беше върховното доказателство, че тяхната вяра е била правилна. Събитието, което ги бе изпълнило със скръб и отчаяние, беше онова, което отвори вратата на надеждата за всяко Адамово чедо и в което се съсредоточаваха бъдещият живот и вечното щастие на всички Божии верни във всички векове.“

> “Purposes of infinite mercy were reaching their fulfillment, even through the disappointment of the disciples. While their hearts had been won by the divine grace and power of His teaching, who ‘spake as never man spake,’ yet intermingled with the pure gold of their love for Jesus, was the base alloy of worldly pride and selfish ambitions. Even in the Passover chamber, at that solemn hour when their Master was already entering the shadow of Gethsemane, there was ‘a strife among them, which of them should be accounted the greatest.’ Luke 22:24. Their vision was filled with the throne, the crown, and the glory, while just before them lay the shame and agony of the garden, the judgment hall, the cross of Calvary. It was their pride of heart, their thirst for worldly glory, that had led them to cling so tenaciously to the false teaching of their time, and to pass unheeded the Saviour’s words showing the true nature of His kingdom, and pointing forward to His agony and death. And these errors resulted in the trial—sharp but needful—which was permitted for their correction. Though the disciples had mistaken the meaning of their message, and had failed to realize their expectations, yet they had preached the warning given them of God, and the Lord would reward their faith and honor their obedience. To them was to be entrusted the work of heralding to all nations the glorious gospel of their risen Lord. It was to prepare them for this work that the experience which seemed to them so bitter had been permitted.” The Great Controversy, 347, 348.

> „Замислите на безкрайната милост достигаха своето изпълнение дори чрез разочарованието на учениците. Макар сърцата им да бяха спечелени от божествената благодат и силата на Неговото учение, Който „говореше, както никой човек не е говорил“, все пак сред чистото злато на тяхната любов към Исус беше примесена низката сплав на светска гордост и себелюбиви амбиции. Дори в пасхалната горница, в онзи тържествен час, когато техният Учител вече навлизаше в сянката на Гетсимания, между тях „стана и разпра кой от тях да се счита за по-голям“. Лука 22:24. Погледът им беше изпълнен с престола, короната и славата, докато тъкмо пред тях лежаха срамът и агонията на градината, съдилището, Голготският кръст. Тяхната сърдечна гордост, тяхната жажда за светска слава, ги беше подтикнала да се придържат тъй упорито към лъжливото учение на своето време и да отминат без внимание думите на Спасителя, които разкриваха истинското естество на Неговото царство и сочеха напред към Неговата агония и смърт. И тези заблуди доведоха до изпитанието — тежко, но необходимо — което беше допуснато за тяхното поправяне. Макар учениците да бяха изтълкували погрешно значението на своята вест и да не бяха видели осъществени очакванията си, те все пак бяха проповядвали предупреждението, дадено им от Бога, и Господ щеше да възнагради тяхната вяра и да почете тяхното послушание. На тях предстоеше да бъде поверено делото да възвестят на всички народи славното евангелие на своя възкръснал Господ. Именно за да бъдат подготвени за това дело, беше допусната онази опитност, която им се беше сторила тъй горчива.“ Великата борба, 347, 348.

In the book of Revelation, the “mind that has wisdom” counts “the number of a man”, and recognizes that “the man” is also the eighth kingdom, that is of the seven. The “man of sin” is the head of the eighth kingdom that rules over the kings and merchants of the earth, who the seven churches join with to avoid the reproach of persecution, and who is seated upon many waters.

В книгата Откровение „умът, който има мъдрост“, пресмята „числото на един човек“ и разпознава, че „човекът“ е също и осмото царство, което е от седемте. „Човекът на греха“ е главата на осмото царство, което властва над земните царе и търговци, с които седемте църкви се съюзяват, за да избегнат позора на гонението, и който седи над много води.

> And he saith unto me, The waters which thou sawest, where the whore sitteth, are peoples, and multitudes, and nations, and tongues. Revelation 17:15.

> И ми каза: Водите, които видя, където седи блудницата, са племена, и множества, и народи, и езици. Откровение 17:15.

The “man of sin” rules over the political, monetary, religious, and civil world, and all men, except those who have obtained the victory over the beast, and his image, his mark and the number of his name.

„Човекът на греха“ владее над политическия, паричния, религиозния и гражданския свят, както и над всички човеци, освен над онези, които са получили победа над звяра, и над неговия образ, неговия белег и числото на името му.

> And I saw as it were a sea of glass mingled with fire: and them that had gotten the victory over the beast, and over his image, and over his mark, and over the number of his name, stand on the sea of glass, having the harps of God. And they sing the song of Moses the servant of God, and the song of the Lamb, saying, Great and marvellous are thy works, Lord God Almighty; just and true are thy ways, thou King of saints. Revelation 15:2, 3.

> И видях нещо като стъклено море, размесено с огън; и онези, които бяха победили звяра, и неговия образ, и белега му, и числото на името му, стояха край стъкленото море, държейки Божиите арфи. И пеят песента на Моисей, Божия служител, и песента на Агнеца, като казват: Велики и чудни са Твоите дела, Господи Боже Всемогъщи; праведни и истинни са Твоите пътища, Царю на светиите. Откровение 15:2, 3.

The “wise” who understand the “increase of knowledge,” when the Revelation of Jesus Christ is unsealed, are those who have “understanding” and “count the number of the beast: for it is the number of a man; and his number is Six hundred threescore and six.” That “understanding” represents part of the three-step testing process that always occurs when Jesus unseals a prophecy. This is why it is noted that they have “gotten the victory over” “the number of his name.”

„Мъдрите“, които разбират „увеличаването на знанието“, когато Откровението на Исус Христос бъде разпечатано, са онези, които имат „разум“ и „нека пресметнат числото на звяра, защото е число на човек; и числото му е шестстотин шестдесет и шест“. Този „разум“ представлява част от тристепенния процес на изпитване, който винаги настъпва, когато Исус разпечатва едно пророчество. Ето защо е отбелязано, че те са „победили“ „числото на името му“.

To obtain victory is to pass a test, and those who are “wise” and “understand” get the victory associated with the number 666, and the verse also identifies that there are eight kingdoms, and that the eighth is of the seven. That “secret” is represented in Daniel chapter two, for Daniel’s prayer was to understand “the secret.” The revelation that there are eight kingdoms, and the eighth kingdom is of the seven, and the number of that kingdom is 666, is the secret Daniel is represented as obtaining by his prayer, and Daniel represents the “wise” of God’s last days.

Да се придобие победа означава да се издържи изпитание, а онези, които са „мъдри“ и „разбират“, получават победата, свързана с числото 666; стихът също така посочва, че има осем царства и че осмото е от седемте. Тази „тайна“ е представена във втора глава на Даниил, защото молитвата на Даниил беше да разбере „тайната“. Откровението, че има осем царства, че осмото царство е от седемте и че числото на това царство е 666, е тайната, която Даниил е представен като получаващ чрез своята молитва, а Даниил представлява Божиите „мъдри“ в последните дни.

Daniel represents the “wise” of the last days who have the secret of Daniel two unsealed unto them, and that secret is the revelation that the last and first reference to the kingdoms of Bible prophecy is that there are eight kingdoms in the image. That revelation upholds the Millerite understanding of Daniel chapter two, but shines ten times brighter, once it is recognized. Its brilliance, being ten times brighter, represents a test which the “wise” get victory over, for the eighth kingdom that is of the seven, is also the sixth kingdom which is a threefold union of the dragon, the beast and false prophet. As such, the dragon, the beast and the false prophet are all the sixth kingdom, and together represent 666.

Даниил представлява „мъдрите“ от последните дни, на които е разпечатана тайната на Даниил две; и тази тайна е откровението, че последната и първата препратка към царствата на библейското пророчество е, че в образа има осем царства. Това откровение поддържа милеристкото разбиране за втора глава на Даниил, но сияе десет пъти по-ярко, щом бъде разпознато. Неговият блясък, понеже е десет пъти по-ярък, представлява изпитание, над което „мъдрите“ получават победа; защото осмото царство, което е от седемте, е също и шестото царство, което е троен съюз на змея, звяра и лъжепророка. Като такова, змеят, звярът и лъжепророкът са всички шестото царство и заедно представляват 666.

Nebuchadnezzar was tested by the revelation of Daniel chapter two, and he failed the test. In Daniel two, Daniel represents the “wise” who pass the test of the secret of the image. Nebuchadnezzar in chapter three represents the wicked that fail the very same test. Nebuchadnezzar, as the first king of the first kingdom, represents the last king of the last kingdom. He therefore represents the “man of sin,” the man of prophecy that the seven churches take hold of. Man was created on the sixth day, and the number six is therefore the number of mankind. The number of Nebuchadnezzar is six. Nebuchadnezzar failed the test of the number 666, and represented the wicked of the last days. As a symbol of the man of sin, his number is six.

Навуходоносор бе изпитан чрез откровението на втора глава на Даниил и той не издържа изпита. В Даниил 2 Даниил представлява „мъдрите“, които издържат изпита относно тайната на образа. Навуходоносор в трета глава представлява нечестивите, които не издържат същия този изпит. Навуходоносор, като първия цар на първото царство, представлява последния цар на последното царство. Следователно той представлява „човека на греха“, пророческия човек, за когото се отнасят седемте църкви. Човекът бе създаден в шестия ден и затова числото шест е числото на човечеството. Числото на Навуходоносор е шест. Навуходоносор не издържа изпита на числото 666 и представляваше нечестивите от последните дни. Като символ на човека на греха, неговото число е шест.

> Nebuchadnezzar the king made an image of gold, whose height was threescore cubits, and the breadth thereof six cubits: he set it up in the plain of Dura, in the province of Babylon. Daniel 3:1.

> Цар Навуходоносор направи златен образ, чиято височина беше шестдесет лакътя, а ширината му — шест лакътя; постави го в полето Дура, във вавилонската област. Даниил 3:1.

The golden image was sixty cubits, by six cubits and it was made by Nebuchadnezzar, whose number is six. The image was erected in rebellion to the light of the image of chapter two, and the threefold description of the image, when you understand the number of Nebuchadnezzar is six, equates to six, six, six.

Златният образ беше висок шестдесет лакътя и широк шест лакътя, и беше направен от Навуходоносор, чието число е шест. Образът беше издигнат в бунт срещу светлината на образа от втора глава, а тройното описание на образа, когато се разбере, че числото на Навуходоносор е шест, се равнява на шест, шест, шест.

We will continue this study in the next article.

Ще продължим това изследване в следващата статия.

> “The thought of establishing the empire and a dynasty that should endure forever, appealed very strongly to the mighty ruler before whose arms the nations of earth had been unable to stand. With an enthusiasm born of boundless ambition and selfish pride, he entered into counsel with his wise men as to how to bring this about. Forgetting the remarkable providences connected with the dream of the great image; forgetting also that the God of Israel through His servant Daniel had made plain the significance of the image, and that in connection with this interpretation the great men of the realm had been saved an ignominious death; forgetting all except their desire to establish their own power and supremacy, the king and his counselors of state determined that by every means possible they would endeavor to exalt Babylon as supreme, and worthy of universal allegiance.

> „Мисълта да установи империята и династия, която да трае вечно, се понрави твърде силно на могъщия владетел, пред чиито оръжия народите на земята не бяха могли да устоят. С въодушевление, родено от безпределна амбиция и себелюбива гордост, той влезе в съвещание със своите мъдреци относно това как да осъществи това. Забравяйки забележителните проявления на Провидението, свързани със съня за великия образ; забравяйки също, че Богът на Израил чрез Своя служител Даниил бе разкрил ясно значението на образа и че във връзка с това тълкуване великите мъже на царството бяха избавени от позорна смърт; забравяйки всичко освен желанието си да утвърдят собствената си власт и надмощие, царят и неговите държавни съветници решиха, че с всички възможни средства ще се стремят да въздигнат Вавилон като върховен и достоен за всеобща преданост.

> “The symbolic representation by which God had revealed to king and people His purpose for the nations of earth, was now to be made to serve for the glorification of human power. Daniel’s interpretation was to be rejected and forgotten; truth was to be misinterpreted and misapplied. The symbol designed of Heaven to unfold to the minds of men important events of the future, was to be used to hinder the spread of the knowledge that God desired the world to receive. Thus through the devisings of ambitious men, Satan was seeking to thwart the divine purpose for the human race. The enemy of mankind knew that truth unmixed with error is a power mighty to save; but that when used to exalt self and to further the projects of men, it becomes a power for evil.

> Символичното представяне, чрез което Бог бе открил на царя и на народа Своята цел за народите на земята, сега трябваше да послужи за прославянето на човешката власт. Тълкуванието на Даниил трябваше да бъде отхвърлено и забравено; истината трябваше да бъде изопачена и приложена погрешно. Символът, определен от Небето, за да разкрие на човешките умове важни събития от бъдещето, щеше да бъде използван, за да възпрепятства разпространяването на познанието, което Бог желаеше светът да приеме. Така чрез замислите на честолюбиви хора Сатана се стремеше да осуети Божественото намерение за човешкия род. Врагът на човечеството знаеше, че истината, несмесена със заблуда, е сила, мощна да спасява; но че когато се използва, за да възвеличава самия човек и да подпомага човешките замисли, тя се превръща в сила за зло.

> “From his rich store of treasure, Nebuchadnezzar caused to be made a great golden image, similar in its general features to that which had been seen in vision, save in the one particular of the material of which it was composed. Accustomed as they were to magnificent representations of their heathen deities, the Chaldeans had never before produced anything so imposing and majestic as this resplendent statue, threescore cubits in height and six cubits in breadth. And it is not surprising that in a land where idol worship was of universal prevalence, the beautiful and priceless image in the plain of Dura, representing the glory of Babylon and its magnificence and power, should be consecrated as an object of worship. This was accordingly provided for, and a decree went forth that on the day of the dedication all should show their supreme loyalty to the Babylonian power by bowing before the image.” Prophets and Kings, 504, 505.

> „От своето богато съкровище Навуходоносор нареди да бъде изработен един голям златен образ, подобен по общите си черти на онзи, който бе видян във видението, с изключение само на едно — материала, от който беше съставен. Свикнали, както бяха, с великолепните изображения на своите езически божества, халдейците никога преди не бяха създавали нещо тъй внушително и величествено, както тази сияйна статуя, висока шейсет лакътя и широка шест лакътя. И не е изненадващо, че в една страна, където идолопоклонството беше всеобщо разпространено, красивият и безценен образ в долината Дура, представящ славата на Вавилон, неговото великолепие и мощ, трябваше да бъде посветен като предмет на поклонение. И съответно това беше предвидено, и излезе указ, че в деня на посвещаването всички трябваше да покажат върховната си вярност към вавилонската власт, като се поклонят пред образа.“ Пророци и царе, 504, 505.

Back to Articles