Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and One

Книгата на Даниил — сто и първа

The Messenger of the Covenant: From Purification to Purging

Вестителят на Завета: От пречистване към изчистване чрез изгаряне

Author

Jeff Pippenger

Published

February 29, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The week that Christ confirmed the covenant represented the period from His baptism, until Christ in the heavenly sanctuary stood up at the stoning of Stephen.

Седмицата, в която Христос потвърди завета, представляваше периода от Неговото кръщение, докато Христос в небесното светилище не се изправи при убиването с камъни на Стефан.

> But he, being full of the Holy Ghost, looked up stedfastly into heaven, and saw the glory of God, and Jesus standing on the right hand of God, And said, Behold, I see the heavens opened, and the Son of man standing on the right hand of God. Then they cried out with a loud voice, and stopped their ears, and ran upon him with one accord, And cast him out of the city, and stoned him: and the witnesses laid down their clothes at a young man’s feet, whose name was Saul. And they stoned Stephen, calling upon God, and saying, Lord Jesus, receive my spirit. And he kneeled down, and cried with a loud voice, Lord, lay not this sin to their charge. And when he had said this, he fell asleep. Acts 7:55–60.

> А той, изпълнен със Светия Дух, като се взря неподвижно в небето, видя Божията слава и Исус да стои отдясно на Бога, и каза: Ето, виждам небесата отворени и Човешкия Син да стои отдясно на Бога. Тогава те закрещяха с висок глас, запушиха ушите си и се спуснаха върху него единодушно; и като го изхвърлиха вън от града, убиваха го с камъни; а свидетелите положиха дрехите си при нозете на един младеж, на име Савел. И убиваха Стефан с камъни, докато той призоваваше Бога и казваше: Господи Исусе, приеми духа ми. И като коленичи, извика с висок глас: Господи, не им зачитай този грях. И като каза това, заспа. Деяния 7:55–60.

When Stephen was stoned and Michael stood up, the gospel went to the Gentiles, for until that time the gospel was restricted to the Jews.

Когато Стефан беше убит с камъни и Михаил се изправи, благовестието отиде при езичниците, защото дотогава благовестието беше ограничено до юдеите.

> “Then, said the angel, ‘He shall confirm the covenant with many for one week [seven years].’ For seven years after the Saviour entered on His ministry, the gospel was to be preached especially to the Jews; for three and a half years by Christ Himself; and afterward by the apostles. ‘In the midst of the week He shall cause the sacrifice and the oblation to cease.’ Daniel 9:27. In the spring of A. D. 31, Christ the true sacrifice was offered on Calvary. Then the veil of the temple was rent in twain, showing that the sacredness and significance of the sacrificial service had departed. The time had come for the earthly sacrifice and oblation to cease.

> „Тогава ангелът каза: „И ще потвърди завета с мнозина за една седмица [седем години].“ В продължение на седем години след като Спасителят започна Своето служение, евангелието трябваше да бъде проповядвано особено на юдеите: три години и половина — от Самия Христос, а след това — от апостолите. „А в средата на седмицата ще направи жертвата и приноса да престанат.“ Данаил 9:27. През пролетта на 31 сл. Хр. Христос, истинската жертва, бе принесен на Голгота. Тогава храмовата завеса се раздра на две, показвайки, че святостта и значението на жертвеното служене бяха отминали. Беше дошло времето земната жертва и приносът да престанат.“

> “The one week—seven years—ended in A. D. 34. Then by the stoning of Stephen the Jews finally sealed their rejection of the gospel; the disciples who were scattered abroad by persecution ‘went everywhere preaching the word’ (Acts 8:4); and shortly after, Saul the persecutor was converted, and became Paul, the apostle to the Gentiles.” The Desire of Ages, 233.

> „Едната седмица — седем години — приключи в 34 сл. Хр. Тогава, чрез убиването с камъни на Стефан, юдеите окончателно подпечатаха своето отхвърляне на благовестието; учениците, които бяха разпръснати поради гонението, „обикаляха и благовестяваха словото“ (Деян. 8:4); а малко след това Савел, гонителят, се обърна и стана Павел, апостолът на езичниците.“ Копнежът на вековете, 233.

In the year 34, the sacred week (twenty-five hundred and twenty days), ended and ancient Israel was divorced from God, their probation had fully closed. At that point the retribution against ancient Israel for the rejection of the covenant, and for the crucifixion of the Son of God was subject to God’s executive judgment. God in His longsuffering mercy deferred the destruction of Jerusalem until the siege and destruction in 66 AD through to 70 AD.

В 34-та година свещената седмица (две хиляди петстотин и двадесет дни) завърши и древният Израил бе отхвърлен от Бога; времето на тяхната благодатна възможност бе напълно приключило. В този момент възмездието над древния Израил за отхвърлянето на завета и за разпятието на Божия Син бе подчинено на Божия изпълнителен съд. Бог в Своето дълготърпеливо милосърдие отложи разрушението на Ерусалим до обсадата и унищожението му от 66 сл. Хр. до 70 сл. Хр.

The verses in Daniel chapter nine, that identified the week Christ confirmed the covenant, also identifies that pagan Rome (the prince that shall come) would destroy the city and sanctuary, but God in His longsuffering mercy, allowed the children of ancient Israel time to hear the gospel and make a decision as their fathers had done during the seven year period of Christ’s and the disciples’ ministry among them.

Стиховете в деветата глава на Даниил, които посочиха седмицата, през която Христос потвърди завета, също така посочват, че езическият Рим („князът, който ще дойде“) ще разруши града и светилището; но Бог в Своето дълготърпеливо милосърдие даде на чедата на древния Израил време да чуят благовестието и да вземат решение, както бащите им бяха сторили през седемгодишния период на служението на Христос и на учениците сред тях.

> “For nearly forty years after the doom of Jerusalem had been pronounced by Christ Himself, the Lord delayed His judgments upon the city and the nation. Wonderful was the long-suffering of God toward the rejectors of His gospel and the murderers of His Son. The parable of the unfruitful tree represented God’s dealings with the Jewish nation. The command had gone forth, ‘Cut it down; why cumbereth it the ground?’ (Luke 13:7) but divine mercy had spared it yet a little longer. There were still many among the Jews who were ignorant of the character and the work of Christ. And the children had not enjoyed the opportunities or received the light which their parents had spurned. Through the preaching of the apostles and their associates, God would cause light to shine upon them; they would be permitted to see how prophecy had been fulfilled, not only in the birth and life of Christ, but in His death and resurrection. The children were not condemned for the sins of the parents; but when, with a knowledge of all the light given to their parents, the children rejected the additional light granted to themselves, they became partakers of the parents’ sins, and filled up the measure of their iniquity.

> „Почти четиридесет години след като гибелта на Ерусалим бе изречена от Самия Христос, Господ отложи Своите съдби върху града и народа. Чудно бе дълготърпението на Бога към отхвърлителите на Неговото евангелие и убийците на Неговия Син. Притчата за безплодното дърво представяше Божиите постъпки с юдейския народ. Бе излязла заповедта: „Отсечи го; защо и земята да изтощава?“ (Лука 13:7), но божествената милост го бе пощадила още малко време. Все още между юдеите имаше мнозина, които не познаваха характера и делото на Христос. И децата не бяха се ползвали от възможностите, нито бяха получили светлината, която родителите им бяха презрели. Чрез проповядването на апостолите и техните съработници Бог щеше да накара светлината да озари и тях; щеше да им бъде позволено да видят как пророчеството се е изпълнило не само в раждането и живота на Христос, но и в Неговата смърт и възкресение. Децата не бяха осъждани за греховете на родителите; но когато, при познание на цялата светлина, дадена на родителите им, децата отхвърляха и допълнителната светлина, дарувана на самите тях, те ставаха съучастници в греховете на родителите си и изпълваха мярката на своето беззаконие.“

> “The long-suffering of God toward Jerusalem only confirmed the Jews in their stubborn impenitence. In their hatred and cruelty toward the disciples of Jesus they rejected the last offer of mercy. Then God withdrew His protection from them and removed His restraining power from Satan and his angels, and the nation was left to the control of the leader she had chosen. Her children had spurned the grace of Christ, which would have enabled them to subdue their evil impulses, and now these became the conquerors. Satan aroused the fiercest and most debased passions of the soul. Men did not reason; they were beyond reason—controlled by impulse and blind rage. They became satanic in their cruelty. In the family and in the nation, among the highest and the lowest classes alike, there was suspicion, envy, hatred, strife, rebellion, murder. There was no safety anywhere. Friends and kindred betrayed one another. Parents slew their children, and children their parents. The rulers of the people had no power to rule themselves. Uncontrolled passions made them tyrants. The Jews had accepted false testimony to condemn the innocent Son of God. Now false accusations made their own lives uncertain. By their actions they had long been saying: ‘Cause the Holy One of Israel to cease from before us.’ Isaiah 30:11. Now their desire was granted. The fear of God no longer disturbed them. Satan was at the head of the nation, and the highest civil and religious authorities were under his sway.” The Great Controversy, 27, 28.

> „Дълготърпението на Бога към Ерусалим само утвърди юдеите в тяхното упорито неразкаяние. Със своята омраза и жестокост към учениците на Исус те отхвърлиха последното предложение на милост. Тогава Бог оттегли Своята закрила от тях и премахна възпиращата Си сила от Сатана и неговите ангели, и народът бе оставен под властта на водача, когото бе избрал. Неговите чеда бяха презрели Христовата благодат, която би им дала възможност да покорят злите си подтици, а сега именно те станаха победителите. Сатана разпали най-яростните и най-опозорени страсти на душата. Хората не разсъждаваха; те бяха отвъд разума — управлявани от порив и сляпа ярост. В своята жестокост те станаха сатанински. В семейството и в народа, сред най-висшите и най-нисшите съсловия еднакво, имаше подозрение, завист, омраза, раздор, бунт, убийство. Никъде нямаше безопасност. Приятели и роднини се предаваха един друг. Родители убиваха децата си, а деца — родителите си. Управниците на народа нямаха сила да управляват самите себе си. Необузданите страсти ги правеха тирани. Юдеите бяха приели лъжливо свидетелство, за да осъдят невинния Божи Син. Сега лъжливите обвинения правеха собствения им живот несигурен. Чрез делата си те отдавна бяха казвали: „Махнете от нас Светия Израилев.“ Исая 30:11. Сега желанието им бе изпълнено. Божият страх вече не ги смущаваше. Сатана стоеше начело на народа и най-висшите граждански и религиозни власти бяха под негово влияние.“ Великата борба, 27, 28.

As the Messenger of the Covenant, Christ first dealt exclusively with the Jews. In the year 34, at the stoning of Stephen, the gospel then went to the Gentiles, and the time of God’s executive judgment arrived, though God in His mercy deferred that point in time for about forty years.

Като Вестител на завета Христос най-напред се занимаваше изключително с юдеите. В 34-та година, при убиването с камъни на Стефан, евангелието тогава отиде при езичниците и настъпи времето на Божия изпълнителен съд, макар че Бог в Своята милост отложи този момент с около четиридесет години.

As the Messenger of the Covenant, in fulfillment of Malachi chapter three, Christ twice cleansed the temple. He did so in a period that was especially set apart for the covenant people who were then being passed by and divorced, and also for those who would then become the new chosen people. When that period of time concluded, the time of God’s executive judgment began. John the Baptist was the messenger who prepared the way for Christ’s work of raising up a new chosen people that He would enter into covenant with.

Като Вестител на Завета, в изпълнение на трета глава на Малахия, Христос два пъти очисти храма. Той извърши това в период, който бе особено отделен за заветния народ, който тогава бе отминат и отхвърлен чрез развод, а също и за онези, които тогава щяха да станат новият избран народ. Когато този период от време приключи, започна времето на Божия изпълнителен съд. Йоан Кръстител беше вестителят, който приготви пътя за Христовото дело по издигането на нов избран народ, с който Той щеше да встъпи в завет.

The two temple cleansings were object lessons identifying Christ’s work of cleansing the soul temple. When the Messenger of the Covenant suddenly arrives in Malachi chapter three, He purifies and also purges the sons of Levi, for the purpose of creating an offering, as in days of old.

Двете очиствания на храма бяха нагледни поуки, разкриващи Христовото дело по очистването на храма на душата. Когато Вестителят на завета внезапно се явява в трета глава на Малахия, Той очиства и също претопява синовете на Левий, с цел да се създаде принос, както в древните дни.

> But who may abide the day of his coming? and who shall stand when he appeareth? for he is like a refiner’s fire, and like fullers’ soap: And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:2–3.

> Но кой може да издържи деня на Неговото идване? и кой ще устои, когато се яви? защото Той е като огън на очистител и като сапун на тепавичари; И ще седне като очистител и пречистител на сребро; и ще очисти левиевите синове, и ще ги пречисти като злато и сребро, за да принасят Господу принос в правда. Тогава приносът на Юда и Йерусалим ще бъде угоден Господу, както в древните дни и както в предишните години. Малахия 3:2–3.

Malachi chapter three, and the two temple cleansings represent a perfection of the faith of the sons of Levi that is accomplished by the Messenger of the Covenant. The perfection of the faith of the sons of Levi is represented by the purification of the gold.

Малахия, трета глава, и двете очиствания на храма представляват усъвършенстването на вярата на синовете на Леви, което се извършва от Вестителя на завета. Усъвършенстването на вярата на синовете на Леви е представено чрез пречистването на златото.

> “There must be, with all who have any influence in the sanitarium, a conforming to God’s will, a humiliation of self, an opening of the heart to the precious influence of the Spirit of Christ. The gold tried in the fire represents love and faith. Many are nearly destitute of love. Self-sufficiency blinds their eyes to their great need. There is a positive necessity for a daily conversion to God, a new, deep, and daily experience in the religious life.” Testimonies, volume 4, 558.

> „У всички, които имат някакво влияние в санаториума, трябва да има съобразяване с Божията воля, смиряване на аза, отваряне на сърцето за скъпоценното влияние на Духа Христов. Златото, пречистено в огън, представлява любов и вяра. Мнозина са почти лишени от любов. Самодоволството заслепява очите им за тяхната голяма нужда. Съществува положителна необходимост от ежедневно обръщане към Бога, от ново, дълбоко и всекидневно опитно преживяване в религиозния живот.“ Свидетелства, том 4, 558.

Malachi chapter three, and the two temple cleansings represent a perfection of the understanding of the increase of knowledge within the wise, who are the sons of Levi, that is accomplished by the Messenger of the Covenant. The perfection of the sons of Levi’s represented by the purification of the silver.

Третата глава на Малахия и двете очиствания на храма представляват усъвършенстване на разбирането за увеличаването на знанието сред мъдрите, които са синовете на Леви, и това се извършва от Вестителя на Завета. Усъвършенстването на синовете на Леви е представено чрез пречистването на среброто.

> The words of the Lord are pure words: as silver tried in a furnace of earth, purified seven times. Psalm 12:6.

> Думите на Господа са чисти думи, като сребро, претопено в земна пещ, пречистено седем пъти. Псалм 12:6.

The Messenger of the Covenant was to purify the sons of Levi as silver and gold. The Word of God is what purifies, for to be purified is to be justified and sanctified.

Пратеникът на завета трябваше да очисти Левиевите синове като сребро и злато. Божието слово е онова, което очиства, защото да бъдеш очистен означава да бъдеш оправдан и осветен.

> Sanctify them through thy truth: thy word is truth. John 17:17.

> Освети ги чрез Твоята истина: Твоето слово е истина. Йоан 17:17.

John the Baptist was the messenger that prepared the way for the Messenger of the Covenant in the first fulfillment of Malachi chapter three, and his message in that regard was fourfold in nature. His work included the identification of the work of purification that was to be accomplished by the Messenger of the Covenant, and that the work of purification accomplished was represented as an act of sweeping a threshing-floor. He identified that the former chosen people were then in the process of being passed by. He also presented the Laodicean message to God’s people, thus showing them their sins and the sins of their fathers. He placed all these realities in the context of the “wrath to come.” The work of the messenger who prepared the way, represented a work by one who had never received an education in the educational system of the people who were being passed by.

Йоан Кръстител беше вестителят, който приготви пътя за Вестителя на завета при първото изпълнение на трета глава на Малахия, и неговата вест в това отношение беше четиристранна по своя характер. Неговото дело включваше посочването на делото на очистване, което трябваше да бъде извършено от Вестителя на завета, и че извършеното дело на очистване беше представено като действие на изметане на харман. Той посочи, че някогашният избран народ тогава беше в процес на отминаване. Той също така представи лаодикийската вест на Божия народ, като по този начин им показа техните грехове и греховете на бащите им. Той постави всички тези реалности в контекста на „идещия гняв“. Делото на вестителя, който приготви пътя, представляваше дело, извършено от човек, който никога не беше получил образование в образователната система на народа, който биваше отминат.

> “In John the Baptist the Lord raised up for Himself a messenger to prepare the way of the Lord. He was to bear to the world an unflinching testimony in reproving and denouncing sin. Luke, in announcing his mission and work, says, ‘And he shall go before Him in the spirit and power of Elias, to turn the hearts of the fathers to the children, and the disobedient to the wisdom of the just; to make ready a people prepared for the Lord’ (Luke 1:17).

> „В Йоан Кръстител Господ издигна за Себе Си вестител, за да приготви пътя на Господа. Той трябваше да носи на света непоколебимо свидетелство, като изобличава и изобява греха. Лука, като възвестява неговата мисия и дело, казва: „И той ще върви пред Него в духа и силата на Илия, за да обърне сърцата на бащите към децата и непокорните — към мъдростта на праведните, за да приготви за Господа народ, подготвен“ (Лука 1:17).“

> “Many of the Pharisees and Sadducees came to the baptism of John, and addressing these, he said, ‘O generation of vipers, who hath warned you to flee from the wrath to come? Bring forth therefore fruits meet for repentance: and think not to say within yourselves, We have Abraham to our father: for I say unto you, that God is able of these stones to raise up children unto Abraham. And now also the ax is laid unto the root of the trees: therefore every tree which bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire. I indeed baptize you with water unto repentance: but He that cometh after me is mightier than I, whose shoes I am not worthy to bear: He shall baptize you with the Holy Ghost, and with fire: whose fan is in His hand, and He will throughly purge His floor, and gather His wheat into the garner; but He will burn up the chaff with unquenchable fire’ (Matthew 3:7–12).

> „Мнозина от фарисеите и садукеите дойдоха при Йоановото кръщение, и той, като се обърна към тях, каза: „Рожби ехиднини, кой ви предупреди да бягате от идещия гняв? И тъй, принасяйте плодове, достойни за покаяние; и недейте да казвате в себе си: Имаме Авраам за свой отец; защото ви казвам, че Бог може и от тези камъни да въздигне чеда на Авраама. А и сега брадвата лежи при корена на дърветата; затова всяко дърво, което не принася добър плод, се отсича и се хвърля в огъня. Аз ви кръщавам с вода за покаяние; но Оня, Който иде след мене, е по-могъщ от мене, Чиито обувки не съм достоен да нося; Той ще ви кръсти със Светия Дух и с огън; в ръката Си държи лопатата и ще очисти добре хармана Си, и ще събере житото Си в житницата; а плявата ще изгори с неугасим огън“ (Матей 3:7–12).

> “The voice of John was lifted up like a trumpet. His commission was, ‘Shew My people their transgression, and the house of Jacob their sins’ (Isaiah 58:1). He had obtained no human scholarship. God and nature had been his teachers. But one was needed to prepare the way before Christ who was bold enough to make his voice heard like the prophets of old, summoning the degenerate nation to repentance.” Selected Messages, book 2, 147, 148.

> „Гласът на Йоан се издигаше като тръба. Неговото поръчение беше: „Извести на людете Ми престъплението им и на Якововия дом греховете им“ (Исая 58:1). Той не беше получил никаква човешка ученост. Бог и природата бяха неговите учители. Но беше нужен някой, който да приготви пътя пред Христос, достатъчно дръзновен, за да се чуе гласът му като гласа на древните пророци, призовавайки покварения народ към покаяние.“ Selected Messages, книга 2, 147, 148.

William Miller was the second messenger that prepared the way for the Messenger of the Covenant, and Miller’s person and work had been typified by John the Baptist.

Уилям Милър беше вторият вестител, който приготви пътя за Вестителя на завета, а личността и делото на Милър бяха предобразени от Йоан Кръстител.

> “Thousands were led to embrace the truth preached by William Miller, and servants of God were raised up in the spirit and power of Elijah to proclaim the message. Like John, the forerunner of Jesus, those who preached this solemn message felt compelled to lay the ax at the root of the tree, and call upon men to bring forth fruits meet for repentance.” Early Writings, 233.

> „Хиляди бяха доведени да приемат истината, проповядвана от Уилям Милър, и Божии служители бяха въздигнати в духа и силата на Илия, за да прогласяват вестта. Подобно на Йоан, предтечата на Исус, онези, които проповядваха тази тържествена вест, се чувстваха принудени да положат брадвата при корена на дървото и да призоват хората да принасят плодове, достойни за покаяние.“ Ранни писания, 233.

The quibbling Jews in the time of Christ had been led to trust in a false message of the Messiah. “Messiah” is the Hebrew word for the Greek word “Christ” which means “anointed”.

Придирчивите юдеи по времето на Христос бяха доведени дотам да се доверят на една лъжлива вест за Месията. „Месия“ е еврейската дума за гръцката дума „Христос“, която означава „помазан“.

> The word which God sent unto the children of Israel, preaching peace by Jesus Christ: (he is Lord of all:) That word, I say, ye know, which was published throughout all Judaea, and began from Galilee, after the baptism which John preached; How God anointed Jesus of Nazareth with the Holy Ghost and with power: who went about doing good, and healing all that were oppressed of the devil; for God was with him. Acts 10:36–38.

> Словото, което Бог изпрати до израилевите чада, като благовестваше мир чрез Иисус Христос (Той е Господ на всички), това слово, казвам, вие знаете, което се разгласи по цяла Юдея и започна от Галилея след кръщението, което Йоан проповядваше; как Бог помаза Иисус от Назарет със Светия Дух и със сила; Който обикаляше, правеше добро и изцеляваше всички, които бяха угнетявани от дявола; защото Бог беше с Него. Деяния 10:36–38.

Both “messiah” and “Christ” mean “the anointed one”. Christ was anointed at His baptism, so technically He was not the Messiah or the Christ until His baptism. His baptism prophetically aligns with the descent of the angel in Revelation chapter ten, that descended on August 11, 1840, and it also aligns with the descent of the mighty angel of Revelation chapter eighteen, who descended on September 11, 2001. The three prophetic waymarks identify the manifestation of the Holy Spirit in the latter rain.

И „Месия“, и „Христос“ означават „помазаникът“. Христос беше помазан при Своето кръщение, така че, строго погледнато, Той не беше Месията или Христос до Своето кръщение. Неговото кръщение пророчески съответства на слизането на ангела в Откровение, глава десета, който слезе на 11 август 1840 г., и също така съответства на слизането на силния ангел от Откровение, глава осемнадесета, който слезе на 11 септември 2001 г. Трите пророчески белега определят проявлението на Светия Дух в късния дъжд.

The quibbling Jews held to a misconception, a false prophetic message that the Messiah would bring about a literal earthly kingdom where the nation of Israel would govern the world. It was a false message that promised “peace and prosperity”.

Придирчивите юдеи се придържаха към едно погрешно схващане, към едно лъжливо пророческо послание, че Месията ще установи буквално земно царство, в което народът на Израил ще управлява света. Това беше лъжливо послание, което обещаваше „мир и благоденствие“.

William Miller’s message had two major elements. The first was the application of the time prophecies that identified the cleansing of the sanctuary, and the second was his rejection of the Catholic interpretation of the thousand-year millennium that the Protestants were prone to believe. That false view of the millennium identified as a thousand years of peace and prosperity, had been represented by the false view of the Messiah’s kingdom that was held by the quibbling Jews.

Вестта на Уилям Милър имаше два главни елемента. Първият беше приложението на времевите пророчества, които посочваха очистването на светилището, а вторият — неговото отхвърляне на католическото тълкуване за хилядолетното царство, в което протестантите бяха склонни да вярват. Този лъжлив възглед за хилядолетието, представяно като хиляда години на мир и благоденствие, беше предобразен от лъжливия възглед за царството на Месия, поддържан от придирчивите юдеи.

Those two witnesses identify a counterfeit latter rain message promising “peace and prosperity” in the third and final fulfillment of the history of the messenger who prepares for the Messenger of the Covenant to suddenly come to His temple. That false latter rain message is identified as a “peace and safety” message, in contrast to the message of John the Baptist who identified that “every tree which bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire,” when “the wrath to come” arrives. It was also represented by Miller’s identification that there would be no thousand years of peace, as Catholicism teaches, for when the Lord returns, He will destroy the earth with the brightness of His coming.

Тези двама свидетели разпознават една фалшива вест за късния дъжд, която обещава „мир и благоденствие“ в третото и последно изпълнение на историята на вестителя, който приготвя пътя за Вестителя на завета, за да дойде внезапно в Своя храм. Тази лъжлива вест за късния дъжд е определена като вест за „мир и безопасност“, в противоположност на вестта на Йоан Кръстител, който заяви, че „всяко дърво, което не дава добър плод, се отсича и хвърля в огъня“, когато настъпи „идващият гняв“. Тя бе представена също и чрез изявлението на Милър, че няма да има хиляда години мир, както учи католицизмът; защото, когато Господ се завърне, Той ще унищожи земята с блясъка на Своето пришествие.

> And to you who are troubled rest with us, when the Lord Jesus shall be revealed from heaven with his mighty angels, In flaming fire taking vengeance on them that know not God, and that obey not the gospel of our Lord Jesus Christ: Who shall be punished with everlasting destruction from the presence of the Lord, and from the glory of his power. 2 Thessalonians 1:7–9.

> А на вас, които сте наскърбени, да се даде покой с нас, когато Господ Исус се яви от небето със Своите могъщи ангели, в пламенен огън, налагайки възмездие на онези, които не познават Бога и не се покоряват на благовестието на нашия Господ Исус Христос; които ще бъдат наказани с вечна погибел, далеч от присъствието на Господа и от славата на Неговата сила. 2 Солунци 1:7–9.

The first two messengers who prepared for the Messenger of the Covenant to enter into covenant with a new chosen people, demonstrate that a false “peace and safety” latter rain message, which was formulated in the third generation of Laodicean Adventism, has been designed by Satan to prevent Laodicean Adventism in the fourth generation from recognizing the role of Islam, as represented in the third Woe.

Първите двама вестители, които се приготвиха за Вестителя на Завета да влезе в завет с един нов избран народ, показват, че една фалшива вест за „мир и безопасност“ относно късния дъжд, която беше формулирана в третото поколение на лаодикийския адвентизъм, е била замислена от Сатана, за да попречи на лаодикийския адвентизъм в четвъртото поколение да разпознае ролята на исляма, представен в третото горко.

In the purification process that is accomplished for those represented by the sons of Levi, the one who comes after John the Baptist was to thoroughly sweep and “purge” His floor, with the fan that is in His hand. That work is accomplished by His Word.

В очистителния процес, който се извършва за онези, представени от синовете на Левий, Онзи, Който идва след Йоан Кръстител, трябваше изцяло да измете и „очисти“ Своя харман с лопатата, която е в ръката Му. Това дело се извършва чрез Неговото Слово.

> “‘Whose fan is in His hand, and He will throughly purge His floor, and gather His wheat into the garner.’ Matthew 3:12. This was one of the times of purging. By the words of truth, the chaff was being separated from the wheat. Because they were too vain and self-righteous to receive reproof, too world-loving to accept a life of humility, many turned away from Jesus. Many are still doing the same thing. Souls are tested today as were those disciples in the synagogue at Capernaum. When truth is brought home to the heart, they see that their lives are not in accordance with the will of God. They see the need of an entire change in themselves; but they are not willing to take up the self-denying work. Therefore they are angry when their sins are discovered. They go away offended, even as the disciples left Jesus, murmuring, ‘This is an hard saying; who can hear it?’” The Desire of Ages, 392.

> „„Лопатата Му е в ръката Му, и Той ще очисти съвършено гумното Си и ще събере житото Си в житницата.“ Матей 3:12. Това беше едно от времената на пресяване. Чрез думите на истината плявата се отделяше от житото. Понеже бяха твърде суетни и самоправедни, за да приемат изобличение, твърде светолюбиви, за да приемат живот на смирение, мнозина се отвърнаха от Исус. Мнозина и днес постъпват по същия начин. Душите се изпитват днес, както бяха изпитани онези ученици в синагогата в Капернаум. Когато истината бъде приложена към сърцето, те виждат, че животът им не е в съгласие с Божията воля. Виждат нуждата от цялостна промяна в себе си; но не желаят да поемат делото на себеотричането. Затова се разгневяват, когато греховете им бъдат разкрити. Те си отиват оскърбени, както учениците оставиха Исус, роптаейки: „Тежко е това слово; кой може да го слуша?““ Копнежът на вековете, 392.

The message of the latter rain is the “debate” of Habakkuk chapter two, and it is the words of truth, that separate the chaff from the wheat. That separation is the purging accomplished by the Messenger of the Covenant. In Millerite history, the message of Daniel chapter eight, verse fourteen, produced a purging when it first failed and brought about the tarrying time of Habakkuk chapter two and the parable of the ten virgins in Matthew chapter twenty-five. When the message of the Midnight Cry was ultimately fulfilled on October 22, 1844, it produced an even greater purging. Then it was that the Messenger of the Covenant suddenly arrived and began the final purging and purification. The movement that had passed through the first two of three purifications and purging’s, failed the third and was sent to the wilderness of Laodicea in 1863.

Вестта на късния дъжд е „спорът“ от втора глава на Авакум и е словото на истината, което отделя плявата от пшеницата. Това отделяне е очистването, извършвано от Вестителя на завета. В милеритската история вестта на Даниил, осма глава, четиринадесети стих, произведе очистване, когато за пръв път претърпя неуспех и доведе до времето на забавянето от втора глава на Авакум и притчата за десетте девици в Матей, двадесет и пета глава. Когато вестта на Среднощния вик в крайна сметка се изпълни на 22 октомври 1844 г., тя произведе още по-голямо очистване. Тогава Вестителят на завета внезапно дойде и започна последното очистване и пречистване. Движението, което бе преминало през първите две от три пречиствания и очиствания, се провали в третото и бе изпратено в пустинята на Лаодикия през 1863 г.

In the Millerite history the Protestants were first purged by the words of truth, thereafter the movement of the first angel was purged at the arrival of the third testing message. But those who had been the builders of the Millerite temple during the forty-six years from 1798 unto 1844, failed the third test, which arrived on October 22, 1844, though they perfectly fulfilled the parable of the ten virgins.

В милеритската история протестантите най-напред бяха пресяти чрез словата на истината, а след това движението на първия ангел беше пресято при идването на третата изпитваща вест. Но онези, които бяха строителите на милеритския храм през четиридесет и шестте години от 1798 до 1844, не издържаха третия изпит, който настъпи на 22 октомври 1844 г., макар и съвършено да изпълниха притчата за десетте девици.

> “Many who went forth to meet the Bridegroom under the messages of the first and second angels, refused the third, the last testing message to be given to the world, and a similar position will be taken when the last call is made.

> „Мнозина, които излязоха да посрещнат Младоженеца под вестите на първия и втория ангел, отхвърлиха третата — последната изпитваща вест, която трябва да бъде дадена на света; и подобна позиция ще бъде заета, когато бъде отправен последният призив.“

> “Every specification of this parable should be carefully studied. We are represented either by the wise or by the foolish virgins.” Review and Herald, October 31, 1899.

> „Всяка подробност на тази притча трябва да бъде внимателно изучена. Ние сме представени или от мъдрите, или от неразумните девици.“ Review and Herald, 31 октомври 1899 г.

The prophetic history that began at the arrival of the third angel on October 22, 1844, was a failure, and it ended with the rebellion of 1863. By 1850 Sister White penned the following message.

Пророческата история, която започна с идването на третия ангел на 22 октомври 1844 г., беше неуспех и завърши с бунта от 1863 г. До 1850 г. сестра Уайт записа следната вест.

> “The Lord gave me a view, January 26, which I will relate. I saw that some of the people of God were stupid and dormant; and were but half awake, and did not realize the time we were now living in; and that the ‘man’ with the ‘dirt-brush’ had entered, and that some were in danger of being swept away. I begged of Jesus to save them, to spare them a little longer, and let them see their awful danger, that they might get ready before it should be forever too late. The angel said, ‘Destruction is coming like a mighty whirlwind.’ I begged of the angel to pity and to save those who loved this world, and were attached to their possessions, and were not willing to cut loose from them, and sacrifice them to speed the messengers on their way to feed the hungry sheep, who were perishing for want of spiritual food.

> „Господ ми даде видение на 26 януари, което ще разкажа. Видях, че някои от Божия народ бяха безчувствени и вцепенени; и бяха само наполовина будни, и не осъзнаваха времето, в което сега живеехме; и че „човекът“ с „четката за прах“ беше влязъл, и че някои бяха в опасност да бъдат изметени. Умолявах Исус да ги спаси, да ги пощади още малко и да им позволи да видят ужасната си опасност, за да могат да се приготвят, преди да стане завинаги твърде късно. Ангелът каза: „Погибелта идва като могъщ вихър.“ Умолявах ангела да се смили и да спаси онези, които обичаха този свят и бяха привързани към притежанията си, и не бяха готови да се откъснат от тях и да ги пожертват, за да ускорят вестителите по пътя им да хранят гладните овце, които загиваха поради липса на духовна храна.“

> “As I viewed poor souls dying for want of the present truth, and some who professed to believe the truth were letting them die, by withholding the necessary means to carry forward the work of God, the sight was too painful, and I begged of the angel to remove it from me. I saw that when the cause of God called for some of their property, like the young man who came to Jesus, [Matthew 19:16–22.] they went away sorrowful; and that soon the overflowing scourge would pass over and sweep their possessions all away, and then it would be too late to sacrifice earthly goods, and lay up a treasure in heaven.” Review and Herald, April 1, 1850.

> „Докато гледах как бедни души умират поради липса на настоящата истина, а някои, които изповядваха, че вярват истината, ги оставяха да умират, като задържаха необходимите средства за придвижването напред на Божието дело, гледката беше твърде болезнена и аз помолих ангела да я отстрани от мен. Видях, че когато Божието дело изискваше част от имота им, както при младия човек, който дойде при Исус [Матей 19:16–22], те си отиваха наскърбени; и че скоро препълненият бич ще премине и ще помете всичките им притежания, и тогава ще бъде твърде късно да принесат в жертва земните блага и да си съберат съкровище на небето.“ Review and Herald, 1 април 1850 г.

In 1850, the dirt-brush man had already arrived. On October 22, 1844, the Messenger of the Covenant had suddenly come to His temple, and He began the work of purging and purifying the sons of Levi.

През 1850 г. човекът с четката за прах вече бе пристигнал. На 22 октомври 1844 г. Вестителят на завета внезапно бе дошъл в Своя храм и започна делото по очистването и пречистването на синовете на Левий.

We will continue this study in the next article.

Ще продължим това изследване в следващата статия.

> “Today souls are being tested and tried, and many are passing over the same ground trodden by those who forsook Christ. When tested by the Word, they reject the divine Teacher. When rebuked because their lives are not in harmony with truth and righteousness, they turn from the Saviour; and their decision, like that of the offended disciples, is never reversed. They walk no more with Christ. Thus are the words fulfilled, ‘Whose fan is in His hand, and He will throughly purge His floor, and gather His wheat into the garner.’” Signs of the Times, May 15, 1901.

> „Днес души биват изпитвани и опитвани, и мнозина преминават по същия път, по който вървяха онези, които оставиха Христос. Когато бъдат изпитани чрез Словото, те отхвърлят Божествения Учител. Когато бъдат изобличени, защото животът им не е в съгласие с истината и правдата, те се отвръщат от Спасителя; и решението им, както и решението на оскърбените ученици, никога не се отменя. Те вече не ходят с Христос. Така се изпълняват думите: „Лопатата Му е в ръката Му, и Той ще очисти съвършено хармана Си, и ще събере житото Си в житницата.“ Signs of the Times, 15 май 1901 г.

Back to Articles