Article

# Elijah - Number Thirteen

Илия — Число Тринадесет

Forty-six

Четиридесет и шест

Author

Jeff Pippenger

Published

October 19, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the previous article we were aligning Elijah with the history of 1798 through 1844. Elijah symbolically enters that history when William Miller was raised up to proclaim the first angel’s message. The widow of Sarepta represents a faithful church that is gathering two sticks, or two nations that would become one nation on October 22, 1844.

В предишната статия съпоставяхме Илия с историята от 1798 до 1844 година. Илия символично навлиза в тази история, когато Уилям Милър бе издигнат, за да прогласява вестта на първия ангел. Вдовицата от Сарепта представлява вярна църква, която събира две съчки, или два народа, които щяха да станат един народ на 22 октомври 1844 година.

> And say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, and bring them into their own land: And I will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all: and they shall be no more two nations, neither shall they be divided into two kingdoms any more at all: Neither shall they defile themselves any more with their idols, nor with their detestable things, nor with any of their transgressions: but I will save them out of all their dwelling places, wherein they have sinned, and will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God. And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children for ever: and my servant David shall be their prince forever. Moreover I will make a covenant of peace with them; it shall be an everlasting covenant with them: and I will place them, and multiply them, and will set my sanctuary in the midst of them for evermore. My tabernacle also shall be with them: yea, I will be their God, and they shall be my people. And the heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them for evermore. Ezekiel 37:21–28.

> И им кажи: Така казва Господ Бог: Ето, Аз ще взема израилевите синове измежду народите, където са отишли, и ще ги събера отвсякъде, и ще ги въведа в тяхната земя. И ще ги направя един народ в земята, по Израилевите планини; и един цар ще бъде цар над всички тях; и те не ще бъдат вече два народа, нито ще бъдат вече разделени на две царства. Нито ще се оскверняват вече с идолите си, нито с мерзостите си, нито с някое от престъпленията си; но Аз ще ги избавя от всичките им жилища, в които са съгрешили, и ще ги очистя; и те ще бъдат Мой народ, и Аз ще бъда техен Бог. И Давид, Моят слуга, ще бъде цар над тях; и всички те ще имат един пастир; ще ходят и в Моите съдби, ще пазят Моите повеления и ще ги изпълняват. И ще живеят в земята, която дадох на слугата Си Яков, в която са живели бащите ви; и ще живеят в нея те, и децата им, и децата на децата им довека; и Давид, Моят слуга, ще бъде техен княз довека. Нещо повече, ще сключа с тях завет на мир; това ще бъде вечен завет с тях; и ще ги утвърдя, и ще ги умножа, и ще поставя светилището Си всред тях довека. Скинията Ми също ще бъде с тях; да, Аз ще бъда техен Бог, и те ще бъдат Мой народ. И народите ще познаят, че Аз, Господ, освещавам Израил, когато светилището Ми бъде всред тях довека. Езекиил 37:21–28.

There are several blessings Ezekiel identifies that are promised to the two sticks, that are two nations that become one nation. We will begin by considering four of those blessings that Sister White has marked as four “comings,” which were all fulfilled at the same time, on October 22, 1844.

Има няколко благословения, които Езекил определя като обещани на двете пръчки — тоест на двата народа, които стават един народ. Ще започнем, като разгледаме четири от тези благословения, които сестра Уайт е отбелязала като четири „идвания“, и които всички се изпълниха по едно и също време — на 22 октомври 1844 г.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> „Идването на Христос като наш Първосвещеник в Пресветото място за очистването на светилището, представено в Даниил 8:14; идването на Човешкия Син при Стария по дни, както е представено в Даниил 7:13; и идването на Господа в Неговия храм, предсказано от Малахия, са описания на едно и също събитие; и същото е представено и чрез идването на младоженеца на сватбата, описано от Христос в притчата за десетте девици в Матей 25.“ Великата борба, 426.

The first “coming” Sister White references, is the coming of the high priest for the “cleansing of the sanctuary,” that was to take place at the end of twenty-three hundred years. That verse provides the answer, to the question of Daniel eight and verse thirteen which asks, “How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot?” Verse fourteen identifies that the cleansing of the sanctuary would begin at the end of twenty-three hundred years. Ezekiel says that God will “take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, … and the nation that is gathered will no longer defile themselves” for God would “cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God.”

Първото „пришествие“, за което говори сестра Уайт, е идването на Първосвещеника за „очищаването на светилището“, което трябваше да стане в края на две хиляди и триста години. Този стих дава отговора на въпроса в Даниил 8:13, който гласи: „Докога ще трае видението за всекидневната жертва и за престъплението, което докарва запустение, тъй щото и светилището, и воинството да бъдат тъпкани под нозете?“ Четиринадесети стих посочва, че очистването на светилището щеше да започне в края на две хиляди и триста години. Езекиил казва, че Бог ще „вземе израилевите чада измежду езичниците, където са отишли, и ще ги събере отвсякъде, … и събраният народ вече няма да се осквернява“, защото Бог ще „ги очисти; и те ще бъдат Мой народ, и Аз ще бъда техен Бог.“

On October 22, 1844, the second “coming” Sister White referred to, was the fulfillment of Daniel chapter seven, verse thirteen, which identifies that the Son of man would come to the Ancient of days, to receive a kingdom. Ezekiel says that God “will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all.” Ezekiel represents Christ as king with the name of “David,” when he says that “David my servant shall be king over them.” He also identifies Christ, as David, would be their “one shepherd” and that His “servant David shall” also “be their prince forever.” A king by definition needs his title as king, and he needs a dominion to rule over and citizens of his kingdom. If there are no citizens, there would be no kingdom.

На 22 октомври 1844 г. второто „идване“, за което говори сестра Уайт, беше изпълнението на Даниил, глава седма, стих тринадесети, който посочва, че Човешкият Син ще дойде при Стария по дни, за да приеме царство. Езекиил казва, че Бог „ще ги направи един народ в земята, по Израилевите планини; и един цар ще бъде цар на всички тях“. Езекиил представя Христос като цар с името „Давид“, когато казва, че „Моят слуга Давид ще бъде цар над тях“. Той също така посочва, че Христос, като Давид, ще бъде техният „един пастир“ и че Неговият „слуга Давид“ също „ще бъде техният княз завинаги“. Един цар по определение се нуждае от своята титла като цар и се нуждае от владение, над което да управлява, и от граждани на своето царство. Ако няма граждани, не би имало и царство.

> I saw in the night visions, and, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of days, and they brought him near before him. And there was given him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve him: his dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away, and his kingdom that which shall not be destroyed. Daniel 7:13, 14.

> Гледах в нощните видения, и ето, с небесните облаци идваше Един като Човешкия Син; и стигна до Стария по дни, и Го доведоха близо пред Него. И на Него се даде владичество, слава и царство, за да Му служат всички племена, народи и езици; Неговото владичество е вечно владичество, което няма да премине, и Неговото царство е такова, което няма да бъде разрушено. Даниил 7:13, 14.

The third “coming” identified by Sister White was when Christ, as “the messenger of the covenant” suddenly came to His temple to purify the sons of Levi. Ezekiel says that Christ “will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God,” and that “moreover” He would make “a covenant of peace with them,” which will “be an everlasting covenant.” The covenant would be accomplished when God would “set” His “sanctuary in the midst of them,” and that the “heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them.”

Третото „идване“, посочено от сестра Уайт, беше, когато Христос, като „вестителят на завета“, внезапно дойде в Своя храм, за да очисти синовете на Левий. Езекил казва, че Христос „ще ги очисти; и те ще бъдат Мой народ, и Аз ще бъда техен Бог“, и че „още повече“ Той ще сключи с тях „завет на мир“, който „ще бъде вечен завет“. Заветът щеше да се осъществи, когато Бог „постави“ Своето „светилище всред тях“, и че „езичниците ще познаят, че Аз, Господ, освещавам Израиля, когато Моето светилище бъде всред тях“.

> Behold, I will send my messenger, and he shall prepare the way before me: and the Lord, whom ye seek, shall suddenly come to his temple, even the messenger of the covenant, whom ye delight in: behold, he shall come, saith the Lord of hosts. But who may abide the day of his coming? and who shall stand when he appeareth? for he is like a refiner’s fire, and like fullers’ soap: And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:1–4.

> Ето, Аз изпращам Своя вестител, и той ще приготви пътя пред Мене; и Господ, Когото вие търсите, внезапно ще дойде в храма Си, да, вестителят на завета, в Когото намирате благоволение; ето, Той ще дойде, казва Господ на Силите. Но кой може да издържи деня на Неговото идване? и кой ще устои, когато се яви? защото Той е като огъня на очистителя и като сапуна на тепавичарите; и ще седне като очистител и пречиствач на сребро; и ще очисти синовете на Левий, и ще ги пречисти като злато и сребро, за да принасят на Господа принос в правда. Тогава приносът на Юда и Йерусалим ще бъде угоден на Господа, както в древните дни и както в предишните години. Малахия 3:1–4.

The messenger that prepared the way for Christ, the “messenger of the covenant” in the history of 1798 through 1844, was Elijah, as represented by William Miller. When Christ, suddenly came to His temple, He purified the “sons of Levi” as a “refiner’s fire.”

Вестителят, който приготви пътя за Христос, „вестителят на завета“ в историята от 1798 до 1844 година, беше Илия, представен от Уилям Милър. Когато Христос внезапно дойде в Своя храм, Той очисти „левиевите синове“ като „огън на пречиствач“.

The other “coming” that was fulfilled on October 22, 1844, was the coming of the bridegroom. Twice Ezekiel identifies that the nation that was gathered from two sticks would be God’s “people, and” that He “will be their God.” This was accomplished with the marriage. On October 22, 1844, the four prophecies that were fulfilled which Sister White refers to, are all identified by the testimony of Ezekiel’s two sticks.

Другото „пришествие“, което се изпълни на 22 октомври 1844 г., беше идването на младоженеца. Два пъти Езекиил посочва, че народът, събран от двете пръчки, ще бъде Божий „народ, и“ че Той „ще бъде техен Бог“. Това бе осъществено с брака. На 22 октомври 1844 г. четирите пророчества, които се изпълниха и за които сестра Уайт говори, всички са определени чрез свидетелството за двете пръчки на Езекиил.

Elijah represents the messenger that prepares the way for the messenger of the covenant. Christ identified John the Baptist as the messenger that prepared the way for his first coming. Sister White identified William Miller as Elijah, and Miller prepared the way for Christ to come as the “high priest,” the “Son of man,” the “messenger of the covenant” and the “bridegroom.”

Илия представлява вестителя, който приготвя пътя за вестителя на завета. Христос посочи Йоан Кръстител като вестителя, който приготви пътя за Неговото първо пришествие. Сестра Уайт определи Уилям Милър като Илия, а Милър приготви пътя за Христос да дойде като „първосвещеник“, „Човешкият Син“, „вестителят на завета“ и „младоженецът“.

After three and a half years, Elijah came from Sarepta, where he had stayed with the widow and her son and commanded Ahab to call all Israel to Carmel. Ezekiel says the heathen would know that God was God, when He placed his sanctuary in the midst of the nation that was gathered together from the two sticks. At Mount Carmel Elijah told Israel to choose whether God was God or Baal was God, but he placed the question in the context of not only who was the true God, but also in the context of who was the true prophet.

След три години и половина Илия дойде от Сарепта, където бе останал с вдовицата и нейния син, и заповяда на Ахав да свика целия Израил на Кармил. Езекиил казва, че езичниците ще познаят, че Бог е Бог, когато Той постави светилището Си всред народа, събран заедно от двете тояги. На планината Кармил Илия каза на Израил да избере дали Бог е Бог, или Ваал е бог, но той постави въпроса в контекста не само на това кой е истинският Бог, но и в контекста на това кой е истинският пророк.

> And Elijah came unto all the people, and said, How long halt ye between two opinions? if the Lord be God, follow him: but if Baal, then follow him. And the people answered him not a word. Then said Elijah unto the people, I, even I only, remain a prophet of the Lord; but Baal’s prophets are four hundred and fifty men. 1 Kings 18:21, 22.

> Илия дойде при целия народ и каза: Докога ще куцате между две мнения? Ако Господ е Бог, следвайте Него; а ако Ваал, тогава следвайте него. И народът не му отговори нито дума. Тогава Илия каза на народа: Аз, само аз, останах пророк Господен; а пророците на Ваал са четиристотин и петдесет души. 3 Царе 18:21, 22.

All Israel, including Ahab, knew Elijah’s God was God, when fire came down from heaven and consumed Elijah’s offering. The descent of the fire on mount Carmel marks when God placed His sanctuary in the midst of the nation made of two sticks. The miracle of fire at Mount Carmel demonstrated that God was God, and Baal was a false god.

Целият Израил, включително Ахав, узна, че Богът на Илия е Бог, когато огън слезе от небето и погълна приноса на Илия. Слизането на огъня на планината Кармил бележи момента, когато Бог постави Своето светилище сред народа, съставен от две тояги. Чудото с огъня на планината Кармил показа, че Бог е Бог, а Ваал е лъжлив бог.

The miracle in Sarepta, when Elijah laid upon the widow’s dead son three times, proved to her that Elijah was a man of God, and the miracle at Carmel accomplished the same thing. Not only did the fire of Carmel prove God was God, but it demonstrated that Elijah was God’s true prophet, in contrast with the prophets of Baal and the prophets of the groves. In the history of 1840 through 1844, Miller and the Millerites were demonstrated to be the true prophets, in contrast with the false prophets of apostate Protestantism, who in that very history had manifested that they were the daughters of Jezebel.

Чудото в Сарепта, когато Илия легна върху мъртвия син на вдовицата три пъти, ѝ доказа, че Илия е Божий човек, а чудото на Кармил извърши същото. Огънят на Кармил не само доказа, че Бог е Бог, но и показа, че Илия е Божият истински пророк, в противоположност на пророците на Ваал и пророците на горите. В историята от 1840 до 1844 г. Милър и милеристите бяха показани като истинските пророци, в противоположност на лъжепророците на отстъпническия протестантизъм, които в самата тази история бяха проявили, че са дъщерите на Езавел.

Elijah at Carmel represents the work of identifying the true Protestant horn, for the sixth kingdom of Bible prophecy, the earth beast of Revelation thirteen, has a horn of Protestantism and a horn of Republicanism, and it had just started its reign in 1798. In 1798, at the end of three and a half years of Jezebel’s rule, Elijah came from Sarepta to make a clear distinction of which church was the horn of Protestantism on the earth beast.

Илия на Кармил представлява делото по разпознаването на истинския протестантски рог, защото шестото царство от библейското пророчество, земният звяр от Откровение тринадесета глава, има рог на протестантизма и рог на републиканизма, и тъкмо бе започнало своето управление през 1798 г. През 1798 г., в края на три години и половина от управлението на Езавел, Илия дойде от Сарепта, за да направи ясно разграничение коя църква е рогът на протестантизма върху земния звяр.

The widow of Sarepta was traveling from the history of Thyatira to the marriage, where her widowhood was to be removed. Her resurrected son represents those that were murdered by Jezebel during the three and a half years of drought. The two sticks she was gathering for a fire was the two houses of literal Israel that were to be gathered together as one nation, and that nation was spiritual Israel. The widow was going to use the two sticks to build a fire, which took place at Carmel and on October 22, 1844, when the messenger of the covenant purified the sons of Levi with a “refiner’s fire.”

Вдовицата от Сарепта пътуваше от историята на Тиатир към брака, където нейното вдовство трябваше да бъде премахнато. Нейният възкресен син представлява онези, които бяха убити от Езавел през трите години и половина на суша. Двете съчки, които тя събираше за огън, бяха двата дома на буквалния Израил, които трябваше да бъдат събрани заедно като един народ, а този народ беше духовният Израил. Вдовицата щеше да използва двете съчки, за да накладе огън, което се осъществи на Кармил и на 22 октомври 1844 г., когато вестителят на завета очисти синовете на Левий с „огъня на златаря“.

Fire is a symbol of the outpouring of God’s Spirit, which took place at Carmel and at the Midnight Cry that climaxed on October 22, 1844.

Огънят е символ на изливането на Божия Дух, което се осъществи на Кармил и при Среднощния вик, достигнал своята кулминация на 22 октомври 1844 г.

> And when the day of Pentecost was fully come, they were all with one accord in one place. And suddenly there came a sound from heaven as of a rushing mighty wind, and it filled all the house where they were sitting. And there appeared unto them cloven tongues like as of fire, and it sat upon each of them. And they were all filled with the Holy Ghost, and began to speak with other tongues, as the Spirit gave them utterance. Acts 2:1–4.

> И когато настъпи денят на Петдесетница, всички те бяха единодушно на едно място. И внезапно дойде от небето шум като от силен и бурен вятър и изпълни цялата къща, където седяха. И явиха им се езици като че ли огнени, разделени, и по един от тях застана върху всеки един от тях. И всички се изпълниха със Светия Дух и започнаха да говорят на други езици, според както Духът им даваше способност да изговарят. Деяния 2:1–4.

The outpouring of the Spirit represents the proclamation of a message, and the widow was going to make a fire, so she could prepare some food to eat, which is a message.

Изливането на Духа представлява прогласяването на една вест, а вдовицата щеше да накладе огън, за да може да приготви храна за ядене, което е една вест.

> And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:9, 10.

> И отидох при ангела и му казах: Дай ми книжката. А той ми рече: Вземи я и я изяж; тя ще направи корема ти горчив, но в устата ти ще бъде сладка като мед. И взех книжката от ръката на ангела и я изядох; и в устата ми беше сладка като мед; а щом я изядох, коремът ми стана горчив. Откровение 10:9, 10.

The message that was immediately proclaimed to Jezebel by Ahab was that Elijah’s God was the true God, for Ahab had just witnessed Elijah’s God answer by fire. The message that was immediately opened up on October 22, 1844 was the third angel’s message. In either case, the message delivered by Ahab or the third angel’s message infuriates Jezebel.

Вестта, която Ахав незабавно възвести на Езавел, бе, че Богът на Илия е истинският Бог, защото Ахав току-що бе станал свидетел как Богът на Илия отговори с огън. Вестта, която бе незабавно разкрита на 22 октомври 1844 г., бе вестта на третия ангел. И в двата случая вестта, предадена от Ахав, или вестта на третия ангел, разярява Езавел.

> But tidings out of the east and out of the north shall trouble him: therefore he shall go forth with great fury to destroy, and utterly to make away many. Daniel 11:44.

> Но вести от изток и от север ще го смутят; затова той ще излезе с голяма ярост, за да погуби и съвсем да изтреби мнозина. Даниил 11:44.

Daniel’s “tidings out of the east and north” represents the message that enrages the king of the north, who is Jezebel, and she initiates the final persecution of earth’s history. That message was represented by Ahab’s message to Jezebel, and the arrival of the third angel’s message at the opening of the judgment in 1844.

Данаиловите „слухове от изток и от север“ представляват вестта, която разгневява северния цар, който е Езавел, и тя предизвиква последното гонение в земната история. Тази вест бе представена чрез Ахавовата вест към Езавел и чрез пристигането на вестта на третия ангел при откриването на съда през 1844 година.

> And Ahab told Jezebel all that Elijah had done, and withal how he had slain all the prophets with the sword. Then Jezebel sent a messenger unto Elijah, saying, So let the gods do to me, and more also, if I make not thy life as the life of one of them by tomorrow about this time. 1 Kings 19:1, 2.

> И Ахав разказа на Езавел всичко, което Илия беше извършил, и още как беше избил с меч всичките пророци. Тогава Езавел изпрати пратеник при Илия и каза: Така да ми сторят боговете, и още повече, ако до утре по това време не направя твоя живот като живота на един от тях. 3 Царе 19:1, 2.

Elijah, as a symbol, is represented through the wilderness time period of 538 through 1798. Then in 1798, Elijah appears in history as William Miller. In 1844, Elijah is calling the fire of the Midnight Cry down from heaven. Then in 1863, Elijah and his message were rejected. His message was Moses’ message of the “seven times,” represented also by the message of Ezekiel’s two sticks. The gathering of the two sticks at the conclusion of their scattering was the message of the widow of Sarepta, and she gathered the two sticks in advance of preparing a meal.

Илия, като символ, е представен чрез времевия период на пустинята от 538 до 1798 година. След това, през 1798 година, Илия се явява в историята като Уилям Милър. През 1844 година Илия призовава огъня на Среднощния вик да слезе от небето. След това, през 1863 година, Илия и неговата вест бяха отхвърлени. Неговата вест беше вестта на Моисей за „седемте времена“, представена също чрез вестта за двете тояги на Езекиил. Събирането на двете тояги при завършека на тяхното разпръсване беше вестта за вдовицата от Сарепта, и тя събра двете тояги, преди да приготви храна.

Millerite Adventism, according to James and Ellen White, became Laodicean Adventism in 1856, and when they thereafter rejected Elijah’s message of Moses’ “seven times” in 1863, they removed the logical ability to understand the increase of knowledge of the “seven times” that God had sought to bring forth in 1856 (through the eight unfinished articles of Hiram Edson.) They were forced by logic to begin to tear down the foundational system of truths the angels led William Miller to assemble. The first ‘stone’ that was discovered by Miller, was the foundation stone that Laodicean Adventism would stumble over throughout its entire history. The rejection of that first stone of truth produced the blindness of Laodicea, a symptom that is curable, but rarely pursued.

Според Джеймс и Елън Уайт, милеритският адвентизъм се превърна в лаодикийски адвентизъм през 1856 г., а когато впоследствие отхвърлиха Илияновата вест за Моисеевите „седем времена“ през 1863 г., те отстраниха логическата способност да разберат увеличаването на познанието за „седемте времена“, което Бог бе потърсил да изведе наяве през 1856 г. (чрез осемте незавършени статии на Хайръм Едсън). Логиката ги принуди да започнат да разрушават основополагащата система от истини, която ангелите бяха повели Уилям Милър да състави. Първият „камък“, открит от Милър, беше основният камък, в който лаодикийският адвентизъм щеше да се препъва през цялата си история. Отхвърлянето на този първи камък на истината произведе слепотата на Лаодикия — симптом, който е лечим, но рядко бива търсен.

The cleansing of the temple that began on October 22, 1844, involved the cleansing of the “host” that had been trampled down along with the sanctuary in Daniel 8:13. The host was represented by the “two sticks” that the widow of Zarephath had gathered for the fire. The two sticks were the two houses of literal ancient Israel. Literal Ephraim and Judah, were to be gathered into one spiritual nation, and purified by the messenger of the covenant at the opening of the judgment. Those two nations were the “host,” that had been trampled down.

Очистването на храма, което започна на 22 октомври 1844 г., включваше очистването на „войнството“, което бе потъпкано заедно със светилището в Даниил 8:13. Войнството бе представено чрез „двете съчки“, които вдовицата от Сарепта беше събрала за огъня. Двете съчки бяха двата дома на буквалния древен Израил. Буквалните Ефрем и Юда трябваше да бъдат събрани в един духовен народ и очистени от вестителя на завета при откриването на съда. Тези два народа бяха „войнството“, което бе потъпкано.

Ezekiel’s promise was that God would “take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone”, and would “gather them” “and bring them into their own land.” The land of literal Israel was the glorious land, or the promised land, or Judah. The spiritual glorious land in 1798, was the land of the two-horned earth beast of Revelation thirteen.

Обещанието на Езекиил беше, че Бог „ще вземе израилевите чеда измежду езичниците, където са отишли“, и „ще ги събере“ и „ще ги доведе в тяхната земя“. Земята на буквалния Израил беше славната земя, или обещаната земя, или Юда. Духовната славна земя през 1798 г. беше земята на двурогия земен звяр от Откровение тринадесета глава.

> In the day that I lifted up mine hand unto them, to bring them forth of the land of Egypt into a land that I had espied for them, flowing with milk and honey, which is the glory of all lands. . . . Yet also I lifted up my hand unto them in the wilderness, that I would not bring them into the land which I had given them, flowing with milk and honey, which is the glory of all lands. Ezekiel 20:6, 15.

> В деня, когато издигнах ръката Си към тях, за да ги изведа от египетската земя в земя, която бях предвидил за тях, земя, където текат мляко и мед, която е славата на всички земи.... Но още и в пустинята издигнах ръката Си към тях, че няма да ги въведа в земята, която им бях дал, земя, където текат мляко и мед, която е славата на всички земи. Езекиил 20:6, 15.

The two literal houses of Israel lived in the land that was the “glory of all lands,” the land that “flowed” with “milk and honey.” When the two literal houses of Israel were gathered together as spiritual Israel, they were promised to be placed in their own land. The spiritual “glorious land” is where the movement of the Millerites at the beginning and the movement of the one hundred and forty-four thousand at the ending are located during the reign of the earth beast. The movement that represents the one hundred and forty-four thousand could only be raised up in the land of the earth beast. A movement claiming to be the movement of the third angel from any other land is a counterfeit, for the Alpha and Omega always illustrates the end with the beginning.

Двата буквални дома на Израил живееха в земята, която беше „слава на всички земи“, земята, която „течеше“ с „мляко и мед“. Когато двата буквални дома на Израил бяха събрани заедно като духовен Израил, им бе обещано да бъдат поставени в своята собствена земя. Духовната „славна земя“ е мястото, където са разположени движението на милеритите в началото и движението на сто четиридесет и четирите хиляди в края по време на царуването на земния звяр. Движението, което представлява сто четиридесет и четирите хиляди, можеше да бъде издигнато единствено в земята на земния звяр. Движение, което претендира да бъде движението на третия ангел от която и да е друга земя, е фалшификат, защото Алфа и Омега винаги онагледява края чрез началото.

> “The unrivaled mercies and blessings of God have been showered upon our nation, it has been a land of liberty, and the glory of the whole earth. But instead of returning gratitude to God, instead of honoring God and his law, the professed Christians of America have become leavened with pride, covetousness, and self-sufficiency. . . .

> „Несравнимите милости и благословения на Бога са били изливани изобилно върху нашия народ; тя е била земя на свобода и слава на цялата земя. Но вместо да въздадат благодарност на Бога, вместо да почетат Бога и Неговия закон, изповядващите се за християни в Америка са се заквасили с гордост, користолюбие и самодоволство....“

> “The time has come when judgment is fallen in the streets, and equity cannot enter, and he that departeth from evil maketh himself a prey. But the Lord’s arm is not shortened that it cannot save, and his ear is not heavy that it cannot hear. The people of the United States have been a favored people; but when they restrict religious liberty, surrender Protestantism, and give countenance to popery, the measure of their guilt will be full, and ‘national apostasy’ will be registered in the books of heaven. The result of this apostasy will be national ruin.” Review and Herald, May 2, 1893.

> „Дошло е времето, когато правосъдието е паднало по улиците и справедливостта не може да влезе, а онзи, който се отклонява от злото, става плячка. Но мишцата на Господа не е скъсена, та да не може да спасява, и ухото Му не е натежало, та да не може да чува. Народът на Съединените щати е бил облагодетелстван народ; но когато те ограничат религиозната свобода, отстъпят от протестантизма и окажат подкрепа на папството, мярката на вината им ще се изпълни и „национално отстъпление“ ще бъде записано в небесните книги. Резултатът от това отстъпление ще бъде национална разруха.“ Review and Herald, 2 май 1893 г.

Daniel chapter eight, verses thirteen and fourteen identify the treading down of both the sanctuary and the host. The host was the two houses of literal Israel. Jerusalem was trampled down during the twelve hundred and sixty years of the Dark Ages.

В Даниил, глава осма, стихове тринадесети и четиринадесети, се посочва потъпкването както на светилището, така и на войнството. Войнството бяха двата дома на буквалния Израил. Ерусалим беше потъпкван през хилядата двеста и шестдесет години на Тъмните векове.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> И ми бе дадена тръстика, подобна на жезъл; и ангелът стоеше, казвайки: Стани и измери Божия храм, олтара и ония, които се покланят в него. А двора, който е вън от храма, остави вън и не го измервай, защото е даден на езичниците; и те ще тъпчат светия град четиридесет и два месеца. Откровение 11:1, 2.

John in chapter eleven of Revelation is told to measure not only the temple, but also “them that worship therein.” John was prophetically located at October 22, 1844, when he was commanded to measure the temple and the worshippers therein.

На Йоан в единадесета глава на Откровение е казано да измери не само храма, но и „онези, които се покланят в него“. Йоан пророчески бе поставен на 22 октомври 1844 г., когато му бе заповядано да измери храма и поклонниците в него.

> And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:10.

> И взех малката книжка от ръката на ангела и я изядох; и в устата ми беше сладка като мед; а щом я изядох, коремът ми стана горчив. Откровение 10:10.

In verse ten of chapter ten of Revelation, John represented the bitter disappointment of October 22, 1844, and he was immediately told to measure both the sanctuary and the host. The subject of the question of Daniel eight and verse thirteen, is the trampling down of both the sanctuary and the host. John informs us that “the Gentiles” were to “tread under foot” the “holy city” for “forty and two months.” The forty-two months was Elijah’s three and a half years. It was the Dark Ages from 538 through 1798. Prophetically standing in October 22, 1844, John was told to leave off the court and “measure it not, for it was given to the Gentiles, and the holy city shall they tread under foot forty and two months.”

В десетия стих на десета глава от Откровение Йоан представи горчивото разочарование от 22 октомври 1844 г., и веднага му бе казано да измери както светилището, така и войнството. Предметът на въпроса в Даниил осма глава, тринадесети стих, е потъпкването както на светилището, така и на войнството. Йоан ни известява, че „езичниците“ трябваше да „тъпчат“ „светия град“ в продължение на „четиридесет и два месеца“. Четиридесет и двата месеца бяха трите години и половина на Илия. Това бяха Тъмните векове от 538 до 1798 година. Пророчески стоейки на 22 октомври 1844 г., на Йоан му бе казано да остави външния двор и „не го измервай, защото е даден на езичниците; и те ще тъпчат светия град четиридесет и два месеца“.

When John was told to measure the “temple, and the altar, and them that worship therein;” in the words of Daniel eight and verse thirteen, he was told to measure the sanctuary and the host. If John was told ‘not’ to count the twelve hundred and sixty years, then he was to measure from 1798 to where he was standing in 1844. 1798 to 1844, when measured, represents forty-six years. The beginning of the forty-six years was in 1798, when Moses’ “seven times” against the northern house of Israel was fulfilled. The ending of the forty-six years was in 1844, when Moses’ “seven times” against the southern house of Israel was fulfilled. John’s measurement equates to forty-six years. The number forty-six symbolizes the temple. Jesus said destroy this temple, and in three days I will raise it up, but the quibbling Jews argued the temple had been erected in forty-six years.

Когато на Йоан бе казано да измери „храма, и олтара, и онези, които се покланят в него“, по думите на Данаил осма глава и тринадесети стих, му бе казано да измери светилището и множеството. Ако на Йоан бе казано „да не“ брои хилядата двеста и шестдесетте години, тогава той трябваше да измери от 1798 година до мястото, където стоеше през 1844 година. От 1798 до 1844, когато се измери, представлява четиридесет и шест години. Началото на четиридесет и шестте години бе през 1798 година, когато се изпълниха Мойсеевите „седем времена“ против северния дом на Израил. Краят на четиридесет и шестте години бе през 1844 година, когато се изпълниха Мойсеевите „седем времена“ против южния дом на Израил. Измерването на Йоан се равнява на четиридесет и шест години. Числото четиридесет и шест символизира храма. Исус каза: разрушете този храм, и за три дни ще го издигна; но заядливите юдеи възразиха, че храмът е бил съграждан четиридесет и шест години.

> Jesus answered and said unto them, Destroy this temple, and in three days I will raise it up. Then said the Jews, Forty and six years was this temple in building, and wilt thou rear it up in three days? But he spake of the temple of his body. John 2:19–21.

> Исус им отговори и рече: Разрушете този храм, и за три дни ще го издигна. Тогава юдеите казаха: Четиридесет и шест години се градеше този храм, а Ти ли ще го издигнеш за три дни? Но Той говореше за храма на Своето тяло. Йоан 2:19–21.

Jesus took the flesh of Adam after Adam fell, with all of its inherited degenerations, in order to set an example that we might overcome as He overcame. Upon two witnesses, to teach that Christ’s flesh did not contain the inherited degeneracies of four thousand years of sin, is to promote the wine of Babylon, for to teach that Christ did not accept those inherited weaknesses is a primary doctrine of Catholicism.

Исус прие плътта на Адам след падението на Адам, с всички нейни наследени израждания, за да даде пример, че и ние можем да победим, както Той победи. Въз основа на две свидетелства, да се поучава, че плътта на Христос не е съдържала наследените израждания на четири хиляди години грях, означава да се разпространява виното на Вавилон; защото да се учи, че Христос не е приел тези наследени слабости, е основно учение на католицизма.

> And every spirit that confesseth not that Jesus Christ is come in the flesh is not of God: and this is that spirit of antichrist, whereof ye have heard that it should come; and even now already is it in the world. 1 John 4:3.

> И всеки дух, който не изповядва, че Исус Христос е дошъл в плът, не е от Бога; и това е духът на антихриста, за когото сте чули, че иде; и още сега вече е в света. 1 Йоан 4:3.

> For many deceivers are entered into the world, who confess not that Jesus Christ is come in the flesh. This is a deceiver and an antichrist. 2 John 1:7.

> Защото мнозина измамници влязоха в света, които не изповядват, че Исус Христос е дошъл в плът. Този е измамник и антихрист. 2 Йоан 1:7.

The temple of Christ’s body was the temple of every human being’s body.

Храмът на Христовото тяло беше храмът на тялото на всяко човешко същество.

> “Christ was not in as favorable a position in the desolate wilderness to endure the temptations of Satan as was Adam when he was tempted in Eden. The Son of God humbled Himself and took man’s nature after the race had wandered four thousand years from Eden, and from their original state of purity and uprightness. Sin had been making its terrible marks upon the race for ages; and physical, mental, and moral degeneracy prevailed throughout the human family.

> „Христос не беше в тъй благоприятно положение в пустата пустиня да издържи изкушенията на Сатана, както беше Адам, когато бе изкушаван в Едем. Божият Син смири Себе Си и прие човешко естество, след като човешкият род бе странствал четири хиляди години далеч от Едем и от първоначалното си състояние на чистота и праведност. Грехът в продължение на векове бе оставял своите страшни белези върху човешкия род; и физическо, умствено и нравствено израждане преобладаваше в цялото човешко семейство.

> “When Adam was assailed by the tempter in Eden he was without the taint of sin. He stood in the strength of his perfection before God. All the organs and faculties of his being were equally developed, and harmoniously balanced.

> „Когато Адам бе нападнат от изкусителя в Едем, той беше без петното на греха. Стоеше пред Бога в силата на своето съвършенство. Всички органи и способности на неговото естество бяха еднакво развити и хармонично уравновесени.

> “Christ, in the wilderness of temptation, stood in Adam’s place to bear the test he failed to endure. Here Christ overcame in the sinner’s behalf, four thousand years after Adam turned his back upon the light of his home. Separated from the presence of God, the human family had been departing, every successive generation, farther from the original purity, wisdom, and knowledge which Adam possessed in Eden. Christ bore the sins and infirmities of the race as they existed when He came to the earth to help man. In behalf of the race, with the weaknesses of fallen man upon Him, He was to stand the temptations of Satan upon all points wherewith man would be assailed.” Selected Messages, book 1, 267, 268.

> „Христос в пустинята на изкушението застана на мястото на Адам, за да понесе изпита, който той не устоя. Тук Христос победи от името на грешника, четири хиляди години след като Адам обърна гръб на светлината на своя дом. Отделено от Божието присъствие, човешкото семейство с всяко следващо поколение се отдалечаваше все повече от първоначалната чистота, мъдрост и познание, които Адам притежаваше в Едем. Христос понесе греховете и немощите на човешкия род такива, каквито съществуваха, когато Той дойде на земята, за да помогне на човека. От името на човешкия род, с немощите на падналия човек върху Себе Си, Той трябваше да устои на сатанинските изкушения във всички точки, в които човекът би бил нападнат.“ Selected Messages, book 1, 267, 268.

In John chapter two Christ was speaking of His body as a temple, and His body-temple was that of a human being with the degeneracies of four thousand years of compounded weakness. The human temple that Christ referred to is made up of forty-six chromosomes. When Moses went upon Sinai to receive the law and instruction for erecting the temple, he was on the mount forty-six days. Ezekiel refers to Christ placing His temple in the “midst” of the two sticks. The period of time from the conclusion of the seven times of the northern kingdom and the southern kingdom that John was told to measure was forty-six years, and it represented the “midst” or period of time between 1798 and 1844. In those forty-six years, Jesus erected the spiritual temple that he would suddenly cleanse when He came as the messenger of the covenant. As the messenger of the covenant, He would write his law upon his people’s hearts. That law is represented by two tables. The first table has four commandments, the second table has six. Together they represent the number forty-six.

Във втората глава на Йоан Христос говореше за Своето тяло като за храм, и Неговото телесно-храмово естество беше това на човешко същество с изражданията на четири хиляди години натрупана слабост. Човешкият храм, за който Христос говореше, е съставен от четиридесет и шест хромозоми. Когато Моисей се изкачи на Синай, за да получи закона и наставленията за издигането на храма, той беше на планината четиридесет и шест дни. Езекиил говори за Христос, Който поставя Своя храм „сред“ двете тояги. Периодът от време от завършека на седемте времена на северното царство и южното царство, който на Йоан беше казано да измери, беше четиридесет и шест години и представляваше „средата“, или периода от време между 1798 и 1844 година. През тези четиридесет и шест години Исус издигна духовния храм, който внезапно щеше да очисти, когато дойде като вестителят на завета. Като вестител на завета Той щеше да напише Своя закон върху сърцата на Своя народ. Този закон е представен от две плочи. Първата плоча има четири заповеди, втората плоча има шест. Заедно те представят числото четиридесет и шест.

The gathering of spiritual Israel from 1798 through 1844, represents the gathering of spiritual Israel, but it also represents the establishment of a temple.

Събирането на духовния Израил от 1798 до 1844 г. представлява събирането на духовния Израил, но то също така представлява и установяването на един храм.

> To whom coming, as unto a living stone, disallowed indeed of men, but chosen of God, and precious, Ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ.

> Пристъпвайки към Него като към жив камък, наистина отхвърлен от човеците, но избран от Бога и скъпоценен, и вие също, като живи камъни, се съграждате в духовен дом, свято свещенство, за да принасяте духовни жертви, благоприятни на Бога чрез Иисус Христос.

> Wherefore also it is contained in the scripture, Behold, I lay in Sion a chief corner stone, elect, precious: and he that believeth on him shall not be confounded.

> Затова и в Писанието се съдържа: „Ето, полагам в Сион крайъгълен камък, избран, скъпоценен; и който вярва в Него, не ще се посрами.“

> Unto you therefore which believe he is precious: but unto them which be disobedient, the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner, And a stone of stumbling, and a rock of offence, even to them which stumble at the word, being disobedient: whereunto also they were appointed.

> И тъй, за вас, които вярвате, Той е скъпоценен; а за ония, които са непокорни — камъкът, който зидарите отхвърлиха, същият стана глава на ъгъла, и камък за препъване, и канара на съблазън — именно за ония, които се препъват в словото, понеже са непокорни; за което и бяха определени.

> But ye are a chosen generation, a royal priesthood, an holy nation, a peculiar people; that ye should show forth the praises of him who hath called you out of darkness into his marvellous light: Which in time past were not a people, but are now the people of God: which had not obtained mercy, but now have obtained mercy. 1 Peter 2:4–10.

> Но вие сте избран род, царствено свещенство, свят народ, люде, които Бог придоби за Себе Си, за да възвестявате превъзходствата на Онзи, Който ви призова от тъмнината в Своята чудна светлина; вие, които някога не бяхте народ, а сега сте Божи народ; които не бяхте получили милост, а сега получихте милост. 1 Peter 2:4–10.

The temple that was erected from 1798 to 1844 includes a class that were “appointed” to disobedience. Their disobedience was manifested in their rejection of the “seven times,” “the corner stone,” “the stone which the builders disallowed” which is the “rock of offence” and the “stone of stumbling.”

Храмът, който бе издигнат от 1798 до 1844 г., включва една класа, която бе „определена“ за непокорство. Тяхното непокорство се прояви в отхвърлянето им на „седемте времена“, „крайъгълния камък“, „камъка, който зидарите отхвърлиха“, който е „камък за препъване“ и „скала на съблазън“.

The class that was “chosen of God,” recognized the “stone” that had been “disallowed of men” as the “living stone,” and as the “stone” that had been “chosen of God, and” was “precious.” The “chosen of God,” the “chosen generation” were in “times past” “not a people, but were” then to be “the people of God.” When God gathered the two sticks, He brought them out from the “heathen.” They were to become His people when he brought the two nations together as one during the forty-six years from 1798 until 1844.

Класата, която беше „избрана от Бога“, разпозна „камъка“, който беше „отхвърлен от човеците“, като „живия камък“ и като „камъка“, който беше „избран от Бога и“ беше „скъпоценен“. „Избраните от Бога“, „избраният род“, в „предишни времена“ „не бяха народ, а“ тогава трябваше да станат „Божий народ“. Когато Бог събра двете тояги, Той ги изведе измежду „езичниците“. Те трябваше да станат Негов народ, когато Той събра двата народа в едно през четиридесет и шестте години от 1798 до 1844.

There is only one foundation, and that foundation is Jesus Christ, but the “stone of stumbling” that was the foundation of the history that was rejected by the disobedient, was Moses’ seven times. When the “seven times” was rejected in 1863, it was a rejection of Jesus Christ.

Има само една основа и тази основа е Исус Христос; но „камъкът за препъване“, който беше основата на отхвърлената от непокорните история, беше „седемте времена“ на Моисей. Когато „седемте времена“ бяха отхвърлени през 1863 г., това беше отхвърляне на Исус Христос.

The dish of fables that infers that the cleansing of the sanctuary that began on October 22, 1844 was a fulfillment of the twenty-three hundred year prophecy alone, identifies an empty sanctuary, a sanctuary without a host, a kingdom without citizens. There is no purpose for the sanctuary provided by inspiration, that is of higher priority, than what God said the purpose of the sanctuary is.

Смесицата от басни, която заключава, че очистването на светилището, започнало на 22 октомври 1844 г., е било изпълнение единствено на пророчеството за две хиляди и триста години, посочва едно празно светилище, светилище без множество, царство без поданици. Няма предназначение на светилището, дадено чрез вдъхновение, което да има по-висок приоритет от онова, което Бог е казал, че е предназначението на светилището.

> And let them make me a sanctuary; that I may dwell among them. Exodus 25:8.

> И нека Ми направят светилище, за да обитавам между тях. Изход 25:8.

In the Scriptures, God’s sanctuary is always associated with His people, who are the host. Ezekiel’s two sticks, that are identified as two nations, were to become one nation and God’s sanctuary would be in their midst. To misrepresent the question of verse thirteen of Daniel eight, in order to hide what is actually asked by the question, is simultaneously also rejecting the “certain saint” in verse thirteen, who was asked to answer the question.

В Писанията Божието светилище винаги е свързано с Неговия народ, който е множеството. Двете пръчки на Езекиил, които са определени като два народа, трябваше да станат един народ и Божието светилище щеше да бъде сред тях. Да се изопачава въпросът от тринадесети стих на осма глава на Даниил, за да се прикрие какво всъщност се пита с този въпрос, означава едновременно и отхвърляне на „някой си светия“ в тринадесети стих, на когото бе зададено да отговори на въпроса.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Тогава чух един светец да говори; и друг светец каза на онзи светец, който говореше: Докога ще трае видението за всекидневната жертва и за престъплението, което причинява запустение, за да бъдат и светилището, и войнството предадени на потъпкване? А той ми каза: До две хиляди и триста денонощия; тогава светилището ще се очисти. Даниил 8:13, 14.

The heavenly being who was asked the question is called “that certain saint,” and the expression is translated from the Hebrew word “Palmoni”, which means the wonderful numberer, the numberer of secrets. In the passage, which is the central pillar and foundation of Adventism, Christ represents himself as the wonderful numberer. He does so right where He identifies the relationship between the longest time prophecy in the Bible and also the time prophecy of the twenty-three hundred days. The longest time prophecy is Moses’ oath, which is the seven times of Leviticus twenty-six. It is the prophecy that identifies the scattering and enslavement of both houses of Israel, who are identified as the “host” that will be trampled down in verse thirteen, whereas, verse fourteen identifies the prophecy of trampling down of the sanctuary. Both prophecies were fulfilled on October 22, 1844, after the widow of Zarephath gathered the two sticks for the fire of the messenger of the covenant.

Небесното същество, на което бе зададен въпросът, е наречено „оня един светец“, а изразът е преведен от еврейската дума „Палмони“, която означава чудният преброител, преброителят на тайните. В откъса, който е централният стълб и основа на адвентизма, Христос представя Себе Си като чудния преброител. Той прави това именно там, където посочва връзката между най-дългото времево пророчество в Библията и също така времевото пророчество за две хиляди и триста дни. Най-дългото времево пророчество е клетвата на Мойсей, която представлява седемте времена от Левит двадесет и шеста глава. Това е пророчеството, което посочва разпръсването и поробването на двата дома на Израил, които са определени като „войнството“, което ще бъде потъпкано в стих тринадесети, докато стих четиринадесети посочва пророчеството за потъпкването на светилището. И двете пророчества се изпълниха на 22 октомври 1844 година, след като вдовицата от Сарепта събра двете съчки за огъня на Вестителя на завета.

When Adventism rejected the very first truth of prophetic time which the angels led William Miller to understand, they blinded themselves. In 1856, with the eight articles of Hiram Edson, Palmoni attempted to increase the light of the seven times, but to no avail. They rejected the message to Laodicea, and accepted the five malignant manifestations of Laodicea, thus identifying themselves as the five foolish virgins.

Когато адвентизмът отхвърли самата първа истина на пророческото време, която ангелите поведоха Уилям Милър да разбере, той ослепи самия себе си. През 1856 г., чрез осемте статии на Хайръм Едсън, Палмони се опита да умножи светлината относно седемте времена, но напразно. Те отхвърлиха вестта към Лаодикия и приеха петте злокачествени проявления на Лаодикия, като по този начин се отъждествиха с петте неразумни девици.

The sixty-five years of Isaiah seven, that identifies 742BC, 723BC and 677BC in its beginning, was repeated in the ending history of 1798, 1844 and 1863. That ending history is represented by the gathering of the two sticks in Ezekiel chapter thirty-seven, and the widow of Sarepta (as she is called in the Greek of the New Testament), is the history of God establishing a covenant relationship with spiritual Israel in spiritual Judah (the glorious land) during the history of the sixth kingdom of Bible prophecy. That history being the end of the prophecy of sixty-five years, also represents the beginning of the earth beast of Revelation thirteen. At the beginning of the sixth kingdom of Bible prophecy, the joining of two sticks illustrates the ending of the sixth kingdom of Bible prophecy. That history contains a parallel history of the horn of Protestantism and the horn of Republicanism.

Шестдесет и петте години от Исая седма, които в своето начало обозначават 742 пр.Хр., 723 пр.Хр. и 677 пр.Хр., бяха повторени в заключителната история на 1798, 1844 и 1863 година. Тази заключителна история е представена чрез събирането на двете тояги в Езекиил, глава тридесет и седма, а вдовицата от Сарепта (както е наречена в гръцкия текст на Новия завет) е историята на това как Бог установява заветно взаимоотношение с духовния Израил в духовна Юдея (славната земя) по време на историята на шестото царство от библейското пророчество. Тази история, бидейки краят на пророчеството за шестдесет и пет години, също така представлява началото на земния звяр от Откровение тринадесета глава. В началото на шестото царство от библейското пророчество съединяването на двете тояги илюстрира края на шестото царство от библейското пророчество. Тази история съдържа паралелна история на рога на протестантизма и рога на републиканизма.

Prophetically a power, or a horn, or a nation, or a kingdom, or a king or a head are interchangeable symbols, depending upon the context where they are used. All these symbols also refer to the two sticks which Ezekiel identifies as two nations. In the beginning of the earth beast’s prophetic history, the Protestant horn was gathered into one nation, or one horn. At the end of that very same history the Republican horn will come together with the horn of apostate Protestantism to make one nation. That nation will be an image to the sea beast of Revelation thirteen. Logically, if we refuse to see the testimony of the curse of the seven times (that was carried out against both houses of literal Israel), we certainly will not be able to see how those two literal houses of ancient Israel became the nation of spiritual Israel in 1844. If we cannot see that history, we are absolutely “clueless” about how that history at the beginning of the United States identifies the history at the end, when the Republican horn repeats the gathering process and the joining together that was illustrated in the beginning with the Protestant horn.

В пророчески смисъл една сила, или рог, или народ, или царство, или цар, или глава са взаимозаменяеми символи, в зависимост от контекста, в който се употребяват. Всички тези символи се отнасят и до двете тояги, които Езекиил определя като два народа. В началото на пророческата история на земния звяр протестантският рог беше събран в един народ, или един рог. В края на същата тази история републиканският рог ще се съедини с рога на отстъпническия протестантизъм, за да образуват един народ. Този народ ще бъде образ на морския звяр от Откровение тринадесета глава. Логично, ако отказваме да видим свидетелството на проклятието на седемте времена (което беше изпълнено срещу двата дома на буквалния Израил), със сигурност няма да можем да видим как тези два буквални дома на древния Израил станаха народа на духовния Израил през 1844 година. Ако не можем да видим тази история, ние сме напълно „в неведение“ относно това как тази история в началото на Съединените щати определя историята в края, когато републиканският рог повтаря процеса на събирането и съединяването, който беше илюстриран в началото с протестантския рог.

We will continue to consider these truths in the next article.

Ще продължим да разглеждаме тези истини в следващата статия.

Back to Articles