Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Fifty

Книгата на Данаил – сто и петдесетата

Interpretation of Ezekiel 37 and Its Relevance to the Last Days

Тълкуване на Езекиил 37 и неговото значение за последните дни

Author

Jeff Pippenger

Published

March 21, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

After Ezekiel describes the process of the two nations becoming one, he then identifies that the nation would be ruled by King David, and that he will enter into covenant with them and that His tabernacle will be with them.

След като Езекиил описва процеса на това как двата народа стават един, той след това посочва, че народът ще бъде управляван от цар Давид и че Той ще встъпи в завет с тях, и че Неговата скиния ще бъде сред тях.

> Neither shall they defile themselves any more with their idols, nor with their detestable things, nor with any of their transgressions: but I will save them out of all their dwelling places, wherein they have sinned, and will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God. And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children for ever: and my servant David shall be their prince forever. Moreover I will make a covenant of peace with them; it shall be an everlasting covenant with them: and I will place them, and multiply them, and will set my sanctuary in the midst of them for evermore. My tabernacle also shall be with them: yea, I will be their God, and they shall be my people. And the heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them for evermore. Ezekiel 37:23–28.

> И няма вече да се оскверняват с идолите си, нито с мерзостите си, нито с което и да било от престъпленията си; но Аз ще ги избавя от всички техни обиталища, в които са съгрешавали, и ще ги очистя; и те ще бъдат Мой народ, и Аз ще бъда техен Бог. И слугата Ми Давид ще бъде цар над тях; и всички те ще имат един пастир; ще ходят още и в Моите съдби, ще пазят наредбите Ми и ще ги изпълняват. И ще живеят в земята, която дадох на слугата Си Яков, в която са живели бащите ви; и ще живеят в нея те, и децата им, и децата на децата им довека; и слугата Ми Давид ще бъде техен княз довека. Нещо повече, ще сключа с тях завет на мир; той ще бъде вечен завет с тях; и ще ги утвърдя, и ще ги умножа, и ще поставя светилището Си сред тях довека. И скинията Ми ще бъде с тях; да, Аз ще бъда техен Бог, и те ще бъдат Мой народ. И народите ще познаят, че Аз, Господ, освещавам Израил, когато светилището Ми бъде сред тях довека. Езекиил 37:23–28.

Ezekiel chapter thirty-seven is providing a very detailed presentation of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. The two sticks that are to become one nation when divinity is combined with humanity, and they will have a king over them. The one nation is God’s church of the last days, who are the one hundred and forty-four thousand. The two sticks are the two periods of scattering for the northern and southern kingdoms of Israel. Those two sticks are those who Paul identifies as the “body,” when he also identifies Christ as the “head” of that body. Ezekiel identifies Paul’s “head,” as “king David,” and the “body,” as “one nation.”

Тридесет и седма глава на Езекиил представя едно много подробно изложение на запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди. Двете пръчки трябва да станат един народ, когато Божествеността се съчетае с човечността, и над тях ще има един цар. Единият народ е Божията църква на последните дни, която са сто четиридесет и четирите хиляди. Двете пръчки са двата периода на разпръсване за северното и южното царство на Израил. Тези две пръчки са онези, които Павел определя като „тялото“, когато също така определя Христос като „главата“ на това тяло. Езекиил определя Павловата „глава“ като „цар Давид“, а „тялото“ — като „един народ“.

In the message which was provided to Adventism in 1856, as represented by the unfinished series on the “seven times” by Hiram Edson in 1856, Edson refers to Isaiah, chapter seven’s prophecy of sixty-five years as the biblical point of reference for the starting points of both periods of seven times. The sixty-five year time prophecy is placed in an enigmatic context, similar to the passages in the book of Revelation that state, “he who hath ears, let him hear.” If you have eyes that can perceive, and ears that can understand, there is something very wonderful in that passage.

Във вестта, която бе предоставена на адвентизма през 1856 г., както е представена в незавършената поредица върху „седемте времена“ от Хайръм Едсън през 1856 г., Едсън се позовава на пророчеството в седма глава на Исая за шестдесет и пет години като на библейската отправна точка за началните моменти и на двата периода от по седем времена. Времевото пророчество за шестдесет и пет години е поставено в загадъчен контекст, подобно на онези пасажи в книгата Откровение, които казват: „който има уши, нека слуша.“ Ако имате очи, които могат да виждат, и уши, които могат да разбират, в този пасаж има нещо твърде чудно.

> For the head of Syria is Damascus, and the head of Damascus is Rezin; and within threescore and five years shall Ephraim be broken, that it be not a people. And the head of Ephraim is Samaria, and the head of Samaria is Remaliah’s son. If ye will not believe, surely ye shall not be established. Isaiah 7:8, 9.

> Защото главата на Сирия е Дамаск, и главата на Дамаск е Рецин; и след шейсет и пет години Ефрем ще бъде съкрушен, тъй че да не бъде вече народ. И главата на Ефрем е Самария, и главата на Самария е синът на Ремалия. Ако не повярвате, наистина няма да се утвърдите. Исая 7:8, 9.

The sixty-five year prophecy began in 742 BC, and within those sixty-five years, nineteen years later in 723 BC, the northern kingdom of Israel was taken into slavery by Assyria, and when those years ended in 677 BC, Manasseh was taken captive by Babylon. Those sixty five years were also represented in the fulfillments of the end of the scatterings of the two nations, that were to become one stick in Ezekiel’s narrative. They marked 1798, 1844 and 1863, respectively. In the verses which identify the message that was rejected in 1863 there is a special prophetic revelation in which the prophecy is couched.

Пророчеството за шестдесет и петте години започна през 742 г. пр. Хр.; и в рамките на тези шестдесет и пет години, деветнадесет години по-късно, през 723 г. пр. Хр., северното царство Израил бе отведено в плен от Асирия, а когато тези години завършиха през 677 г. пр. Хр., Манасия бе отведен в плен във Вавилон. Тези шестдесет и пет години бяха представени също и в изпълненията на края на разпръсванията на двата народа, които трябваше да станат една тояга в повествованието на Езекиил. Те отбелязаха съответно 1798, 1844 и 1863 година. В стиховете, които определят вестта, отхвърлена през 1863 година, има особено пророческо откровение, в рамките на което е облечено пророчеството.

It is the revelation that the “head” of a nation is its capital city, and that the “head” of the capital city is the king. It provides two witnesses to this revelation, and then brings the entire prophecy and revelation to a conclusion with the enigma that, “If ye will not believe, surely ye shall not be established.” If you do not believe that the king is the head, and that the head is the capital city, then you will not be established.

Това е откровението, че „главата“ на един народ е неговият столичен град, а „главата“ на столичния град е царят. То дава две свидетелства за това откровение и след това довежда цялото пророчество и откровение до заключение със загадъчните думи: „Ако не повярвате, наистина няма да се утвърдите.“ Ако не вярвате, че царят е главата и че главата е столичният град, тогава няма да се утвърдите.

Ezekiel’s nation that is produced by joining the two sticks of the northern and southern kingdoms, was to have a king, which is a head, which is the capital city of the nation. The entire passage of Ezekiel is speaking to the prophetic characteristics of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which represents the joining together of Divinity with humanity during the period of the sounding of the seventh trumpet of Islam of the third woe.

Народът на Езекил, който се образува чрез съединяването на двете пръчки на северното и южното царство, трябваше да има цар, който е глава, която е столицата на народа. Целият пасаж у Езекил говори за пророческите характеристики на запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди, което представлява съединяването на Божествеността с човечеството по време на периода на прогласяването на седмата тръба на исляма от третото горко.

The days of the sounding of the Seventh Trumpet, in Revelation chapter ten, began when there was to be “time no longer,” which was October 22, 1844, when the third angel arrived. At that point John experienced the bitterness of that date, and he was there and then told to measure the temple, but leave off the history of the twelve hundred and sixty years of the trampling down of the sanctuary and host, for that period was given to the Gentiles.

Дните на затръбяването на Седмата тръба, в десетата глава на Откровение, започнаха, когато трябваше да „няма вече време“, което беше 22 октомври 1844 г., когато пристигна третият ангел. В този момент Йоан преживя горчивината на тази дата, и тогава там му бе казано да измери храма, но да остави настрана историята на хилядата двеста и шестдесетте години на тъпченето на светилището и войнството, защото този период беше даден на езичниците.

> And the angel which I saw stand upon the sea and upon the earth lifted up his hand to heaven, And sware by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer: But in the days of the voice of the seventh angel, when he shall begin to sound, the mystery of God should be finished, as he hath declared to his servants the prophets. And the voice which I heard from heaven spake unto me again, and said, Go and take the little book which is open in the hand of the angel which standeth upon the sea and upon the earth.

> И ангелът, когото видях да стои върху морето и върху земята, дигна ръката си към небето и се закле в Онзи, Който живее до вечни векове, Който е създал небето и онова, що е в него, и земята, и онова, що е в нея, и морето, и онова, що е в него, че време не ще има вече; а в дните, когато седмият ангел ще затръби, щом започне да тръби, Божията тайна ще се извърши, както е благовестил на Своите слуги, пророците. И гласът, който бях чул от небето, пак ми проговори и каза: Иди, вземи разгърнатата книжка от ръката на ангела, който стои върху морето и върху земята.

> And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. And he said unto me, Thou must prophesy again before many peoples, and nations, and tongues, and kings. And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 10:5–11:2.

> И отидох при ангела и му казах: Дай ми малката книжка. А той ми рече: Вземи я и я изяж; и тя ще направи корема ти горчив, но в устата ти ще бъде сладка като мед. И взех малката книжка от ръката на ангела и я изядох; и в устата ми беше сладка като мед; а щом я изядох, коремът ми стана горчив. И той ми каза: Ти трябва отново да пророкуваш пред много племена и народи, езици и царе. И даде ми се тръстика, подобна на жезъл; и ангелът стоеше, казвайки: Стани и измери Божия храм, олтара и онези, които се покланят в него. Но външния двор на храма остави вън и не го измервай, защото е даден на езичниците; и те ще тъпчат святия град четиридесет и два месеца. Откровение 10:5–11:2.

The temple which John was to measure on October 22, 1844, was the temple which had worshippers “therein.” The courtyard was to be left off. The temple which has an altar, that also has worshippers therein is the holy place of the heavenly sanctuary. There was an altar in the courtyard, but that was to be left off, so the only other altar in God’s sanctuary is the altar of incense that is located in the Holy Place. At the arrival of the third angel in 1844, which typified the third angel’s arrival at the beginning of the sealing time on September 11, 2001, the temple consisted of only two apartments.

Храмът, който Йоан трябваше да измери на 22 октомври 1844 г., беше храмът, в който имаше поклонници „вътре“. Дворът трябваше да бъде оставен вън. Храмът, който има олтар и в който също има поклонници, е святото място на небесното светилище. В двора имаше олтар, но той трябваше да бъде оставен вън; следователно единственият друг олтар в Божието светилище е кадилният олтар, който се намира в Святото място. При идването на третия ангел през 1844 г., което предобразяваше идването на третия ангел в началото на времето на запечатването на 11 септември 2001 г., храмът се състоеше само от две отделения.

The Holy Place was a symbol of the Church, which Paul identifies as the body, and the Most Holy Place was a symbol of the head of the body. The holy place is a symbol of humanity, and the Most Holy Place is the symbol of divinity. The altar, and the smoke that ascended from the altar, which rose up and entered into the Most Holy Place, represents the point where humanity connected with divinity. Mankind can only enter the Most Holy Place by faith, but the experience of faithful people is located in the Holy Place.

Светилището беше символ на Църквата, която Павел определя като тялото, а Пресветото място беше символ на главата на тялото. Светилището е символ на човечеството, а Пресветото място е символ на божествеността. Олтарът и димът, който се издигаше от олтара, възнасяше се и навлизаше в Пресветото място, представляват точката, в която човечеството се свързваше с божествеността. Човечеството може да влезе в Пресветото място само чрез вяра, но опитността на верните е разположена в Светилището.

There they are to eat the Word of God, as represented by the loaves upon the table of showbread. There they are to let their light shine before men, and glorify their heavenly father, as represented by the seven-branched candlestick, which we are informed represents the Church. There they are to connect with divinity as their prayers ascend with the merits of Christ into the very presence of the Divine.

Там те трябва да ядат Божието слово, както е представено от хлябовете върху трапезата на предложението. Там те трябва да оставят светлината си да свети пред човеците и да прославят своя Небесен Отец, както е представено от седемразклонния светилник, за който ни е известно, че представлява Църквата. Там те трябва да се свържат с Божествеността, докато техните молитви се възнасят, с Христовите заслуги, в самото присъствие на Божествения.

From 1798 to 1844, the Architect of the Temple raised up a temple of humanity which He intended to combine with His temple of divinity, but humanity rebelled. As of 2001, He once again is raising up the temple of humanity, represented as the one hundred and forty-four thousand. According to Ezekiel, “king David” is to reign over the nation, which is transformed from a valley of dead dry Laodicean bones, into the mighty army which is lifted up as an ensign at the soon-coming Sunday law.

От 1798 до 1844 г. Архитектът на Храма издигна храм от човечество, който възнамеряваше да съедини със Своя храм на Божествеността, но човечеството се разбунтува. От 2001 г. насам Той отново издига храма на човечеството, представен като сто четиридесет и четирите хиляди. Според Езекиил „цар Давид“ трябва да царува над народа, който бива преобразен от долина на мъртви, сухи лаодикийски кости в могъща войска, издигната като знаме при скоро предстоящия неделен закон.

The southern kingdom of Judah, is where the capital city of Jerusalem was located, and the nation, king and capital represent the “head.” Surely if you believe, you shall be established. In the relationship of the northern and southern kingdoms, Judah was the “head,” it was where the capitol was, and it is the city which the Lord chose to place His name. The northern kingdom was the “body”. Because of Solomon’s apostasy the Lord raised up adversaries against Solomon. One of those adversaries was Jeroboam, who became the first king of the divided northern kingdom of Israel.

Южното царство Юда е мястото, където се намираше столичният град Йерусалим, и народът, царят и столицата представляват „главата“. Наистина, ако повярвате, ще се утвърдите. В отношенията между северното и южното царство Юда беше „главата“; там се намираше столицата и това е градът, който Господ избра, за да положи името Си там. Северното царство беше „тялото“. Поради отстъплението на Соломон Господ издигна противници срещу Соломон. Един от тези противници беше Еровоам, който стана първият цар на разделеното северно царство Израил.

> And Jeroboam the son of Nebat, an Ephrathite of Zereda, Solomon’s servant, whose mother’s name was Zeruah, a widow woman, even he lifted up his hand against the king. And this was the cause that he lifted up his hand against the king: Solomon built Millo, and repaired the breaches of the city of David his father. And the man Jeroboam was a mighty man of valour: and Solomon seeing the young man that he was industrious, he made him ruler over all the charge of the house of Joseph. And it came to pass at that time when Jeroboam went out of Jerusalem, that the prophet Ahijah the Shilonite found him in the way; and he had clad himself with a new garment; and they two were alone in the field: And Ahijah caught the new garment that was on him, and rent it in twelve pieces: And he said to Jeroboam, Take thee ten pieces: for thus saith the Lord, the God of Israel, Behold, I will rend the kingdom out of the hand of Solomon, and will give ten tribes to thee: (But he shall have one tribe for my servant David’s sake, and for Jerusalem’s sake, the city which I have chosen out of all the tribes of Israel:)

> И Еровоам, синът на Нават, ефремец от Сареда, слуга на Соломон, чиято майка се казваше Саруя, вдовица, и той издигна ръка против царя. А причината, поради която издигна ръка против царя, беше следната: Соломон съгради Мило и поправи проломите на града на баща си Давид. И мъжът Еровоам беше силен и храбър човек; и Соломон, като видя младия човек, че беше прилежен, го постави над целия трудов надзор на Иосифовия дом. И в онова време, когато Еровоам излизаше от Йерусалим, пророкът Ахия Силомецът го намери на пътя; а той бе облечен с нова дреха; и двамата бяха сами на полето. И Ахия хвана новата дреха, която беше върху него, и я раздра на дванадесет къса; и каза на Еровоам: Вземи си десет къса; защото така казва Господ, Бог Израилев: Ето, Аз ще изтръгна царството от ръката на Соломон и ще дам на тебе десет племена; (Но на него ще остане едно племе заради слугата Ми Давид и заради Йерусалим, града, който избрах измежду всички Израилеви племена:)

> Because that they have forsaken me, and have worshipped Ashtoreth the goddess of the Zidonians, Chemosh the god of the Moabites, and Milcom the god of the children of Ammon, and have not walked in my ways, to do that which is right in mine eyes, and to keep my statutes and my judgments, as did David his father. Howbeit I will not take the whole kingdom out of his hand: but I will make him prince all the days of his life for David my servant’s sake, whom I chose, because he kept my commandments and my statutes: But I will take the kingdom out of his son’s hand, and will give it unto thee, even ten tribes. And unto his son will I give one tribe, that David my servant may have a light alway before me in Jerusalem, the city which I have chosen me to put my name there. 1 Kings 11:26–36.

> Защото те Ме оставиха и се поклониха на Астарта, богинята на сидонците, на Хамос, бога на моавците, и на Милхом, бога на амонците, и не ходиха в Моите пътища, за да вършат онова, което е право в Моите очи, и да пазят Моите повеления и Моите съдби, както правеше баща му Давид. Но няма да отнема цялото царство от ръката му; а ще го поставя княз през всичките дни на живота му заради слугата Ми Давид, когото избрах, защото пазеше Моите заповеди и Моите повеления. Но ще отнема царството от ръката на сина му и ще го дам на теб, именно десет племена. А на сина му ще дам едно племе, за да има слугата Ми Давид светилник винаги пред Мене в Йерусалим, града, който избрах за Себе Си, за да положа там името Си. 3 Царе 11:26–36.

The nation that was created when Ezekiel joined the two sticks was to have “David” as king, and David ruled from Jerusalem, which is the capital city where God chose to place His name. The ten northern tribes were a symbol of the body, and Jerusalem was the symbol of the head. Because of the sins of Manasseh, Judah was carried to Babylon in captivity in 677 BC, thus beginning the scattering of the “seven times” against the southern kingdom. At that time the Lord rejected Jerusalem.

Народът, който бе създаден, когато Езекил съедини двете пръчки, трябваше да има „Давид“ за цар, а Давид царуваше от Ерусалим, столичния град, където Бог избра да положи името Си. Десетте северни племена бяха символ на тялото, а Ерусалим беше символ на главата. Поради греховете на Манасия Юда бе отведен във Вавилонски плен през 677 г. пр. Хр., като така започна разпръсването на „седемте времена“ срещу южното царство. По онова време Господ отхвърли Ерусалим.

> Notwithstanding the Lord turned not from the fierceness of his great wrath, wherewith his anger was kindled against Judah, because of all the provocations that Manasseh had provoked him withal. And the Lord said, I will remove Judah also out of my sight, as I have removed Israel, and will cast off this city Jerusalem which I have chosen, and the house of which I said, My name shall be there. 2 Kings 23:26, 27.

> Но Господ не се отвърна от яростта на великия Си гняв, с който се беше разпалил против Юда поради всички оскърбления, с които Манасия Го беше разгневявал. И Господ каза: И Юда ще отмахна от лицето Си, както отмахнах Израил, и ще отхвърля този град Ерусалим, който избрах, и дома, за който казах: Там ще бъде Моето име. 4 Царе 23:26, 27.

It was in the “house” in Jerusalem where He chose to place His name, and the city and the house were cast off, but a promise was made by Zechariah that the Lord would once again choose Jerusalem.

В „дома“ в Йерусалим Той избра да положи името Си; и градът и домът бяха отхвърлени, но чрез Захария бе дадено обещание, че Господ отново ще избере Йерусалим.

> Then the angel of the Lord answered and said, O Lord of hosts, how long wilt thou not have mercy on Jerusalem and on the cities of Judah, against which thou hast had indignation these threescore and ten years? And the Lord answered the angel that talked with me with good words and comfortable words. So the angel that communed with me said unto me, Cry thou, saying, Thus saith the Lord of hosts; I am jealous for Jerusalem and for Zion with a great jealousy. And I am very sore displeased with the heathen that are at ease: for I was but a little displeased, and they helped forward the affliction. Therefore thus saith the Lord; I am returned to Jerusalem with mercies: my house shall be built in it, saith the Lord of hosts, and a line shall be stretched forth upon Jerusalem.

> Тогава ангелът Господен отговори и каза: Господи на Силите, докога няма да покажеш милост към Йерусалим и към градовете на Юда, против които негодуваше през тия седемдесет години? И Господ отговори на ангела, който говореше с мене, с добри думи и утешителни думи. И тъй, ангелът, който беседваше с мене, ми каза: Прогласи, като кажеш: Така казва Господ на Силите: Ревнувам за Йерусалим и за Сион с голяма ревност. А против народите, които са спокойни, Аз съм твърде много разгневен; защото Аз се разгневих само малко, а те подпомогнаха злото. Затова така казва Господ: Връщам се в Йерусалим с милости; домът Ми ще се съгради в него, казва Господ на Силите, и мярка ще се простре над Йерусалим.

> Cry yet, saying, Thus saith the Lord of hosts; My cities through prosperity shall yet be spread abroad; and the Lord shall yet comfort Zion, and shall yet choose Jerusalem. Then lifted I up mine eyes, and saw, and behold four horns. And I said unto the angel that talked with me, What be these? And he answered me, These are the horns which have scattered Judah, Israel, and Jerusalem. And the Lord shewed me four carpenters. Then said I, What come these to do? And he spake, saying, These are the horns which have scattered Judah, so that no man did lift up his head: but these are come to fray them, to cast out the horns of the Gentiles, which lifted up their horn over the land of Judah to scatter it.

> Извикай още, казвайки: Така казва Господ на Силите: Градовете Ми още ще се разпространят чрез благоденствие; и Господ още ще утеши Сион и още ще избере Ерусалим. Тогава подигнах очите си и видях, и ето, четири рога. И рекох на ангела, който говореше с мене: Какви са тези? А той ми отговори: Това са роговете, които разпръснаха Юда, Израил и Ерусалим. И Господ ми показа четири ковачи. Тогава рекох: Какво идват да сторят тези? А той говори, казвайки: Това са роговете, които разпръснаха Юда, тъй че никой човек не подигаше глава; но тези дойдоха да ги уплашат, да съборят роговете на народите, които издигнаха рога си над Юдовата земя, за да я разпръснат.

> I lifted up mine eyes again, and looked, and behold a man with a measuring line in his hand. Then said I, Whither goest thou? And he said unto me, To measure Jerusalem, to see what is the breadth thereof, and what is the length thereof. And, behold, the angel that talked with me went forth, and another angel went out to meet him, And said unto him, Run, speak to this young man, saying, Jerusalem shall be inhabited as towns without walls for the multitude of men and cattle therein: For I, saith the Lord, will be unto her a wall of fire round about, and will be the glory in the midst of her. Ho, ho, come forth, and flee from the land of the north, saith the Lord: for I have spread you abroad as the four winds of the heaven, saith the Lord. Deliver thyself, O Zion, that dwellest with the daughter of Babylon. For thus saith the Lord of hosts; After the glory hath he sent me unto the nations which spoiled you: for he that toucheth you toucheth the apple of his eye.

> И пак подигнах очите си и погледнах, и ето, мъж с мерѝтелно въже в ръката си. Тогава рекох: Къде отиваш? А той ми каза: Да измеря Йерусалим, за да видя каква е ширината му и каква е дължината му. И ето, ангелът, който говореше с мене, излезе, и друг ангел излезе да го посрещне, и му каза: Тичай, говори на този млад мъж, като кажеш: Йерусалим ще бъде населен като градове без стени поради множеството хора и добитък в него; защото Аз, казва Господ, ще бъда за него огнена стена наоколо и ще бъда слава всред него. Хей, хей, излезте и бягайте от северната земя, казва Господ; защото ви разпръснах като четирите небесни ветрове, казва Господ. Избави се, Сионе, ти, който живееш при вавилонската дъщеря. Защото така казва Господ на Силите: След славата Той ме изпрати към народите, които ви ограбиха; защото който се допира до вас, се допира до зеницата на окото Му.

> For, behold, I will shake mine hand upon them, and they shall be a spoil to their servants: and ye shall know that the Lord of hosts hath sent me. Sing and rejoice, O daughter of Zion: for, lo, I come, and I will dwell in the midst of thee, saith the Lord. And many nations shall be joined to the Lord in that day, and shall be my people: and I will dwell in the midst of thee, and thou shalt know that the Lord of hosts hath sent me unto thee. And the Lord shall inherit Judah his portion in the holy land, and shall choose Jerusalem again. Be silent, O all flesh, before the Lord: for he is raised up out of his holy habitation. Zechariah 1:12–2:13.

> Защото, ето, Аз ще размахам ръката Си против тях, и те ще станат плячка на своите слуги; и ще познаете, че Господ на Силите Ме е пратил. Пей и се радвай, дъще Сионова; защото, ето, идвам и ще обитавам всред тебе, казва Господ. И много народи ще се присъединят към Господа в оня ден и ще бъдат Мой народ; и Аз ще обитавам всред тебе, и ти ще познаеш, че Господ на Силите Ме е пратил при тебе. И Господ ще наследи Юда като Свой дял в светата земя и пак ще избере Ерусалим. Да мълчи всяка плът пред Господа; защото Той се е надигнал от святото Си обиталище. Захария 1:12–2:13.

The promises of the Lord once again choosing Jerusalem were fulfilled when ancient Israel rebuilt Jerusalem after their captivity in Babylon, but the prophets speak more about the last days than the days in which they lived. The Lord was “raised up out of his holy temple,” on October 22, 1844, when He arose and moved from the Holy Place to the Most Holy Place, at which time “all flesh” was to “be silent” before the Lord,” for the antitypical Day of Atonement had arrived, in agreement with Habakkuk TWO-TWENTY.

Обещанията на Господа, че отново ще избере Ерусалим, се изпълниха, когато древният Израил възстанови Ерусалим след плена си във Вавилон, но пророците говорят повече за последните дни, отколкото за дните, в които са живели. Господ бе „повдигнат от святия Си храм“ на 22 октомври 1844 г., когато стана и премина от Светото място в Пресветото място, по което време „всяка твар“ трябваше да „мълчи“ пред Господа, защото бе настъпил прообразно-изпълненият Ден на умилостивението, в съгласие с Авакум 2:20.

> But the Lord is in his holy temple: let all the earth keep silence before him. Habakkuk 2:20.

> А Господ е в светия Си храм; нека замълчи пред Него цялата земя. Авакум 2:20.

At that time, John in chapter eleven of Revelation was told to measure the temple, which Zechariah witnessed when he “lifted up” his “eyes again, and looked, and behold a man with a measuring line in his hand”. Then Zechariah said, “Whither goest thou?” And John said unto Zechariah, “To measure Jerusalem, to see what is the breadth thereof, and what is the length thereof.” The history of the rebuilding of Jerusalem after the seventy year captivity, and the history that began in 1798 but ended in rebellion when the third angel arrived in 1844, both identify the work that began on September 11, 2001.

По онова време на Йоан, в единадесета глава на Откровение, бе заповядано да измери храма, което Захария видя, когато „пак подигнах очите си и погледнах, и ето човек, в чиято ръка имаше измервателно въже“. Тогава Захария каза: „Къде отиваш?“ А Йоан каза на Захария: „Да измеря Ерусалим, за да видя каква е ширината му и каква е дължината му.“ Историята на възстановяването на Ерусалим след седемдесетгодишния плен и историята, която започна през 1798 година, но завърши с бунт, когато третият ангел дойде през 1844 година, и двете посочват делото, което започна на 11 септември 2001 година.

The southern kingdom, the city of Jerusalem, and king David are all the “head” where the character of God is to be manifested. The northern kingdom represents the “body”, and when the Lord determined to once again “have mercy on Jerusalem” and to “comfort her” and to once again “choose her”, He is identifying the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which includes the joining together of the dead dry bones of Laodicea, and thereafter the revival of those bones into a mighty army.

Южното царство, град Ерусалим и цар Давид всички са „главата“, в която следва да се прояви Божият характер. Северното царство представлява „тялото“, и когато Господ реши отново „да се смили над Ерусалим“ и „да го утеши“ и отново „да го избере“, Той посочва запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди, което включва съединяването на мъртвите сухи кости на Лаодикия и след това съживяването на тези кости в могъща войска.

That work is represented in Ezekiel chapter thirty-seven, and it is represented by the northern and southern kingdoms, which provide a simile of the work of fulfilling the covenant promise to write His law upon the hearts and minds of the one hundred and forty-four thousand. Of the two sticks, one and one only is identified as the head, and if you believe, if your eyes can perceive and your ears can understand, this identifies the other stick as the body.

Това дело е представено в тридесет и седма глава на Езекиил и е представено чрез северното и южното царство, които дават сравнение на делото по изпълнението на заветното обещание да напише Своя закон върху сърцата и умовете на сто четиридесет и четирите хиляди. От двете тояги едната, и само едната, е определена като глава, а ако вярвате, ако очите ви могат да видят и ушите ви могат да разберат, това определя другата тояга като тяло.

We will continue this study in the next article.

Ще продължим това изследване в следващата статия.

> “Upon the foundation that Christ Himself had laid, the apostles built the church of God. In the Scriptures the figure of the erection of a temple is frequently used to illustrate the building of the church. Zechariah refers to Christ as the Branch that should build the temple of the Lord. He speaks of the Gentiles as helping in the work: ‘They that are far off shall come and build in the temple of the Lord;’ and Isaiah declares, ‘The sons of strangers shall build up thy walls.’ Zechariah 6:12, 15; Isaiah 60:10.

> „Върху основата, която Сам Христос бе положил, апостолите изградиха Божията църква. В Писанията образът на издигането на храм често се използва, за да онагледи изграждането на църквата. Захария посочва Христос като Отрасъла, Който ще построи храма Господен. Той говори за езичниците като за помагащи в това дело: „И ония, които са далеч, ще дойдат и ще градят в храма Господен“; а Исая заявява: „И синовете на чужденците ще съградят стените ти.“ Захария 6:12, 15; Исая 60:10.

> “Writing of the building of this temple, Peter says, ‘To whom coming, as unto a living stone, disallowed indeed of men, but chosen of God, and precious, ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ.’ 1 Peter 2:4, 5.

> Пишейки за изграждането на този храм, Петър казва: „Като дохождате при Него, живия камък, отхвърлен наистина от човеците, но от Бога избран и скъпоценен, и вие самите, като живи камъни, се съграждате в духовен дом, свето свещенство, за да принасяте духовни жертви, благоприятни на Бога чрез Исус Христос.“ 1 Петрово 2:4, 5.

> “In the quarry of the Jewish and the Gentile world the apostles labored, bringing out stones to lay upon the foundation. In his letter to the believers at Ephesus, Paul said, ‘Now therefore ye are no more strangers and foreigners, but fellow citizens with the saints, and of the household of God; and are built upon the foundation of the apostles and prophets, Jesus Christ Himself being the Chief Cornerstone; in whom all the building fitly framed together groweth unto an holy temple in the Lord: in whom ye also are builded together for an habitation of God through the Spirit.’ Ephesians 2:19–22.

> „В каменоломната на юдейския и езическия свят апостолите се трудеха, като изваждаха камъни, за да ги положат върху основата. В своето послание до вярващите в Ефес Павел каза: „И тъй, вие вече не сте чужденци и пришълци, а съграждани на светиите и членове на Божието домочадие; като сте съградени върху основата на апостолите и пророците, като Сам Исус Христос е крайъгълният камък; върху Когото цялата сграда, стройно сглобена, израства в свят храм в Господа; върху Когото и вие се съграждате заедно за обиталище на Бога чрез Духа.“ Ефесяни 2:19–22.

> “And to the Corinthians he wrote: ‘According to the grace of God which is given unto me, as a wise master builder, I have laid the foundation, and another buildeth thereon. But let every man take heed how he buildeth thereupon. For other foundation can no man lay than that is laid, which is Jesus Christ. Now if any man build upon this foundation gold, silver, precious stones, wood, hay, stubble; every man’s work shall be made manifest: for the day shall declare it, because it shall be revealed by fire; and the fire shall try every man’s work of what sort it is.” 1 Corinthians 3:10–13.

> „А на коринтяните той писа: „Според дадената ми Божия благодат, като мъдър майстор-строител положих основата, а друг гради върху нея. Но всеки нека внимава как гради върху нея. Защото никой не може да положи друга основа освен положената, която е Исус Христос. И ако някой гради върху тази основа със злато, сребро, скъпоценни камъни, дърво, сено, слама, делото на всекиго ще стане явно; защото Денят ще го открие, понеже в огън се открива; и самият огън ще изпита делото на всекиго какво е.“ 1 Коринтяни 3:10–13.

> “The apostles built upon a sure foundation, even the Rock of Ages. To this foundation they brought the stones that they quarried from the world. Not without hindrance did the builders labor. Their work was made exceedingly difficult by the opposition of the enemies of Christ. They had to contend against the bigotry, prejudice, and hatred of those who were building upon a false foundation. Many who wrought as builders of the church could be likened to the builders of the wall in Nehemiah’s day, of whom it is written: ‘They which builded on the wall, and they that bare burdens, with those that laded, everyone with one of his hands wrought in the work, and with the other hand held a weapon.’ Nehemiah 4:17.” Acts of the Apostles, 595–597.

> „Апостолите градяха върху сигурна основа — върху Вечната канара. Към тази основа те донасяха камъните, които изсичаха от света. Не без препятствия се трудеха строителите. Делото им се правеше извънредно трудно поради съпротивата на враговете на Христос. Те трябваше да се борят срещу фанатизма, предразсъдъците и омразата на онези, които градяха върху лъжлива основа. Мнозина, които работеха като строители на църквата, можеха да бъдат оприличени на строителите на стената в дните на Неемия, за които е писано: „Които съграждаха стената, и които носеха товари, и които товареха, всеки с едната си ръка работеше делото, а с другата държеше оръжието.“ Неемия 4:17.“ Деяния на апостолите, 595–597.

Back to Articles