Article

# Rome Establishes the Vision - Number Six

Рим утвърждава видението — число шест

The Prophetic Controversies in Adventist History: Understanding the Conflict Between Uriah Smith and James White on Daniel 11:36

Пророческите спорове в адвентната история: разбиране на конфликта между Урия Смит и Джеймс Уайт относно Даниил 11:36

Author

Jeff Pippenger

Published

August 14, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are addressing six lines of prophetic controversy that have occurred within the history of Adventism from 1798 until the present day.

Разглеждаме шест направления на пророчески спор, възникнали в историята на адвентизма от 1798 година до наши дни.

> “In history and prophecy the Word of God portrays the long continued conflict between truth and error. That conflict is yet in progress. Those things which have been, will be repeated. Old controversies will be revived, and new theories will be continually arising. But God’s people, who in their belief and fulfillment of prophecy have acted a part in the proclamation of the first, second, and third angels’ messages, know where they stand. They have an experience that is more precious than fine gold. They are to stand firm as a rock, holding the beginning of their confidence steadfast unto the end.” Selected Messages, book 2, 109.

> „В историята и пророчеството Божието Слово изобразява дълго продължаващата борба между истината и заблудата. Тази борба все още продължава. Това, което е било, ще се повтори. Старите спорове ще бъдат възобновени и непрестанно ще възникват нови теории. Но Божият народ, който чрез своята вяра и в изпълнението на пророчеството е имал дял в прогласяването на вестите на първия, втория и третия ангел, знае къде стои. Той има опитност, по-скъпоценна от чистото злато. Той трябва да стои твърдо като канара, като държи началото на своето упование непоколебимо до края.“ Selected Messages, book 2, 109.

The previous article addressed the first and last controversy about the Roman power, and we will now take up the controversy that occurred between Uriah Smith and James White. Uriah Smith inserted his own “private interpretation” into verse thirty-six.

Предишната статия разгледа първия и последния спор относно римската власт, а сега ще се заемем със спора, възникнал между Урия Смит и Джеймс Уайт. Урия Смит внесе свое собствено „частно тълкуване“ в тридесет и шести стих.

> “VERSE 36. And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvelous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished; for that that is determined shall be done.

> „СТИХ 36. И царят ще постъпва според волята си; и ще се възвеличи, и ще се превъзнесе над всеки бог, и ще говори хулни неща против Бога на боговете, и ще благоденства, докато се изпълни негодуванието; защото определеното ще се извърши.

> “The king here introduced cannot denote the same power which was last noticed; namely, the papal power; for the specifications will not hold good if applied to that power.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 292.

> „Тук въведеният цар не може да означава същата сила, която бе спомената последна; а именно, папската власт; защото описаните характеристики няма да се окажат приложими, ако бъдат отнесени към тази власт.“ Урия Смит, Daniel and the Revelation, 292.

Smith acknowledged that the power in the previous verse was “papal Rome,” but claims the characteristics of verse thirty-six are not prophetic characteristics that identify papal Rome. That claim is false. It should be remembered that in the rebellion of 1863, the seven times of Leviticus chapter twenty-six was set aside, and therefore the representation of the seven times of both tables of Habakkuk was rejected. Both the 1843 and the 1850 charts illustrate the seven times in the very center of the charts, and both illustrations place the cross in the center of the line of the seven times. When the new light of the seven times arrived in 1856 and was thereafter rejected, it marked a rejection of Habakkuk’s two tables, and also the authority of the Spirit of Prophecy, which so clearly identifies that both charts were directed by God.

Смит признава, че силата в предишния стих е „папският Рим“, но твърди, че характеристиките на стих тридесет и шести не са пророчески характеристики, които отъждествяват папския Рим. Това твърдение е лъжливо. Трябва да се помни, че при бунта от 1863 г. седемте времена от двадесет и шеста глава на Левит бяха отстранени настрана и следователно беше отхвърлено представянето на седемте времена и в двете таблици на Авакум. И схемата от 1843 г., и тази от 1850 г. изобразяват седемте времена в самия център на схемите, и двете изображения поставят кръста в центъра на линията на седемте времена. Когато през 1856 г. дойде новата светлина за седемте времена и след това беше отхвърлена, това беляза отхвърляне на двете таблици на Авакум, а също и на авторитета на Духа на пророчеството, който толкова ясно посочва, че и двете схеми са били насочени от Бога.

According to Sister White the last deception of Satan is to make of none effect the testimony of God’s Spirit, and here the first deception was to make of none effect the testimony of God’s Spirit, and it also represented a simultaneous rejection of the foundational truths upon the two charts, and more specifically the seven times.

Според Сестра Уайт последната измама на Сатана е да обезсили свидетелството на Божия Дух, а тук първата измама беше да обезсили свидетелството на Божия Дух и същевременно представляваше отхвърляне на основополагащите истини върху двете карти, и по-специално — седемте времена.

At the rebellion of 1863, it was none other than Uriah Smith that produced the 1863 counterfeit chart, which removed the line of the seven times. By 1863 Uriah Smith had closed his eyes to the light of the seven times, and was unable to see that there are two “indignations” which Daniel identifies. The two indignations represent the seven times against the northern kingdom of Israel, and the southern kingdom of Judah. The first against the ten northern tribes began in 723 BC and ended in 1798, and the second began in 677 BC and ended in 1844.

При отстъплението от 1863 г. именно Урия Смит изработи фалшивата карта от 1863 г., която премахна линията на седемте времена. До 1863 г. Урия Смит бе затворил очите си за светлината относно седемте времена и не беше способен да види, че съществуват две „негодования“, които Даниил посочва. Двете негодования представляват седемте времена срещу северното царство на Израил и южното царство на Юда. Първото срещу десетте северни племена започна през 723 г. пр. Хр. и завърши през 1798 г., а второто започна през 677 г. пр. Хр. и завърши през 1844 г.

Gabriel came to Daniel in chapter eight to explain the marah vision, and in connection with his work, he provided a second witness to 1844. The twenty-three hundred years of Daniel chapter eight ended in 1844, but so too did the last of the two indignations against the northern and southern kingdoms.

Гавриил дойде при Даниил в осма глава, за да обясни видението marah, и във връзка със своята работа той представи второ свидетелство за 1844 година. Двете хиляди и триста години от осма глава на Даниил завършиха през 1844 година, но тогава завърши и последното от двете негодувания против северното и южното царство.

> And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. Daniel 8:19.

> И рече: Ето, ще ти явя какво ще стане в последното време на негодуванието; защото в определеното време ще бъде краят. Даниил 8:19.

The last end presupposes a first end. The last of the two indignations, which is simply another expression of the seven times, ended in 1844, and the first indignation ended in 1798. The verse Smith claimed possessed no specifications of the papal power identified the year when the papacy would receive its deadly wound.

Последният край предполага първи край. Последното от двете негодувания, което е просто друг израз за седемте времена, завърши през 1844 г., а първото негодувание завърши през 1798 г. Стихът, за който Смит твърдеше, че не съдържа никакви уточнения относно папската власт, посочваше годината, в която папството щеше да получи смъртоносната си рана.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvelous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished; for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> И царят ще постъпва според волята си; и ще се възвеличи, и ще се превъзнесе над всеки бог, и ще говори нечувани неща против Бога на боговете, и ще преуспява, докато се извърши негодуванието; защото определеното ще се изпълни. Даниил 11:36.

“The king” in verse thirty-six would “prosper till the indignation be accomplished.” Notice what Smith writes about Daniel chapter eight, verses twenty-three and twenty-four in the same book where he claims the papal power does not possess the correct attributes to fulfill verse thirty-six.

„Царят“ в стих тридесет и шести щеше „да благоуспява, докато се извърши негодуванието“. Забележете какво пише Смит относно Даниил, глава осма, стихове двадесет и трети и двадесет и четвърти в същата книга, в която твърди, че папската власт не притежава необходимите характеристики, за да изпълни стих тридесет и шести.

> “VERSE 23. And in the latter time of their kingdom, when the transgressors are come to the full, a king of fierce countenance, and understanding dark sentences, shall stand up. 24. And his power shall be mighty, but not by his own power: and he shall destroy wonderfully, and shall prosper, and practice, and shall destroy the mighty and the holy people. 25. And through his policy also he shall cause craft to prosper in his hand: and he shall magnify himself in his heart, and by peace shall destroy many: he shall also stand up against the Prince of princes; but he shall be broken without hand.

> „СТИХ 23. И в последното време на тяхното царство, когато престъпниците се изпълнят докрай, ще се издигне цар с дръзко лице, който разбира тъмни изречения. 24. И силата му ще бъде могъща, но не чрез собствената му сила; и той ще погубва по чуден начин, и ще преуспява, и ще върши делата си, и ще погуби силните и святия народ. 25. И чрез своето коварство той ще направи измамата да преуспява в ръката му; и ще се превъзнася в сърцето си, и чрез мир ще погуби мнозина; ще се надигне и против Княза на князете; но ще бъде строшен не с ръка.

> “This power succeeds to the four divisions of the goat kingdom in the latter time of their kingdom, that is, toward the termination of their career. It is, of course, the same as the little horn of verse 9 and onward. Apply it to Rome, as set forth in remarks on verse 9, and all is harmonious and clear.

> „Тази сила възниква след четирите дяла на царството на козела в последното време на тяхното царство, тоест към завършека на техния ход. Разбира се, тя е същата като малкия рог от 9-и стих и нататък. Приложете това към Рим, както е изложено в бележките върху 9-и стих, и всичко е хармонично и ясно.

> “‘A king of fierce countenance.’ Moses, in predicting punishment to come upon the Jews from this same power, calls it ‘a nation of fierce countenance.’ Deut. 28:49, 50. No people made a more formidable appearance in warlike array than the Romans. ‘Understanding dark sentences.’ Moses, in the scripture just referred to, says, ‘Whose tongue thou shalt not understand.’ This could not be said of the Babylonians, Persians, or Greeks, in reference to the Jews; for the Chaldean and Greek languages were used to a greater or less extent in Palestine. This was not the case, however, with the Latin.

> „Цар с дръзко лице.“ Мойсей, предсказвайки наказанието, което щеше да дойде върху юдеите от същата тази сила, я нарича „народ с дръзко лице“. Втор. 28:49, 50. Никой народ не представляваше по-внушителна гледка във военен строй от римляните. „Разбиращ тъмни изречения.“ Мойсей, в току-що посоченото Писание, казва: „чийто език няма да разбираш“. Това не би могло да се каже за вавилонците, персите или гърците по отношение на юдеите; защото халдейският и гръцкият език се употребяваха в по-голяма или по-малка степен в Палестина. С латинския обаче това не беше така.

> “When the transgressors are come to the full.’ All along, the connection between God’s people and their oppressors is kept in view. It was on account of the transgressions of his people that they were sold into captivity. And their continuance in sin brought more severe punishment. At no time were the Jews more corrupt morally, as a nation, than at the time they came under the jurisdiction of the Romans.

> „Когато беззаконниците дойдат до пълнотата си.“ Навсякъде се държи пред очи връзката между Божия народ и неговите потисници. Поради престъпленията на Неговия народ те бяха предадени в плен. А упорстването им в греха навлече по-тежко наказание. В нито едно време юдеите не бяха по-нравствено покварени като народ, отколкото по времето, когато дойдоха под властта на римляните.

> “‘Mighty, but not by his own power.’ The success of the Romans was owing largely to the aid of their allies, and divisions among their enemies, of which they were ever ready to take advantage. Papal Rome also was mighty by means of the secular powers over which she exercised spiritual control.

> „Могъщ, но не със своя собствена сила.“ Успехът на римляните се дължеше до голяма степен на помощта на техните съюзници и на разделенията сред техните врагове, от които те винаги бяха готови да се възползват. Папският Рим също беше могъщ посредством светските власти, над които упражняваше духовен контрол.

> “‘He shall destroy wonderfully.’ The Lord told the Jews by the prophet Ezekiel that he would deliver them to men who were ‘skilful to destroy;’ and the slaughter of eleven hundred thousand Jews at the destruction of Jerusalem by the Roman army, was a terrible confirmation of the prophet’s words. And Rome in its second, or papal, phase was responsible for the death of fifty millions of martyrs.

> „Той ще погубва по чуден начин.“ Господ каза на юдеите чрез пророк Езекиил, че ще ги предаде на мъже, които са „изкусни да погубват“; и избиването на един милион и сто хиляди юдеи при разрушението на Йерусалим от римската войска беше страшно потвърждение на думите на пророка. А Рим във втората си, или папска, фаза беше отговорен за смъртта на петдесет милиона мъченици.

> “‘And through his policy also he shall cause craft to prosper in his hand.’ Rome has been distinguished above all other powers for a policy of craft, by means of which it brought the nations under its control. This is true of both pagan and papal Rome. And thus by peace it destroyed many.

> „И чрез своята политика той ще направи измамата да преуспява в ръката му.“ Рим се е отличавал над всички други сили с политика на коварство, посредством която е довеждал народите под своя власт. Това е вярно както за езическия, така и за папския Рим. И така чрез мир той погуби мнозина.

> “And Rome, finally, in the person of one of its governors, stood up against the Prince of princes, by giving sentence of death against Jesus Christ. ‘But he shall be broken without hand,’ an expression which identifies the destruction of this power with the smiting of the image of chapter 2.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 202–204.

> „И Рим, накрая, в лицето на един от своите управители, се изправи против Княза на князете, като произнесе смъртна присъда над Исус Христос. „Но той ще бъде строшен не с ръка“, израз, който отъждествява унищожението на тази сила с поразяването на образа от 2 глава.“ Урайя Смит, „Даниил и Откровението“, 202–204.

Smith, twice in the passage, identifies that the prophetic characteristics of pagan and papal Rome are interchangeable, for they are simply the manifestation of Rome in its two phases, such as the mixture of iron and clay in Daniel chapter two, which Sister White identifies as symbols of churchcraft and statecraft. When Daniel identifies in the verses Smith is addressing–that Rome “shall prosper, and practice,” and that Rome “shall cause craft to prosper in his hand,”–Smith claims that in verse thirty-six that the “king” who “shall prosper till the indignation be accomplished,” identifies a prophetic characteristic of both pagan and papal Rome. Then he claims that none of the characteristics of Rome in verse thirty-six refer to the papal power.

Смит два пъти в разглеждания откъс посочва, че пророческите характеристики на езическия и папския Рим са взаимозаменяеми, защото те са просто проявлението на Рим в двете му фази, подобно на смесването на желязо и кал в Данаил, втора глава, което сестра Уайт определя като символи на църковничество и държавничество. Когато Данаил посочва в стиховете, които Смит разглежда, че Рим „ще успява и ще действа“ и че Рим „ще направи лукавството да успява в ръката му“, Смит твърди, че в стих тридесет и шести „царят“, който „ще успява, докато се извърши негодуванието“, обозначава пророческа характеристика както на езическия, така и на папския Рим. След това той заявява, че нито една от характеристиките на Рим в стих тридесет и шести не се отнася до папската власт.

We have referred to Smith in supporting the identification of Rome being the robbers who establish the vision, and one of the four prophetic characteristics in verse fourteen is that Rome exalts themselves.

Позовахме се на Смит в подкрепа на отъждествяването на Рим с разбойниците, които утвърждават видението, и една от четирите пророчески характеристики в стих четиринадесети е, че Рим възвеличава себе си.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> И в онези времена мнозина ще се надигнат против южния цар; и насилниците измежду твоя народ ще се възвеличат, за да утвърдят видението; но ще паднат. Даниил 11:14.

Smith claims that the specifications of the king in verse thirty-six do not align with the papal power, though he earlier defended that it was Rome in verse fourteen that exalts itself. Yet the king in verse thirty-six “shall exalt himself.” That very same king in verse thirty-six would “speak marvelous things against the God of gods.” In Daniel the papal power “shall speak great words against the Most High,” and in the book of Revelation the papal power blasphemes against the Most High.

Смит твърди, че характеристиките на царя в тридесет и шести стих не съответстват на папската власт, макар че по-рано защитаваше становището, че именно Рим в четиринадесети стих се превъзнася. И все пак царят в тридесет и шести стих „ще се превъзнесе“. Същият този цар в тридесет и шести стих ще „говори чудни неща против Бога на боговете“. В книгата на Даниил папската власт „ще говори надменно против Всевишния“, а в книгата Откровение папската власт богохулства против Всевишния.

> And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. And he opened his mouth in blasphemy against God, to blaspheme his name, and his tabernacle, and them that dwell in heaven. Revelation 13:5, 6.

> И даде му се уста, която говореше големи думи и богохулства; и даде му се власт да продължи четиридесет и два месеца. И отвори устата си за богохулство против Бога, да хули Неговото име, и Неговата скиния, и онези, които обитават на небето. Откровение 13:5, 6.

Every prophetic specification of the papal power is identified in verse thirty-six.

В тридесет и шести стих се открива всяка пророческа характеристика на папската власт.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvelous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished; for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> И царят ще постъпва според волята си; и ще се превъзнася, и ще възвеличава себе си над всеки бог, и ще говори чудни неща против Бога на боговете, и ще успява, докато се изпълни негодуванието; защото определеното ще се извърши. Даниил 11:36.

Human commentators are many times unreliable, but many Adventist commentators give witness to the obvious truth that it was verse thirty-six which the apostle Paul was paraphrasing from 2 Thessalonians, when he addressed the man of sin.

Човешките тълкуватели многократно са ненадеждни, но мнозина адвентни тълкуватели свидетелстват за очевидната истина, че именно тридесет и шестият стих е бил този, който апостол Павел перифразира от 2 Солунци, когато говори за човека на греха.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God. 2 Thessalonians 2:2, 3.

> Никой да не ви измамва по никакъв начин; защото този ден няма да настъпи, докато първо не дойде отстъплението и не се открие човекът на греха, синът на погибелта, който се противи и превъзнася себе си над всичко, което се нарича Бог или на което се отдава поклонение; така щото той, като Бог, седи в Божия храм, представяйки себе си, че е Бог. 2 Солунци 2:2, 3.

Verse thirty-six states that “he shall exalt himself, and magnify himself above every god,” and Paul says “that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped.” Clearly Smith had no prophetic authority to claim that the king of verse thirty-six was different from the king under discussion in the verses leading to verse thirty-six. Grammatically he had no justification for making his flawed application, and his claim that he did so because verse thirty-six possesses no characteristics of the papal power was a wresting of the Scripture in an attempt to establish a private interpretation.

Тридесет и шести стих заявява, че „той ще се превъзнесе и ще възвеличи себе си над всеки бог“, а Павел казва: „да се открие човекът на греха, синът на погибелта; който се противи и превъзнася себе си над всичко, що се нарича Бог или на което се отдава поклонение“. Ясно е, че Смит не е имал никаква пророческа власт, за да твърди, че царят от тридесет и шести стих е различен от царя, за когото се говори в стиховете, водещи до тридесет и шести стих. От граматична гледна точка той не е имал никакво основание за своето погрешно приложение, а твърдението му, че е постъпил така, защото тридесет и шести стих не притежава никакви белези на папската власт, представляваше изопачаване на Писанието в опит да се утвърди частно тълкуване.

> We have also a more sure word of prophecy; whereunto ye do well that ye take heed, as unto a light that shineth in a dark place, until the day dawn, and the day star arise in your hearts: Knowing this first, that no prophecy of the scripture is of any private interpretation. For the prophecy came not in old time by the will of man: but holy men of God spake as they were moved by the Holy Ghost. 2 Peter 1:19–21.

> И ние имаме още по-сигурното пророческо слово, на което добре правите, че внимавате, като на светило, което свети в тъмно място, докле се развидели денят и изгрее зорницата в сърцата ви; като знаете преди всичко това, че никое пророчество на Писанието не е плод на лично тълкуване. Защото пророчеството не е идвало в древността по човешка воля, но светии Божии човеци са говорили, движени от Светия Дух. 2 Peter 1:19–21.

Through the years of Laodicean Adventism there have been many Adventist theologians, pastors and authors who have addressed whether they think Smith’s application is correct or incorrect. An Australian pastor, Louis Were, who is long deceased, spent the majority of his ministry in opposing Smith’s false prophetic model. The reason for his opposition was not simply that Smith ultimately identified the king that comes to his end in verse forty-five as Turkey, but Smith’s platform also produced an incorrect application of Armageddon. In the 1980’s or thereabout an Adventist author penned a book titled, Adventists and Armageddon, Have we Misunderstood Prophecy? The author’s name is Donald Mansell, and the book is still available.

През годините на лаодикийския адвентизъм е имало много адвентни богослови, пастири и автори, които са разглеждали въпроса дали смятат приложението на Смит за правилно или неправилно. Един австралийски пастир, Луис Уеър, отдавна починал, е прекарал по-голямата част от своето служение в противопоставяне на лъжливия пророчески модел на Смит. Причината за неговото противопоставяне не беше просто това, че Смит в крайна сметка отъждестви царя, който достига своя край в четиридесет и пети стих, с Турция, но и това, че постановката на Смит доведе също до неправилно тълкуване на Армагедон. През 80-те години на ХХ век, или приблизително тогава, един адвентен автор написа книга, озаглавена Adventists and Armageddon, Have we Misunderstood Prophecy? Името на автора е Доналд Мансел, а книгата все още е достъпна.

Mansell tracks the history leading up to World War One and World War Two showing that when both those wars were seen to be approaching the Adventist evangelists began to employ Smith’s false application of Turkey marching to literal Jerusalem as a sign of Armageddon and the end of the world. He demonstrates by church membership roles that as each of the wars approached many souls were brought into the membership of the Adventist church, based upon the evangelist’s prophetic emphasis drawn from Smith’s flawed view of Armageddon.

Мансел проследява историята, водеща до Първата световна война и Втората световна война, като показва, че когато се виждаше, че и двете войни наближават, адвентните евангелизатори започнаха да използват погрешното приложение на Смит за Турция, която марширува към буквалния Ерусалим, като белег за Армагедон и края на света. Той показва чрез църковните членствени списъци, че с приближаването на всяка от войните много души бяха приведени в членството на Адвентната църква въз основа на пророческия акцент на евангелизаторите, извлечен от погрешния възглед на Смит за Армагедон.

When either war ended, and the flawed predictions were not fulfilled, the church lost more members than they had gained from the prophetic model that was constructed by Smith.

Когато която и да било от войните завърши и погрешните предсказания не се изпълниха, църквата изгуби повече членове, отколкото бе спечелила чрез пророческия модел, изграден от Смит.

Through Smith’s rejection of the foundational message of the Millerites, and his willingness to promote his private interpretation of verse thirty-six to forty-five of Daniel, Smith’s logic produced a prophetic model based upon current events.

Чрез отхвърлянето от страна на Смит на основополагащата вест на милеритите и чрез готовността му да прокарва своето лично тълкуване на стихове тридесет и шести до четиридесет и пети от Даниил, логиката на Смит доведе до пророчески модел, основан върху текущите събития.

In the argument between Smith and James White over the king who comes to his end in the last verse of Daniel eleven, James White presented a logic that succinctly represented Smith’s sandy prophetic foundation. White taught that “prophecy produces history, but history does not produce prophecy.”

В спора между Смит и Джеймс Уайт относно царя, който достига края си в последния стих на Даниил единадесета глава, Джеймс Уайт изложи логика, която сбито представяше пясъчната пророческа основа на Смит. Уайт учеше, че „пророчеството произвежда история, но историята не произвежда пророчество“.

The evangelists of Adventism that worked before both wars employed the developing history to present Smith’s flawed prophetic model of Armageddon, and their work, which seemed so blessed leading up to the wars, produced a net loss when the prophetic model was demonstrated to be based upon a private interpretation.

Адвентните евангелизатори, които работеха преди двете войни, използваха развиващата се история, за да представят погрешния пророчески модел на Армагедон на Смит; и тяхното дело, което изглеждаше тъй благословено в навечерието на войните, доведе в крайна сметка до чиста загуба, когато бе показано, че пророческият модел се основава на частно тълкуване.

> Beware of false prophets, which come to you in sheep’s clothing, but inwardly they are ravening wolves. Ye shall know them by their fruits. Do men gather grapes of thorns, or figs of thistles? Even so every good tree bringeth forth good fruit; but a corrupt tree bringeth forth evil fruit. A good tree cannot bring forth evil fruit, neither can a corrupt tree bring forth good fruit. Every tree that bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire. Wherefore by their fruits ye shall know them. Matthew 7:15–20.

> Пазете се от лъжепророците, които идват при вас в овча кожа, а отвътре са хищни вълци. По плодовете им ще ги познаете. Берат ли хората грозде от тръни или смокини от бодили? Така и всяко добро дърво дава добър плод, а лошото дърво дава лош плод. Доброто дърво не може да дава лош плод, нито лошото дърво може да дава добър плод. Всяко дърво, което не дава добър плод, се отсича и хвърля в огъня. И тъй, по плодовете им ще ги познаете. Матей 7:15–20.

Smith’s willingness to promote a private prophetic model of the king in verse thirty-six bore the fruit of also creating an incorrect application of the sixth plague and Armageddon.

Готовността на Смит да утвърждава един частен пророчески модел относно царя в тридесет и шести стих даде плод и в създаването на неправилно приложение на шестата язва и Армагедон.

> And the sixth angel poured out his vial upon the great river Euphrates; and the water thereof was dried up, that the way of the kings of the east might be prepared. And I saw three unclean spirits like frogs come out of the mouth of the dragon, and out of the mouth of the beast, and out of the mouth of the false prophet. For they are the spirits of devils, working miracles, which go forth unto the kings of the earth and of the whole world, to gather them to the battle of that great day of God Almighty. Behold, I come as a thief. Blessed is he that watcheth, and keepeth his garments, lest he walk naked, and they see his shame. And he gathered them together into a place called in the Hebrew tongue Armageddon. Revelation 16:12–16.

> И шестият ангел изля чашата си върху голямата река Ефрат; и водата ѝ пресъхна, за да се приготви пътят на царете от изток. И видях три нечисти духа, подобни на жаби, да излизат от устата на змея, и от устата на звяра, и от устата на лъжепророка. Защото те са бесовски духове, които вършат знамения и излизат при земните царе и при царете на целия свят, за да ги съберат за битката на онзи велик ден на Всемогъщия Бог. Ето, идвам като крадец. Блажен е онзи, който бди и пази дрехите си, за да не ходи гол и да не видят срама му. И ги събра на място, наречено на еврейски Армагедон. Откровение 16:12–16.

As we have previously pointed out, the sixth plague comes after the close of human probation, so the warning contained to keep your garments, must refer to a testing issue that occurs before Michael stands up and human probation closes and the first plague begins. The sixth plague identifies the activities of the dragon, the beast and the false prophet, who are the threefold union that comes together at the soon-coming Sunday law. That threefold union is Modern Rome, and the symbol that identifies and establishes the threefold union of Modern Rome, are the “robbers of thy people,” who “exalt themselves to establish the vision” and “fall.”

Както вече посочихме, шестата язва идва след края на човешкото изпитателно време, така че предупреждението да пазиш дрехите си трябва да се отнася до изпитен въпрос, който възниква преди Михаил да се изправи, човешкото изпитателно време да приключи и първата язва да започне. Шестата язва посочва действията на змея, звяра и лъжепророка, които са тройният съюз, събиращ се при скоро предстоящия неделен закон. Този троен съюз е Съвременният Рим, а символът, който обозначава и установява тройния съюз на Съвременния Рим, са „разбойниците от твоя народ“, които „се въздигат, за да утвърдят видението“ и „падат“.

The warning of the sixth plague, when understood, allows a soul to keep his garments, but if it is rejected it leaves a soul naked, which is one of the five attributes of a Laodicean. The symbol that establishes that warning is the robbers of thy people, who exalt themselves and ultimately fall. Solomon said if God’s people do not have that vision, they perish.

Предупреждението на шестата язва, когато бъде разбрано, позволява на една душа да опази дрехите си; но ако бъде отхвърлено, то оставя душата гола, което е една от петте характеристики на лаодикиеца. Символът, който установява това предупреждение, са разбойниците от твоя народ, които се превъзнасят и накрая падат. Соломон каза, че ако Божият народ няма това видение, загива.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 29:18.

> Където няма видение, народът загива; а който пази закона, блажен е той. Притчи 29:18.

The Hebrew word “perish” means “to make naked”, and John recorded, “Blessed is he that watcheth, and keepeth his garments, lest he walk naked, and they see his shame.” Smith was wrong on the King of the North, and that false prophetic foundation allowed him to develop a prophetic application that, if accepted, produces nakedness, which is a symbol of the Laodiceans, who are spewed out of the mouth of the Lord.

Еврейската дума „загина“ означава „да се оголи“, а Йоан записа: „Блажен е онзи, който бди и пази дрехите си, за да не ходи гол и да не виждат срама му.“ Смит грешеше относно северния цар и тази лъжлива пророческа основа му позволи да развие пророческо приложение, което, ако бъде прието, води до голота — символ на лаодикийците, които биват изплюти от устата на Господа.

Smith had no problem arguing his new false identification of the King of the North against the prophetess’ husband James White. Adventist historians, and Sister White, address their famous disagreement. Ellen White rebuked both her husband and Smith for allowing their difference of opinion on who was represented by the king of the north in Daniel eleven, to be put into the public domain. In the very first Adventist publication after the Great Disappointment of 1844, James White wrote:

Смит нямаше никакъв проблем да защитава новото си погрешно отъждествяване на царя на север против съпруга на пророчицата, Джеймс Уайт. Адвентните историци и Сестра Уайт разглеждат тяхното известно разногласие. Елън Уайт порица и съпруга си, и Смит за това, че са допуснали различието в мненията си относно това кого представя царят на север в Даниил единадесета глава, да бъде изнесено в публичното пространство. В самото първо адвентно издание след Голямото разочарование от 1844 година Джеймс Уайт написа:

> “That Jesus rose up, and shut the door, and came to the Ancient of days, to receive his kingdom, at the 7th month, 1844, I fully believe. See Luke 13:25; Matthew 25:10; Daniel 7:13,14. But the standing up of Michael, Daniel 12:1, appears to be another event, for another purpose. His rising up in 1844, was to shut the door, and come to his Father, to receive his kingdom, and power to reign; but Michael’s standing up, is to manifest his kingly power, which he already has, in the destruction of the wicked, and in the deliverance of his people. Michael is to stand up at the time that the last power in chapter 11, comes to his end, and none to help him. This power is the last that treads down the true church of God: and as the true church is still trodden down, and cast out by all christendom, it follows that the last oppressive power has not ‘come to his end;’ and Michael has not stood up. This last power that treads down the saints is brought to view in Revelation 13:11-18. His number is 666.” James White, A Word to the Little Flock, 8.

> „Че Исус се изправи, затвори вратата и дойде при Стария по дни, за да приеме Своето царство, в 7-ия месец на 1844 г., в това напълно вярвам. Виж Лука 13:25; Матей 25:10; Даниил 7:13, 14. Но изправянето на Михаил, Даниил 12:1, изглежда е друго събитие, с друга цел. Неговото изправяне през 1844 г. беше, за да затвори вратата и да дойде при Своя Отец, за да приеме Своето царство и власт да царува; но изправянето на Михаил е, за да прояви царската Си власт, която вече има, в погубването на нечестивите и в избавлението на Своя народ. Михаил трябва да се изправи във времето, когато последната власт в 11-та глава дойде до своя край и няма кой да ѝ помогне. Тази власт е последната, която потъпква истинската Божия църква; и понеже истинската църква все още е потъпквана и отхвърляна от цялото християнство, следва, че последната потисническа власт не е „дошла до своя край“; и Михаил не се е изправил. Тази последна власт, която потъпква светиите, е представена в Откровение 13:11-18. Числото му е 666.“ James White, A Word to the Little Flock, 8.

When Smith introduced his so-called “new light” on the subject of “the last power in Daniel chapter eleven,” James White saw Smith’s application, not as new light, but as an attack upon the foundations. The controversy of Rome as the king of the north in Daniel eleven that took place between Uriah Smith and James White possesses specific attributes, that as students of prophecy, we are to bring together with the other controversies of Adventist history concerning the symbol of Rome.

Когато Смит въведе своята тъй наречена „нова светлина“ по въпроса за „последната сила в Даниил, единадесета глава“, Джеймс Уайт възприе приложението на Смит не като нова светлина, а като нападение срещу основите. Спорът относно Рим като северния цар в Даниил 11, който се състоя между Урия Смит и Джеймс Уайт, притежава определени особености, които ние, като изследователи на пророчествата, следва да съпоставим с другите спорове от адвентната история относно символа на Рим.

One of those attributes is the introduction of a private interpretation. Another attribute is that the application of the private interpretation requires a wresting of simple grammar, for Smith not only disregarded that every prophetic attribute in verse thirty-six addresses Rome, but he disregarded that the grammatical structure demands that the king of verse thirty-six must be the same king as represented in the previous passage.

Един от тези белези е въвеждането на частно тълкуване. Друг белег е, че прилагането на частното тълкуване изисква изопачаване на простата граматика, защото Смит не само пренебрегна, че всеки пророчески белег в тридесет и шести стих се отнася до Рим, но пренебрегна и това, че граматическата структура изисква царят от тридесет и шести стих да бъде същият цар, представен в предходния пасаж.

Another is that the private interpretation was a rejection of foundational truths. Another is that it represents a rejection of the authority of the Spirit of Prophecy. Another characteristic is that the first flawed idea concerning Rome will lead to a prophetic model that disallows a person from keeping his garments as they approach the close of human probation. Another was the willingness to promote his private interpretation publicly. Another is that the private interpretation is invariably identified as new light. All of these attributes are represented within the current discussion of the “robbers of thy people.”

Друго е, че частното тълкуване представляваше отхвърляне на основополагащи истини. Друго е, че то представлява отхвърляне на авторитета на Духа на пророчеството. Друга характерна особеност е, че първата погрешна идея относно Рим ще доведе до пророчески модел, който не позволява на човека да запази дрехите си, когато се приближава към края на времето на човешкото изпитание. Друго беше готовността публично да насърчава своето частно тълкуване. Друго е, че частното тълкуване неизменно се определя като нова светлина. Всички тези характеристики са представени в настоящото обсъждане на „грабителите на твоя народ“.

When the last controversy of Rome, which was typified by the first controversy of Rome identifying the “robbers of thy people,” is brought together with the prophetic line of Uriah Smith’s and James White’s controversy we will see that one class will be building their prophetic model upon a private interpretation, which rejects foundational truth.

Когато последният спор на Рим, който бе предобразен чрез първия спор на Рим, разпознаващ „разбойниците измежду твоя народ“, бъде съпоставен с пророческата линия на спора на Урия Смит и Джеймс Уайт, ще видим, че една група ще изгражда своя пророчески модел върху лично тълкуване, което отхвърля основополагащата истина.

The rejection of the foundational truths automatically represents a rejection of the authority of the Spirit of Prophecy, which so soundly defends those foundational truths. That class will also be willing to present their view publicly, regardless of any concerns that may be raised about the impact the teaching might have upon God’s people around the globe.

Отхвърлянето на основополагащите истини автоматично представлява отхвърляне на авторитета на Духа на пророчеството, който така убедително защитава тези основополагащи истини. Тази категория хора също ще бъде склонна да излага своето становище публично, независимо от каквито и да било опасения, които биха могли да бъдат повдигнати относно въздействието, което това учение може да окаже върху Божия народ по целия свят.

Immediately after 1844, in the first generation of Adventism, another controversy about Rome was introduced. That controversy continued to be agitated, until the false view was accepted in the third generation of Adventism. We will consider the controversy of the “daily” as the fourth of six lines we are now considering in the model of line upon line.

Непосредствено след 1844 година, в първото поколение на адвентизма, беше въведен още един спор относно Рим. Този спор продължи да бъде разпалван, докато погрешното становище не бе прието в третото поколение на адвентизма. Ще разгледаме спора за „всекидневната“ като четвъртата от шестте линии, които сега разглеждаме в модела „ред след ред“.

But before we take up the fourth line of the controversies of Rome, it needs to be remembered that in the previous article, when we were addressing verse ten of Daniel chapter eleven, we stated “Verse ten also directly connects the “seven times” of Leviticus twenty-six to the hidden history, but that line of truth is outside what we are here setting forth.”

Но преди да разгледаме четвъртата линия на споровете на Рим, необходимо е да си припомним, че в предишната статия, когато разглеждахме десети стих от единадесета глава на Даниил, заявихме: „Стих десети също така пряко свързва „седемте времена“ от Левит двадесет и шеста глава със скритата история, но тази линия на истината е извън онова, което тук излагаме.“

Uriah Smith was the leader in rejecting the seven times in 1863. He had rejected the increase of knowledge upon that subject that was presented in the articles on the subject, penned by Hiram Edson and published in the Review in 1856. The implications of Smith being associated with a movement that presented the seven times, but who thereafter rejected an increase of knowledge upon that very subject is also outside of the subject of the characteristics of Smith’s introduction of what he claimed was new light on the subject of the king of the north, but when we conclude our overview of the line of the Adventist controversies of Rome, we will return to both the significance of verse ten of chapter eleven of Daniel, and also what is represented by Smith’s rejection of the Laodicean message that arrived in 1856 with the increase of knowledge on the seven times.

Урия Смит бе водещият в отхвърлянето на „седемте времена“ през 1863 г. Той бе отхвърлил нарасналата светлина по този въпрос, представена в статиите върху тази тема, написани от Хайрам Едсън и публикувани в Review през 1856 г. Последиците от това, че Смит е бил свързан с движение, което е представило „седемте времена“, но впоследствие е отхвърлил нарасналата светлина именно по този въпрос, също са извън предмета на характеристиките на въвеждането от Смит на онова, което той твърдеше, че е нова светлина по въпроса за северния цар; но когато завършим нашия обзор на линията на адвентните спорове относно Рим, ще се върнем както към значението на десети стих от единадесета глава на Даниил, така и към онова, което е представено чрез отхвърлянето от Смит на Лаодикийската вест, която пристигна през 1856 г. с нарасналата светлина относно „седемте времена“.

> “Our faith in reference to the messages of the first, second, and third angels was correct. The great waymarks we have passed are immovable. Although the hosts of hell may try to tear them from their foundation, and triumph in the thought that they have succeeded, yet they do not succeed. These pillars of truth stand firm as the eternal hills, unmoved by all the efforts of men combined with those of Satan and his host. We can learn much, and should be constantly searching the Scriptures to see if these things are so.” Evangelism, 223.

> „Нашата вяра по отношение на вестите на първия, втория и третия ангел беше правилна. Великите ориентири, през които сме преминали, са непоклатими. Макар че пълчищата на ада могат да се опитват да ги откъснат от основата им и да тържествуват при мисълта, че са успели, все пак те не успяват. Тези стълбове на истината стоят твърдо като вечните хълмове, непоклатими пред всички усилия на хората, съчетани с тези на Сатана и неговото воинство. Ние можем да научим много и трябва постоянно да изследваме Писанията, за да видим дали това е така.“ Евангелизъм, 223.

> “The great waymarks of truth, showing us our bearings in prophetic history, are to be carefully guarded, lest they be torn down, and replaced with theories that would bring confusion rather than genuine light.” Selected Messages, book 2, 101, 102.

> „Големите ориентири на истината, които ни показват нашето място в пророческата история, трябва грижливо да бъдат пазени, за да не бъдат съборени и заменени с теории, които биха донесли объркване, а не истинска светлина.“ Selected Messages, book 2, 101, 102.

> “At this time many efforts will be made to unsettle our faith in the sanctuary question; but we must not waver. Not a pin is to be moved from the foundations of our faith. Truth is still truth. Those who become uncertain will drift into erroneous theories, and will finally find themselves infidel in regard to the past evidence we have had of what is truth. The old waymarks must be preserved, that we lose not our bearings.” Manuscript Releases, volume 1, 55

> „В това време ще бъдат направени много усилия, за да бъде разколебана вярата ни по въпроса за светилището; но ние не бива да се колебаем. Нито една игла не бива да бъде поместена от основите на нашата вяра. Истината все още е истина. Онези, които станат неуверени, ще се понесат към погрешни теории и накрая ще се окажат неверници по отношение на миналите доказателства, които сме имали за това що е истина. Старите ориентири трябва да бъдат запазени, за да не изгубим посоката си.“ Manuscript Releases, volume 1, 55

Back to Articles