Article

# The Book of Daniel - Number Twenty-One

Книгата на Даниил — двадесет и едно

In Measure

По мярка

Author

Jeff Pippenger

Published

December 16, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are working through Isaiah chapter twenty-seven, for it establishes the context for the following chapters of Isaiah. Those following chapters identify the latter rain as the correct biblical methodology. The methodology, when recognized and employed, reveals the prophetic message that if accepted produces a corresponding experience.

Разглеждаме двадесет и седма глава на Исая, защото тя установява контекста за следващите глави на Исая. Тези следващи глави определят късния дъжд като правилната библейска методология. Тази методология, когато бъде разпозната и приложена, разкрива пророческата вест, която, ако бъде приета, поражда съответно преживяване.

On September 11, 2001 the song that is to be sung unto the former covenant people of God, who are the Seventh-day Adventist people, is that they are being passed by as God’s people, for they have not brought forth the fruits that were intended by God for His vineyard to produce. The song was to be premised on the covenant relationship, represented by the vineyard which God had planted and also by their rejection of the stone of stumbling in 1863. They had become Laodicea in 1856, and for seven years, or “seven times”, or twenty-five hundred and twenty days, God sought entrance, but they closed the door against Him in 1863.

На 11 септември 2001 г. песента, която трябва да бъде изпята на предишния Божи заветен народ, който е народът на адвентистите от седмия ден, е, че те биват отминавани като Божий народ, защото не са принесли плодовете, които Бог беше предназначил Неговото лозе да произведе. Песента трябваше да бъде основана върху заветното отношение, представено чрез лозето, което Бог беше насадил, а също и чрез тяхното отхвърляне на камъка за препъване през 1863 г. Те бяха станали Лаодикия през 1856 г., и в продължение на седем години, или „седем времена“, или две хиляди петстотин и двадесет дни, Бог търсеше вход, но те затвориха вратата пред Него през 1863 г.

Since September 11, 2001 they are being bound into bundles in advance of being spewed fully out of His mouth at the Sunday law. The message to be sung to Adventism since September 11, 2001 is the Laodicean message, which is the message of the vineyard that contains the stumbling stone that crushes any who refuse to “see” and “taste” the precious stone. The promise to the Laodiceans in Isaiah’s passage is that any Adventist who chooses to accept this final warning, still has time to “take hold of” Christ’s “strength, that” they “may make peace with” Christ, for Christ is still willing “to make peace with” them. But at the cry at midnight, just before the soon-coming Sunday law, that opportunity is forever over.

От 11 септември 2001 г. те биват връзвани на снопове в подготовка за това да бъдат напълно изплюти от Неговата уста при неделния закон. Вестта, която трябва да бъде възпявана към адвентизма от 11 септември 2001 г. насам, е Лаодикийската вест, която е вестта за лозето и съдържа камъка на препъване, който строшава всеки, който отказва да „види“ и да „вкуси“ скъпоценния камък. Обещанието към лаодикийците в пасажа от Исая е, че всеки адвентист, който избере да приеме това последно предупреждение, все още има време да „се хване за“ Христовата „сила, та“ да „сключи мир с“ Христос, защото Христос все още е готов „да сключи мир с“ него. Но при вика в полунощ, тъкмо преди скоро идващия неделен закон, тази възможност завинаги приключва.

In the time period that began on September 11, 2001 God promised to make those who “in time past were not a people”, “a root out of a dry ground”, to “take root” “blossom and bud, and fill the face of the world with fruit.” What causes the root of Jesse to blossom and bud is the latter rain, for the root that is to blossom and bud is destined prophetically to be the ensign that is lifted up, and the ensign is the root of Jesse.

Във времевия период, който започна на 11 септември 2001 г., Бог обеща да направи онези, които „някога не бяха народ“, „корен от суха земя“, да „пуснат корен“, „да разцъфтят и да напъпят, и да изпълнят лицето на света с плод“. Това, което прави така, че коренът на Йесей да разцъфне и да напъпи, е късният дъжд; защото коренът, който трябва да разцъфне и да напъпи, е пророчески предназначен да бъде знамето, което се издига, а знамето е коренът на Йесей.

> And in that day there shall be a root of Jesse, which shall stand for an ensign of the people; to it shall the Gentiles seek: and his rest shall be glorious. Isaiah 11:10.

> И в онзи ден ще има Иесеев корен, който ще стои като знаме на народите; към него ще се обърнат езичниците; и покоят Му ще бъде славен. Исая 11:10.

The latter rain caused the root of Jesse to blossom and bud beginning on September 11, 2001 and at the soon-coming Sunday law the root will fill the whole earth with fruit. The Sunday law in Isaiah chapter twenty-seven is the progressive history that is also represented in chapters one through three in the book of Daniel. The latter rain began to sprinkle when the nations were angered on September 11, 2001 with the release and then immediate restraint of Islam of the third Woe.

Късният дъжд причини коренът на Есей да разцъфне и да пусне пъпки, започвайки от 11 септември 2001 година, и при скорошния неделен закон коренът ще изпълни цялата земя с плод. Неделният закон в двадесет и седма глава на Исая е прогресивната история, която е представена също и в глави първа до трета в книгата на Даниил. Късният дъжд започна да ръси, когато народите се разгневиха на 11 септември 2001 година с освобождаването, а след това и незабавното възпиране на исляма от третото горко.

> “‘The commencement of that time of trouble,’ here mentioned does not refer to the time when the plagues shall begin to be poured out, but to a short period just before they are poured out, while Christ is in the sanctuary. At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> „„Началото на онова време на скръб“, споменато тук, не се отнася за времето, когато язвите ще започнат да се изливат, а за кратък период непосредствено преди да бъдат излети, докато Христос е в светилището. В онова време, докато делото на спасението приключва, скръб ще идва върху земята, и народите ще се разгневят, но ще бъдат възпирани, така че да не попречат на делото на третия ангел. В онова време ще дойде „късният дъжд“, или освежаването от присъствието на Господа, за да даде сила на високия вик на третия ангел и да приготви светиите да устоят в периода, когато ще бъдат излети седемте последни язви.“ Ранни писания, 85.

In the passage Sister White is clarifying that there is a short period when salvation is still open. The “time of trouble” she is addressing is distinct from the great time of trouble, that begins when probation fully closes. In Adventism it is rightly referred to as “the little time of trouble” in relation to the great time of trouble that begins when Michael stands up. The “little time of trouble” represents the period when national ruin begins at the soon-coming Sunday law, and continues until probation closes.

В този пасаж Сестра Уайт пояснява, че има кратък период, през който спасението все още е достъпно. „Времето на скръб“, към което тя се отнася, е различно от великото време на скръб, което започва, когато благодатното време окончателно се затвори. В адвентизма то с право се нарича „малкото време на скръб“ във връзка с великото време на скръб, което започва, когато Михаил се изправи. „Малкото време на скръб“ представлява периода, когато националната разруха започва с предстоящия неделен закон, и продължава, докато благодатното време се затвори.

In the history from September 11, 2001 through to the Sunday law the final cleansing and judgment of Adventism is illustrated as occurring during the “sprinkling” of the latter rain. That period when the latter rain, which is also the “refreshing,” begins as a “sprinkling”, but progresses unto the full outpouring at the Sunday law. In that period, which begins when Islam of the third Woe makes the nations angry, the latter rain begins to fall, and some recognize the latter rain and receive it, and some do not recognize the latter rain. Some recognize that something is happening, but they don’t understand what it is, and brace themselves against it.

В историята от 11 септември 2001 г. до неделния закон окончателното очистване и съд на адвентизма е илюстрирано като протичащо по време на „поръсването“ на късния дъжд. Това е периодът, в който късният дъжд, който е също и „освежаването“, започва като „поръсване“, но напредва до пълното изливане при неделния закон. В този период, който започва, когато ислямът на третото горко разгневява народите, късният дъжд започва да пада и някои разпознават късния дъжд и го приемат, а други не разпознават късния дъжд. Някои разпознават, че нещо се случва, но не разбират какво е то и се настройват срещу него.

> “Many have in a great measure failed to receive the former rain. They have not obtained all the benefits that God has thus provided for them. They expect that the lack will be supplied by the latter rain. When the richest abundance of grace shall be bestowed, they intend to open their hearts to receive it. They are making a terrible mistake. The work that God has begun in the human heart in giving His light and knowledge must be continually going forward. Every individual must realize his own necessity. The heart must be emptied of every defilement and cleansed for the indwelling of the Spirit. It was by the confession and forsaking of sin, by earnest prayer and consecration of themselves to God, that the early disciples prepared for the outpouring of the Holy Spirit on the Day of Pentecost. The same work, only in greater degree, must be done now. Then the human agent had only to ask for the blessing, and wait for the Lord to perfect the work concerning him. It is God who began the work, and He will finish His work, making man complete in Jesus Christ. But there must be no neglect of the grace represented by the former rain. Only those who are living up to the light they have will receive greater light. Unless we are daily advancing in the exemplification of the active Christian virtues, we shall not recognize the manifestations of the Holy Spirit in the latter rain. It may be falling on hearts all around us, but we shall not discern or receive it.” Testimonies to Ministers, 506, 507.

> „Мнозина до голяма степен не са успели да приемат ранния дъжд. Те не са получили всички онези благословения, които Бог така е осигурил за тях. Очакват недостигът да бъде попълнен от късния дъжд. Когато бъде дарувано най-богатото изобилие на благодат, възнамеряват да отворят сърцата си, за да го приемат. Те правят ужасна грешка. Делото, което Бог е започнал в човешкото сърце, като е дал Своята светлина и познание, трябва непрестанно да напредва. Всеки човек трябва да осъзнае собствената си нужда. Сърцето трябва да бъде изпразнено от всяко осквернение и очистено за обитаването на Духа. Чрез изповядване и оставяне на греха, чрез усърдна молитва и посвещение на самите себе си на Бога ранните ученици се приготвиха за изливането на Светия Дух в деня на Петдесетница. Същото дело, само че в по-голяма степен, трябва да бъде извършено сега. Тогава човешкият деятел трябваше само да поиска благословението и да чака Господ да усъвършенства делото, което го засягаше. Бог е, Който започна делото, и Той ще завърши Своето дело, като направи човека съвършен в Исус Христос. Но не бива да има никакво пренебрегване на благодатта, представена чрез ранния дъжд. Само онези, които живеят според светлината, която имат, ще получат по-голяма светлина. Ако не напредваме всекидневно в проявяването на действените християнски добродетели, няма да разпознаем проявленията на Светия Дух в късния дъжд. Той може да се излива върху сърца навсякъде около нас, но ние няма да го различим или да го приемем.“ Свидетелства към проповедниците, 506, 507.

The latter rain is now falling and there are those who recognize it and therefore receive it, and there are those who do not recognize it, and therefore do not receive it. The latter rain must be recognized to be received. The latter rain is not just an experience only, it is an experience that is produced by a message, but the message can only be received when the correct methodology is employed to establish the message. Without recognizing the methodology which establishes the message of the latter rain, it is virtually impossible to understand the prophetic lessons that are represented in the rise and fall of kingdoms set forth in the books of Daniel and Revelation.

Късният дъжд сега вали и има такива, които го разпознават и затова го приемат, и има такива, които не го разпознават и затова не го приемат. Късният дъжд трябва да бъде разпознат, за да бъде приет. Късният дъжд не е просто само едно преживяване; той е преживяване, породено от една вест, но вестта може да бъде приета само когато се използва правилната методология за утвърждаването ѝ. Без да се разпознае методологията, която утвърждава вестта на късния дъжд, е почти невъзможно да се разберат пророческите поуки, представени в издигането и падането на царствата, изложени в книгите на Даниил и Откровение.

The ensign that is lifted up to the world is identified by Isaiah as the “root of Jesse”, and in chapter twenty-seven those who “come of Jacob” “take root.” Those that are the “root of Jesse” are also identified there as “Israel,” and they are those who first blossom and bud, and thereafter fill the world with fruit. The laws of nature do not contradict the laws of prophecy, for it is the same Law-Giver that produced both nature and prophecy. Before a plant bears fruit, it must first come out of dormancy as evidenced by the buds, and thereafter the blossoms. Spiritual Israel, who is the “root of Jesse” receives a progressive outpouring of rain. It begins with a “sprinkling” and escalates to a full outpouring when the world is filled with the fruit presented by the ensign.

Знамето, което се издига към света, е определено от Исая като „коренът на Иесей“, а в двадесет и седма глава онези, които „произлизат от Яков“, „пускат корен“. Онези, които са „коренът на Иесей“, са определени там и като „Израил“, и те са онези, които най-напред разцъфтяват и напъпват, а след това изпълват света с плод. Законите на природата не противоречат на законите на пророчеството, защото и природата, и пророчеството са дело на един и същ Законодател. Преди едно растение да даде плод, то най-напред трябва да излезе от състоянието на покой, което се проявява чрез пъпките, а след това чрез цветовете. Духовният Израил, който е „коренът на Иесей“, приема постепенно изливане на дъжд. То започва с „поръсване“ и се усилва до пълно изливане, когато светът се изпълни с плода, представен от знамето.

In Isaiah chapter twenty-seven, the starting point of the sprinkling of the rain is represented as taking place when the buds “shooteth forth.” When they first “shooteth forth,” the rain is identified as being poured out “in measure.” “In measure, when it shooteth forth.” On September 11, 2001 the sprinkling of the latter rain began to be poured out “in measure,” for at that time the wheat and tares, or the wise and the foolish were still mixed together.

В двадесет и седма глава на Исая началната точка на поръсването на дъжда е представена като настъпваща, когато пъпките „разцъфват“. Когато за пръв път „разцъфват“, дъждът е посочен като изливан „с мярка“. „С мярка, когато разцъфва.“ На 11 септември 2001 г. поръсването на късния дъжд започна да се излива „с мярка“, защото по онова време житото и плевелите, или мъдрите и неразумните, все още бяха смесени заедно.

> “The great outpouring of the Spirit of God, which lightens the whole earth with his glory, will not come until we have an enlightened people, that know by experience what it means to be laborers together with God. When we have entire, whole-hearted consecration to the service of Christ, God will recognize the fact by an outpouring of his Spirit without measure; but this will not be while the largest portion of the church are not laborers together with God. God cannot pour out his Spirit when selfishness and self-indulgence are so manifest; when a spirit prevails that, if put into words, would express that answer of Cain,—‘Am I my brother’s keeper?’ If the truth for this time, if the signs that are thickening on every hand, that testify that the end of all things is at hand, are not-sufficient to arouse the sleeping energy of those who profess to know the truth, then darkness proportionate to the light which has been shining will overtake these souls. There is not the semblance of an excuse for their indifference that they will be able to present to God in the great day of final reckoning. There will be no reason to offer as to why they did not live and walk and work in the light of the sacred truth of the word of God, and thus reveal to a sin-darkened world, through their conduct, their sympathy, and their zeal, that the power and reality of the gospel could not be controverted.” Review and Herald, July 21, 1896.

> „Великото изливане на Божия Дух, което осветява цялата земя с Неговата слава, няма да дойде, докато не имаме просветен народ, който от опит знае какво означава да бъдем съработници с Бога. Когато имаме пълно, всеотдайно посвещение на служенето на Христос, Бог ще признае този факт чрез изливане на Своя Дух без мярка; но това няма да стане, докато най-голямата част от църквата не са съработници с Бога. Бог не може да излее Своя Дух, когато себелюбието и угаждането на себе си са така явно проявени; когато господства дух, който, ако бъде изразен с думи, би изказал онзи отговор на Каин: „Пазач ли съм аз на брата си?“ Ако истината за това време, ако знаменията, които се сгъстяват отвсякъде и свидетелстват, че краят на всичко е близо, не са достатъчни да събудят дремещата енергия на онези, които изповядват, че познават истината, тогава мрак, съразмерен на светлината, която е светела, ще постигне тези души. Няма дори привидност на извинение за тяхното безразличие, което те ще могат да представят пред Бога във великия ден на окончателната равносметка. Няма да има никакво основание, което да предложат, защо не са живели, ходили и работили в светлината на свещената истина на Божието слово и така чрез своето поведение, своето съчувствие и своята ревност да разкрият пред един помрачен от греха свят, че силата и действителността на евангелието не могат да бъдат опровергани.“ Review and Herald, July 21, 1896.

Isaiah twenty-seven identifies the history of the beginning of the outpouring of the latter rain, when the root buds out of a dry ground, and then all the way through until the earth is filled with fruit. The chapter identifies that “in measure, when it shooteth forth, thou wilt debate with it.” When the latter rain is being measured as a “sprinkling”, Sister White states that the latter rain, “may be falling on hearts all around us, but we shall not discern or receive it.”

Двадесет и седмата глава на Исая посочва историята на началото на изливането на късния дъжд, когато коренът изниква от суха земя, и след това през цялото време, докато земята се изпълни с плод. Главата посочва, че „с мяра, когато избуява, Ти ще се съдиш с него“. Когато късният дъжд се измерва като „поръсване“, Сестра Уайт заявява, че късният дъжд „може да пада върху сърцата навред около нас, но ние няма да го разпознаем, нито да го приемем“.

In so doing she identifies a church that is mixed with those that recognize and others who do not recognize the falling of the rain. In the previous passage she identifies that when God pours the latter rain out without measure it marks when there is no longer a mixture of wise and foolish virgins by stating, “When we have entire, whole-hearted consecration to the service of Christ, God will recognize the fact by an outpouring of his Spirit without measure; but this will not be while the largest portion of the church are not laborers together with God.”

С това тя посочва една църква, в която има смесица от такива, които разпознават, и други, които не разпознават падането на дъжда. В предишния откъс тя посочва, че когато Бог излее късния дъжд без мярка, това отбелязва момента, когато вече няма смесване на мъдри и неразумни девици, като заявява: „Когато имаме пълно, всеотдайно посвещение на служенето на Христос, Бог ще признае този факт чрез изливане на Своя Дух без мярка; но това няма да стане, докато най-голямата част от църквата не бъдат съработници с Бога.“

The larger portion of the church, or the majority of the church, are represented in Matthew twenty-five as foolish virgins, for biblically “many” are called but “few” are chosen. The wise and the foolish are providentially separated at the crisis at midnight, that precedes the soon-coming Sunday law. The separation creates a people who can then receive the full outpouring of the Spirit in the latter rain and become the “nation that is born in a day”. Then the root of Jesse will be lifted up as an ensign and fill the world with fruit.

По-голямата част от църквата, или мнозинството от църквата, е представена в Матей двадесет и пета глава като неразумни девици, защото според Писанието „мнозина“ са призвани, но „малцина“ са избрани. Мъдрите и неразумните биват провиденциално отделени в кризата при среднощния вик, която предшества скоро настъпващия неделен закон. Това отделяне създава народ, който след това може да приеме пълното изливане на Духа в късния дъжд и да стане „народът, който се ражда в един ден“. Тогава коренът Йесеев ще бъде издигнат като знаме и ще изпълни света с плод.

Isaiah twenty-seven identifies that when the latter rain began to be poured out “in measure”, on September 11, 2001, “thou will debate with it.” “In measure, when it shooteth forth, thou wilt debate with it.” The event of September 11, 2001 became an immediate debate in the world and the church. To this very day–over twenty years later–there are still arguments against assigning those events to an act of Islam, as opposed to some form of a globalist conspiracy. The debate associated with the arrival of the sprinkling of the latter rain began on September 11, 2001, but the debates that are carried on in the world, are not the “debate” that is identified in God’s prophetic Word. The debate is about predictions such as the one that follows.

Исая двадесет и седма глава посочва, че когато късният дъжд започна да се излива „с мярка“, на 11 септември 2001 г., „Ти ще спориш с него“. „С мярка, когато пониква, Ти ще спориш с него.“ Събитието от 11 септември 2001 г. незабавно се превърна в предмет на спор в света и в църквата. И до днес — повече от двадесет години по-късно — все още има възражения срещу това тези събития да се припишат на дело на исляма, а не на някаква форма на глобалистки заговор. Спорът, свързан с настъпването на поръсването на късния дъжд, започна на 11 септември 2001 г., но споровете, които се водят в света, не са „спорът“, който е посочен в пророческото Божие Слово. Спорът е относно предсказания като следващото.

> “On one occasion, when in New York City, I was in the night season called upon to behold buildings rising story after story toward heaven. These buildings were warranted to be fireproof, and they were erected to glorify their owners and builders. Higher and still higher these buildings rose, and in them the most costly material was used. Those to whom these buildings belonged were not asking themselves: ‘How can we best glorify God?’ The Lord was not in their thoughts.

> „При един случай, когато бях в Ню Йорк, в нощно видение бях призована да видя сгради, издигащи се етаж след етаж към небето. За тези сгради се даваше уверение, че са огнеупорни, и те бяха построени, за да прославят своите собственици и строители. Все по-високо и по-високо се издигаха тези сгради, и в тях бе използван най-скъпият материал. Онези, на които принадлежаха тези сгради, не си задаваха въпроса: „Как можем най-добре да прославим Бога?“ Господ не беше в мислите им.“

> “I thought: ‘Oh, that those who are thus investing their means could see their course as God sees it! They are piling up magnificent buildings, but how foolish in the sight of the Ruler of the universe is their planning and devising. They are not studying with all the powers of heart and mind how they may glorify God. They have lost sight of this, the first duty of man.’

> „Помислих си: „О, да можеха онези, които по този начин влагат средствата си, да видят своя път така, както го вижда Бог! Те трупат великолепни сгради, но колко безумни в очите на Владетеля на вселената са техните планове и замисли. Те не изследват с всички сили на сърцето и ума как биха могли да прославят Бога. Изгубили са от поглед това — първия дълг на човека.““

> “As these lofty buildings went up, the owners rejoiced with ambitious pride that they had money to use in gratifying self and provoking the envy of their neighbors. Much of the money that they thus invested had been obtained through exaction, through grinding down the poor. They forgot that in heaven an account of every business transaction is kept; every unjust deal, every fraudulent act, is there recorded. The time is coming when in their fraud and insolence men will reach a point that the Lord will not permit them to pass, and they will learn that there is a limit to the forbearance of Jehovah.

> „Когато тези величествени здания се издигаха, техните собственици ликуваха с честолюбива гордост, че имат пари, които да употребят за угаждане на себе си и за предизвикване завистта на своите съседи. Голяма част от парите, които така вложиха, бе придобита чрез изнудване, чрез смазване на бедните. Те забравиха, че на небето се води отчет за всяка делова сделка; там е записана всяка неправедна уговорка, всяко измамливо деяние. Идва време, когато в своята измама и надменност хората ще достигнат до точка, отвъд която Господ няма да им позволи да преминат, и ще научат, че има предел на дълготърпението на Йехова.“

> “The scene that next passed before me was an alarm of fire. Men looked at the lofty and supposedly fire-proof buildings and said: “They are perfectly safe.” But these buildings were consumed as if made of pitch. The fire engines could do nothing to stay the destruction. The firemen were unable to operate the engines.” Testimonies, volume 9, 12, 13.

> „Следващата картина, която премина пред мен, беше тревога за пожар. Хора гледаха високите и уж огнеупорни сгради и казваха: „Те са съвършено безопасни.“ Но тези сгради бяха погълнати, сякаш бяха направени от смола. Пожарните коли не можеха да сторят нищо, за да спрат разрушението. Пожарникарите не бяха в състояние да използват уредите.“ Свидетелства, том 9, 12, 13.

The Adventist church immediately after September 11, 2001 sought to hide passages such as this from the world. How could this not be about New York City, and the enormously high buildings which the fire engines could not stop the ensuing fires? How could a passage such as this from the writings that the Adventist church professes to be written by a prophetess not be proclaimed from the rooftops after such a fulfillment as that?

Църквата на адвентистите непосредствено след 11 септември 2001 г. се стремеше да скрие от света пасажи като този. Как би могло това да не се отнася до град Ню Йорк и до извънредно високите сгради, в които пожарните коли не можеха да спрат последвалите пожари? Как би могъл пасаж като този от писанията, за които църквата на адвентистите изповядва, че са написани от пророчица, да не бъде прогласен от покривите след такова изпълнение?

The arrival of the sprinkling of the latter rain, that marks the arrival of the prophetic “debate,” also identifies the final rebellion of Adventism, for it is there that they fully reject the clear and simple words of the one they identify as the prophetess to the remnant.

Появата на поръсването на късния дъжд, което бележи настъпването на пророческия „дебат“, също така разкрива и последния бунт на адвентизма, защото именно там те напълно отхвърлят ясните и прости думи на онази, която определят като пророчицата на остатъка.

> “Satan is . . . constantly pressing in the spurious—to lead away from the truth. The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony.

> „Сатана... непрестанно налага фалшификата — за да отклонява от истината. Най-последната измама на Сатана ще бъде да обезсили свидетелството на Божия Дух. „Където няма видение, людете загиват“ (Притчи 29:18). Сатана ще действа изобретателно, по различни начини и чрез различни средства, за да разклати доверието на Божия остатъчен народ в истинното свидетелство.

> “There will be a hatred kindled against the Testimonies which is satanic. The workings of Satan will be to unsettle the faith of the churches in them, for this reason: Satan cannot have so clear a track to bring in his deceptions and bind up souls in his delusions if the warnings and reproofs and counsels of the Spirit of God are heeded.” Selected Messages, book 1, 48.

> „Ще бъде разпалена омраза против Свидетелствата, която е сатанинска. Действията на Сатана ще бъдат насочени към това да разколебаят вярата на църквите в тях, поради следната причина: Сатана не може да има толкова свободен път, за да въведе своите измами и да обвърже душите в своите заблуди, ако предупрежденията, изобличенията и съветите на Божия Дух бъдат взети под внимание.“ Selected Messages, book 1, 48.

The prophetic binding of both the wheat and the tares began on September 11, 2001, with the rebellion against the Spirit of Prophecy, which marked the conclusion of a progressive rebellion that began against the Bible in 1863.

Пророческото връзване както на житото, така и на плевелите започна на 11 септември 2001 г. с бунта срещу Духа на пророчеството, който отбеляза завършека на един прогресивен бунт, започнал срещу Библията през 1863 г.

> “We as a people profess to have truth in advance of every other people upon the earth. Then our life and character should be in harmony with such a faith. The day is just upon us when the righteous shall be bound like precious grain in bundles for the heavenly garner, while the wicked are, like the tares, gathered for the fires of the last great day. But the wheat and tares ‘grow together until the harvest.’” Testimonies, volume 5, 100.

> „Ние като народ изповядваме, че притежаваме истината преди всеки друг народ на земята. Тогава нашият живот и характер трябва да бъдат в хармония с такава вяра. Денят е вече непосредствено пред нас, когато праведните ще бъдат вързани като скъпоценно жито на снопове за небесната житница, докато нечестивите, подобно на плевелите, биват събирани за огъня на последния велик ден. Но житото и плевелите „растат заедно до жетвата“.“ Свидетелства, том 5, 100.

How could Adventism ignore the following passage that states directly that when these buildings came down Revelation eighteen, verse one through three would be fulfilled?

Как би могъл адвентизмът да пренебрегне следния пасаж, който заявява пряко, че когато тези сгради паднат, Откровение осемнадесета глава, от първи до трети стих, ще се изпълни?

> “Now comes the word that I have declared that New York is to be swept away by a tidal wave? This I have never said. I have said, as I looked at the great buildings going up there, story after story, ‘What terrible scenes will take place when the Lord shall arise to shake terribly the earth! Then the words of Revelation 18:1–3 will be fulfilled.’ The whole of the eighteenth chapter of Revelation is a warning of what is coming on the earth. But I have no light in particular in regard to what is coming on New York, only that I know that one day the great buildings there will be thrown down by the turning and overturning of God’s power. From the light given me, I know that destruction is in the world. One word from the Lord, one touch of his mighty power, and these massive structures will fall. Scenes will take place the fearfulness of which we cannot imagine.” Review and Herald, July 5, 1906.

> „И откъде идва думата, че съм заявила, че Ню Йорк трябва да бъде пометен от приливна вълна? Това никога не съм казвала. Казвала съм, когато гледах как там се издигат големите сгради, етаж след етаж: „Какви ужасни сцени ще настъпят, когато Господ се надигне, за да разтърси страшно земята! Тогава ще се изпълнят думите на Откровение 18:1–3.“ Цялата осемнадесета глава на Откровение е предупреждение за онова, което идва върху земята. Но нямам особена светлина относно това какво ще сполети Ню Йорк, освен че зная, че един ден големите сгради там ще бъдат съборени чрез обръщането и преобръщането на Божията сила. От дадената ми светлина зная, че в света има гибел. Една дума от Господа, едно докосване от Неговата могъща сила — и тези масивни постройки ще паднат. Ще настъпят сцени, чиято ужасяващност не можем да си представим.“ Review and Herald, 5 юли 1906 г.

The issue we are addressing here is not whether these passages were fulfilled on September 11, 2001, for they absolutely were, but the issue we are seeking to address is the “debate” that would begin at that time. The debate was over correct or incorrect methodology. The Adventist church began its rejection of the fourteen rules of prophetic interpretation of William Miller in 1863, and they have progressed to the point now where you cannot purchase a book of biblical study written by Adventist theologians that isn’t repeatedly endorsed by the theologians of apostate Protestantism and Roman Catholicism. From 1863 to 2001, and still today, the methodology that was originally represented by William Miller’s rules of prophetic interpretation were set aside for the methodology of Roman Catholicism and apostate Protestantism. The prophetic “debate” that began when Revelation eighteen, verses one through three were fulfilled was over true or false methodology.

Въпросът, който разглеждаме тук, не е дали тези пасажи са се изпълнили на 11 септември 2001 година, защото те безусловно се изпълниха; въпросът, който се стремим да разгледаме, е „дебатът“, който щеше да започне по онова време. Дебатът беше относно правилна или неправилна методология. Адвентната църква започна своето отхвърляне на четиринадесетте правила за пророческо тълкуване на Уилям Милър през 1863 година и сега е напреднала дотам, че не можете да закупите книга за библейско изследване, написана от адвентни богослови, която да не е многократно одобрявана от богословите на отстъпилото протестантство и Римокатолицизма. От 1863 до 2001 година, а и до днес, методологията, първоначално представена чрез правилата на Уилям Милър за пророческо тълкуване, беше оставена настрана заради методологията на Римокатолицизма и отстъпилото протестантство. Пророческият „дебат“, който започна, когато Откровение осемнадесета глава, стихове първи до трети, се изпълни, беше относно истинна или лъжлива методология.

We will continue our consideration of the “debate” of chapter twenty-seven of Isaiah in the next article.

Ще продължим разглеждането на „спора“ в двадесет и седма глава на Исая в следващата статия.

> “We should know for ourselves what constitutes Christianity, what is truth, what is the faith that we have received, what are the Bible rules—the rules given us from the highest authority.” The 1888 Materials, 403.

> „Ние трябва сами за себе си да знаем какво съставлява християнството, що е истина, що е вярата, която сме приели, кои са библейските правила — правилата, дадени ни от най-висшия авторитет.“ The 1888 Materials, 403.

Back to Articles