Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Forty-Four

Книгата на Йоил и Лаодикийската църква на адвентистите от седмия ден - номер четиридесет и четири

Number Forty-Four

Число четиридесет и четири

Author

Jeff Pippenger

Published

February 10, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

In 1844, the doctrine of the seventh-day Sabbath was unsealed and then emphasized to Sister White when she looked into the ark of the covenant. She also recorded that in the last days the doctrine of the incarnation possessed the same heavenly emphasis. The seventh-day Sabbath, represents the special light from the ark when the antitypical Day of Atonement began, and the seventh-year Sabbath represents the special light from the ark when the antitypical Day of Atonement reaches its conclusion.

През 1844 г. учението за съботата на седмия ден бе разпечатано и след това подчертано пред сестра Уайт, когато тя погледна в ковчега на завета. Тя също така записа, че в последните дни учението за въплъщението притежаваше същия небесен акцент. Съботата на седмия ден представлява особената светлина от ковчега, когато започна прообразният Ден на умилостивението, а съботата на седмата година представлява особената светлина от ковчега, когато прообразният Ден на умилостивението достига своето заключение.

The doctrine of the incarnation is typified in the last holy convocation of Leviticus twenty-three; it is the omega to the seventh-day Sabbath, which is the first holy convocation at the beginning of Leviticus twenty-three. That first Sabbath represents God’s creative power and the last Sabbath represents His recreative power. That first Sabbath is represented by the number “23” and the last by the number “252.”

Учението за въплъщението е предобразено в последното свято събрание на Левит двадесет и трета глава; то е омегата на седмодневната събота, която е първото свято събрание в началото на Левит двадесет и трета глава. Първата събота представлява творческата сила на Бога, а последната събота представлява Неговата пресътворяваща сила. Първата събота е представена чрез числото „23“, а последната — чрез числото „252“.

Those two symbols are the bookends of Leviticus twenty-three and they are also the bookends for the Millerite history. 1798 was the fulfillment of the 2,520 years against the northern kingdom of Israel and the 2,300 years was fulfilled October 22, 1844. When Sister White was led into the sanctuary and gazed upon the Ten Commandments, she was typifying God’s latter-day people who follow Christ into the Most Holy Place when He is finishing His work of at-one-ment. The temple test is the test of following the Lamb whithersoever He goeth.

Тези два символа са подпорите на книгата Левит, двадесет и трета глава, и те са също така подпорите на милеритската история. 1798 година беше изпълнението на 2 520-те години срещу северното царство Израил, а 2 300-те години се изпълниха на 22 октомври 1844 година. Когато сестра Уайт бе въведена в светилището и се взря в Десетте заповеди, тя предобразяваше Божия народ в последните дни, който следва Христос в Пресвятото място, когато Той завършва Своето дело на примирение. Изпитът на храма е изпитът да следваме Агнето, където и да отива То.

> These are they which were not defiled with women; for they are virgins. These are they which follow the Lamb whithersoever he goeth. These were redeemed from among men, being the firstfruits unto God and to the Lamb. Revelation 14:4.

> Това са онези, които не са се осквернили с жени; защото са девствени. Това са онези, които следват Агнеца, където и да отива. Те бяха изкупени измежду човеците, като първи плодове на Бога и на Агнеца. Откровение 14:4.

Sister White, as a prophet was illustrating the faithful at the beginning who entered the Most Holy Place by faith, and in so doing she was providing an example of the faithful at the end who enter by faith into the Most Holy Place and then gaze into the ark. What they see illuminated there is the doctrine of the incarnation, the finishing of the at-one-ment. They see the two covering cherubs representing the two Sabbaths of creation and re-creation. They see the 252 on one side of the ark and the 23 on the other and recognize that in agreement with creation and re-creation; 23 represents the marriage of Divinity with humanity, and they see 252 as the symbol of a human’s transformation into a human that is combined with Divinity.

Сестра Уайт, като пророк, изобразяваше верните в началото, които чрез вяра влязоха в Пресвятото място, и по този начин тя даваше пример за верните в края, които чрез вяра влизат в Пресвятото място и след това вглеждат поглед в ковчега. Онова, което те виждат там осветено, е учението за въплъщението, завършването на единението. Те виждат двата покривни херувима, представляващи двете съботи на творението и пресътворението. Те виждат 252 от едната страна на ковчега и 23 от другата и разпознават, че в съгласие с творението и пресътворението 23 представлява брака на Божествеността с човечеството, а 252 виждат като символ на преобразяването на един човек в човек, съчетан с Божествеността.

The mercy seat was not to be removed, so for Sister White to look inside was a special revelation, and prophetically the illustration is more for the latter days, than the days in which she lived. By beholding we are changed. The temple test is Christ leading His virgin people into His temple, step by step. Prophetic truths represent the steps along the path that is lightened by the message of the Midnight Cry.

Умилостивилището не биваше да бъде отмествано; следователно това, че Сестра Уайт погледна вътре, беше специално откровение, а пророчески илюстрацията се отнася повече за последните дни, отколкото за дните, в които тя живя. Чрез съзерцаване ние се променяме. Изпитът на храма е Христос, Който води Своя девствен народ в Своя храм, стъпка по стъпка. Пророческите истини представят стъпките по пътеката, която е осветена от вестта на Среднощния вик.

The Millerite temple of forty-six years is a step.

Милеристкият храм на четиридесет и шест години е една стъпка.

The human temple of “23,” (male and female, He created them) is a step.

Човешкият храм на „23“ („мъж и жена ги сътвори“) е стъпало.

Christ raising His temple in three days is a step.

Христос, Който въздига Своя храм за три дни, е една стъпка.

The storehouse is the temple of Malachi.

Съкровищницата е храмът от Малахия.

Nehemiah cleansed the storehouse from the profanation of Tobiah.

Неемия очисти складохранилището от осквернението на Товия.

That temple was where the high priest Hilkiah discovered the writings of Moses during the revival of king Josiah.

Именно в този храм първосвещеникът Хелкия откри писанията на Моисей по време на съживлението при цар Йосия.

The temple Nehemiah cleansed from profanation is the same temple Christ twice cleansed from it’s “sacrilegious profanation” as Sister White states.

Храмът, който Неемия очисти от осквернение, е същият храм, който Христос два пъти очисти от неговото „светотатствено осквернение“, както заявява сестра Уайт.

The casket of Miller’s dream was a step.

Ковчегът в съня на Милър беше една стъпка.

Once Christ has led His faithful in the Most Holy Place, He leads them, as represented by Sister White to the ark, raises the mercy seat and allows them to look inside. When they look inside they see both the doctrine of the incarnation and the seventh-day Sabbath is invested with a soft halo. Line upon line those who recognize the doctrines that are “invested with a soft radiance” align with Sister White entering the Most Holy Place by faith and looking into the ark.

Щом Христос въведе Своите верни в Пресветото място, Той ги води — както е представено чрез сестра Уайт — към ковчега, повдига умилостивилището и им позволява да погледнат вътре. Когато погледнат вътре, те виждат, че и учението за въплъщението, и съботата на седмия ден са обвити в мек ореол. Ред по ред онези, които разпознават ученията, „обвити в меко сияние“, се присъединяват към сестра Уайт, като чрез вяра влизат в Пресветото място и надничат в ковчега.

The ancient prophets spoke more specifically for the latter days than the days in which they lived. When those ancient prophets themselves become part of the testimony, they represent God’s people in the latter days, and God’s people in the latter days are the one hundred and forty-four thousand. Sister White is perhaps the most important ancient prophet, for all her illustrations represent the alpha history of the omega history of the one hundred and forty-four thousand. All the prophets illustrate the remnant, but Sister White also represents a beginning history that is fulfilled in the ending history—to the very letter.

Древните пророци говореха по-конкретно за последните дни, отколкото за дните, в които самите те живееха. Когато самите тези древни пророци станат част от свидетелството, те представляват Божия народ в последните дни, а Божият народ в последните дни са сто четиридесет и четирите хиляди. Сестра Уайт е може би най-важният древен пророк, защото всички нейни илюстрации представят алфа-историята на омега-историята на сто четиридесет и четирите хиляди. Всички пророци онагледяват Остатъка, но сестра Уайт също така представлява една начална история, която се изпълнява в заключителната история — до последната буква.

In the alpha foundational history, Sister White in vision, is taken into the Most Holy Place of the heavenly sanctuary. Once there, the mercy seat upon the ark of the covenant, a seat that was not to be removed, was raised so that Sister White could gaze inside where she saw the Ten Commandments.

В алфа-основополагащата история, сестра Уайт във видение е отведена в Пресвятото място на небесното светилище. Веднъж там, умилостивилището върху ковчега на завета — седалище, което не трябваше да бъде отстранявано — бе повдигнато, за да може сестра Уайт да погледне вътре, където видя Десетте заповеди.

> “In the holiest I saw an ark; on the top and sides of it was purest gold. On each end of the ark was a lovely cherub, with its wings spread out over it. Their faces were turned toward each other, and they looked downward. Between the angels was a golden censer. Above the ark, where the angels stood, was an exceeding bright glory, that appeared like a throne where God dwelt. Jesus stood by the ark, and as the saints’ prayers came up to Him, the incense in the censer would smoke, and He would offer up their prayers with the smoke of the incense to His Father. In the ark was the golden pot of manna, Aaron’s rod that budded, and the tables of stone which folded together like a book. Jesus opened them, and I saw the Ten Commandments written on them with the finger of God. On one table were four, and on the other six. The four on the first table shone brighter than the other six. But the fourth, the Sabbath commandment, shone above them all; for the Sabbath was set apart to be kept in honor of God’s holy name. The holy Sabbath looked glorious—a halo of glory was all around it. I saw that the Sabbath commandment was not nailed to the cross. If it was, the other nine commandments were; and we are at liberty to break them all, as well as to break the fourth. I saw that God had not changed the Sabbath, for He never changes. But the pope had changed it from the seventh to the first day of the week; for he was to change times and laws.” Early Writings, 32.

> „В Пресветото място видях ковчег; отгоре и отстрани той беше от най-чисто злато. На всеки край на ковчега имаше по един прекрасен херувим, с разперени над него криле. Лицата им бяха обърнати едно към друго и гледаха надолу. Между ангелите имаше златна кадилница. Над ковчега, където стояха ангелите, имаше извънредно ярка слава, която изглеждаше като престол, където обитаваше Бог. Исус стоеше до ковчега, и когато молитвите на светиите се възнасяха към Него, тамянът в кадилницата димеше и Той възнасяше техните молитви към Своя Отец с дима на тамяна. В ковчега бяха златната стомна с манна, жезълът на Аарон, който бе разцъфнал, и каменните плочи, които се сгъваха заедно като книга. Исус ги отвори и видях Десетте заповеди, написани върху тях с Божия пръст. На едната плоча имаше четири, а на другата — шест. Четирите на първата плоча сияеха по-ярко от другите шест. Но четвъртата, заповедта за съботата, сияеше над всички тях; защото съботата беше отделена, за да се пази в чест на святото Божие име. Святата събота изглеждаше славна — ореол на слава я обкръжаваше отвсякъде. Видях, че заповедта за съботата не е била прикована на кръста. Ако беше, тогава и останалите девет заповеди биха били; и ние бихме били свободни да нарушаваме всички тях, както и да нарушаваме четвъртата. Видях, че Бог не е променил съботата, защото Той никога не се променя. Но папата я беше променил от седмия на първия ден на седмицата; защото той трябваше да промени времена и закони.“ Ранни писания, 32.

The doctrine of the seventh-day Sabbath was the alpha doctrine of the foundational history of the Millerite movement that began as the Philadelphian Millerite movement, then transformed unto the Laodicean Millerite movement in 1856, and then unto the Laodicean Seventh-day Adventist Church in 1863. Sister White also identifies the omega doctrine in the history of the latter days, when the Laodicean movement of the one hundred and forty-four thousand transforms into the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand. The alpha and omega lights are represented by the doctrine of the seventh-day Sabbath and the doctrine of the incarnation.

Учението за съботата на седмия ден беше алфа-учението в основополагащата история на милеритското движение, което започна като Филаделфийско милеритско движение, след това се преобрази в Лаодикийско милеритско движение през 1856 г., а после — в Лаодикийската Църква на адвентистите от седмия ден през 1863 г. Сестра Уайт също така посочва омега-учението в историята на последните дни, когато Лаодикийското движение на сто четиридесет и четирите хиляди се преобразява във Филаделфийското движение на сто четиридесет и четирите хиляди. Светлините на алфа и омега са представени от учението за съботата на седмия ден и учението за въплъщението.

> “Those who commune with God walk in the light of the Sun of Righteousness. They do not dishonor their Redeemer by corrupting their way before God. Heavenly light shines upon them. As they near the close of this earth’s history, their knowledge of Christ, and of the prophecies relating to him, greatly increases. They are of infinite worth in God’s sight; for they are in unity with his Son. To them the word of God is of surpassing beauty and loveliness. They see its importance. Truth is unfolded to them. The doctrine of the incarnation is invested with a soft radiance. They see that the Scripture is the key that unlocks all mysteries and solves all difficulties. Those who have been unwilling to receive the light and walk in the light will be unable to understand the mystery of godliness, but those who have not hesitated to take up the cross and follow Jesus, will see light in God’s light.” The Southern Watchman, April 4, 1905.

> „Онези, които общуват с Бога, ходят в светлината на Слънцето на правдата. Те не безчестят своя Изкупител, като развращават пътя си пред Бога. Небесна светлина ги озарява. Когато се приближават към края на историята на тази земя, тяхното познание за Христос и за пророчествата, отнасящи се до Него, значително се увеличава. Те имат безкрайна стойност в Божиите очи; защото са в единство с Неговия Син. За тях Божието слово е с превъзходна красота и прелест. Те виждат неговото значение. Истината им се разкрива. Учението за въплъщението е облечено в нежно сияние. Те виждат, че Писанието е ключът, който отключва всички тайни и разрешава всички трудности. Онези, които не са били склонни да приемат светлината и да ходят в светлината, няма да могат да разберат тайната на благочестието; но онези, които не са се поколебали да вземат кръста и да последват Исус, ще видят светлина в Божията светлина.“ The Southern Watchman, April 4, 1905.

The “doctrine of the incarnation” is also called the “mystery of godliness.”

„Учението за въплъщението“ се нарича също „тайната на благочестието“.

> And without controversy great is the mystery of godliness: God was manifest in the flesh, justified in the Spirit, seen of angels, preached unto the Gentiles, believed on in the world, received up into glory. 1 Timothy 3:16.

> И без противоречие велика е тайната на благочестието: Бог се яви в плът, оправда се в Духа, видян бе от ангели, проповядван бе между езичниците, повярвано бе в Него в света, възнесен бе в слава. 1 Тимотей 3:16.

The “mystery” is hidden until the final generation, when the faithful see that the doctrine of the incarnation is the omega of the seventh-day Sabbath.

„Тайната“ е скрита до последното поколение, когато верните виждат, че учението за въплъщението е омегата на съботата на седмия ден.

> Even the mystery which hath been hid from ages and from generations, but now is made manifest to his saints: To whom God would make known what is the riches of the glory of this mystery among the Gentiles; which is Christ in you, the hope of glory. Colossians 1:26, 27.

> Тайната, която е била скрита от векове и от родове, а сега бе явена на Неговите светии; на които Бог благоволи да извести какво е богатството на славата на тази тайна между езичниците, а именно: Христос във вас, надеждата на славата. Колосяни 1:26, 27.

It is fitting that it is Colossians 1:26 that speaks of a “mystery” that “hath been hid,” but that mystery is “made manifest” in the latter days. Prophetic light is made manifest when prophecy is unsealed, as represented in Daniel twelve where at the end of 1,260 days, at the time of the end a prophecy is unsealed. The prophecy that has been hid for generations is unsealed, and the prophecy is the truth which when unsealed is the “glory” that is made known unto the Gentiles at the Sunday law. That mystery is Christ in you the hope of glory, which is accomplished in the days of the sounding of the seventh trumpet.

Подобава именно Колосяни 1:26 да говори за „тайна“, която „е била скрита“, но тази тайна „се явява“ в последните дни. Пророческата светлина се явява, когато пророчеството бъде разпечатано, както е представено в Даниил дванадесета глава, където в края на 1 260 дни, във времето на края, едно пророчество бива разпечатано. Пророчеството, което е било скрито през поколенията, бива разпечатано, и пророчеството е истината, която, когато бъде разпечатана, е „славата“, която се известява на езичниците при неделния закон. Тази тайна е Христос във вас, надеждата на славата, което се изпълнява в дните, когато затръбява седмият ангел.

> But in the days of the voice of the seventh angel, when he shall begin to sound, the mystery of God should be finished, as he hath declared to his servants the prophets. Revelation 10:7.

> Но в дните, когато седмият ангел ще издаде гласа си, когато започне да затръбява, тайната Божия ще се извърши, както Той благовести на Своите слуги, пророците. Откровение 10:7.

It is only fitting that the voice of the seventh angel began to sound on the tenth day of the seventh month as represented in Revelation 10:7. The seventh angel is also represented as the third woe, and the first two woes were Islam, thus providing two witnesses that the third woe is Islam. The mystery of God is finished when the trumpet of Islam is blowing.

Напълно уместно е гласът на седмия ангел да е започнал да звучи в десетия ден на седмия месец, както е представено в Откровение 10:7. Седмият ангел е представен и като третото горко, а първите две горко бяха ислямът, като по този начин се дават две свидетелства, че третото горко е ислямът. Тайната Божия се завършва, когато тръбата на исляма звучи.

In the history of the seventh trumpet the doctrine of the incarnation, which is the mystery of Christ in you, or the combination of Divinity with humanity, as represented by Christ when He took upon Himself human flesh; the candidates to be among the one hundred and forty-four thousand will be tested as to whether they have the necessary oil and faith to enter into the Most Holy Place. If they hesitate darkness falls upon them, if they follow the Lamb withersoever He goeth, they will be led to look into the ark. In the ark they will find the doctrines of the seventh-day Sabbath and the doctrine of the incarnation.

В историята на седмата тръба учението за въплъщението, което е тайната на Христос във вас, или съединението на Божественото с човешкото, както е представено от Христос, когато Той прие върху Себе Си човешка плът; кандидатите да бъдат сред сто четиридесет и четирите хиляди ще бъдат изпитани дали притежават необходимото масло и вяра, за да влязат в Пресветото място. Ако се поколебаят, тъмнина ще падне върху тях; ако следват Агнето, където и да отива То, ще бъдат водени да погледнат в ковчега. В ковчега ще намерят учението за съботата на седмия ден и учението за въплъщението.

As significant as these two doctrines are, what I am focusing on is not the alpha and omega lights, but that the prophetess illustrated God’s people entering into the heavenly sanctuary and looking into the ark of the covenant. There must be a point in the history of the one hundred and forty-four thousand, during the latter days, where the one hundred and forty-four thousand are taken into the Most Holy Place to gaze upon the opened ark.

Колкото и значими да са тези две доктрини, това, върху което се съсредоточавам, не са светлините на алфата и омегата, а че пророчицата представи Божия народ като влизащ в небесното светилище и гледащ в ковчега на завета. Трябва да има момент в историята на сто четиридесет и четирите хиляди, през последните дни, когато сто четиридесет и четирите хиляди са въведени в Пресветото място, за да съзерцават отворения ковчег.

If you possess the faith to believe the prophets illustrate God’s people in the latter days, along with the faith that Sister White was as much inspired, in every way, as every other prophet in the Bible—then the application I just set forth must be accepted as true. The one hundred and forty-four thousand must follow Christ, by faith into the Most Holy Place, as Sister White says the faithful did on October 22, 1844. There were then two classes manifested, those who refused to enter in by faith, and those who entered in.

Ако притежавате вярата да повярвате, че пророците изобразяват Божия народ в последните дни, заедно с вярата, че сестра Уайт е била също тъй вдъхновена, във всяко отношение, както всеки друг пророк в Библията — тогава приложението, което току-що изложих, трябва да бъде прието за истинно. Сто четиридесет и четирите хиляди трябва да последват Христос, чрез вяра, в Пресвятото място, както сестра Уайт казва, че верните направили на 22 октомври 1844 г. Тогава се явиха две групи: онези, които отказаха да влязат чрез вяра, и онези, които влязоха.

> “I was pointed back to the proclamation of the first advent of Christ. John was sent in the spirit and power of Elijah to prepare the way of Jesus. Those who rejected the testimony of John were not benefited by the teachings of Jesus. Their opposition to the message that foretold His coming placed them where they could not readily receive the strongest evidence that He was the Messiah. Satan led on those who rejected the message of John to go still farther, to reject and crucify Christ. In doing this they placed themselves where they could not receive the blessing on the day of Pentecost, which would have taught them the way into the heavenly sanctuary. The rendering of the veil of the temple showed that the Jewish sacrifices and ordinances would no longer be received. The great Sacrifice had been offered and had been accepted, and the Holy Spirit which descended on the day of Pentecost carried the minds of the disciples from the earthly sanctuary to the heavenly, where Jesus had entered by His own blood, to shed upon His disciples the benefits of His atonement. But the Jews were left in total darkness. They lost all the light which they might have had upon the plan of salvation, and still trusted in their useless sacrifices and offerings. The heavenly sanctuary had taken the place of the earthly, yet they had no knowledge of the change. Therefore they could not be benefited by the mediation of Christ in the holy place.

> „Бях насочена назад към прогласяването на първото пришествие на Христос. Йоан бе изпратен в духа и силата на Илия, за да приготви пътя на Исус. Онези, които отхвърлиха свидетелството на Йоан, не се възползваха от ученията на Исус. Тяхното противопоставяне на вестта, която предсказваше Неговото идване, ги постави там, където не можеха лесно да приемат най-силното доказателство, че Той бе Месията. Сатана подтикна онези, които отхвърлиха вестта на Йоан, да отидат още по-далеч — да отхвърлят и разпнат Христос. Като сториха това, те се поставиха там, където не можеха да приемат благословението в деня на Петдесетница, което би ги научило на пътя към небесното светилище. Раздирането на храмовата завеса показа, че юдейските жертви и обреди вече няма да бъдат приемани. Великата Жертва бе принесена и бе приета, а Светият Дух, Който слезе в деня на Петдесетница, пренесе умовете на учениците от земното светилище към небесното, където Исус бе влязъл чрез собствената Си кръв, за да излее върху учениците Си благата на Своето умилостивение. Но юдеите бяха оставени в пълна тъмнина. Те изгубиха цялата светлина, която биха могли да имат относно плана на спасението, и продължаваха да се уповават на своите безполезни жертви и приноси. Небесното светилище бе заело мястото на земното, но те не знаеха за тази промяна. Ето защо не можеха да се възползват от Христовото ходатайство в Светото място.“

> “Many look with horror at the course of the Jews in rejecting and crucifying Christ; and as they read the history of His shameful abuse, they think they love Him, and would not have denied Him as did Peter, or crucified Him as did the Jews. But God who reads the hearts of all, has brought to the test that love for Jesus which they professed to feel. All heaven watched with the deepest interest the reception of the first angel’s message. But many who professed to love Jesus, and who shed tears as they read the story of the cross, derided the good news of His coming. Instead of receiving the message with gladness, they declared it to be a delusion. They hated those who loved His appearing and shut them out of the churches. Those who rejected the first message could not be benefited by the second; neither were they benefited by the midnight cry, which was to prepare them to enter with Jesus by faith into the most holy place of the heavenly sanctuary. And by rejecting the two former messages, they have so darkened their understanding that they can see no light in the third angel’s message, which shows the way into the most holy place. I saw that as the Jews crucified Jesus, so the nominal churches had crucified these messages, and therefore they have no knowledge of the way into the most holy, and they cannot be benefited by the intercession of Jesus there. Like the Jews, who offered their useless sacrifices, they offer up their useless prayers to the apartment which Jesus has left; and Satan, pleased with the deception, assumes a religious character, and leads the minds of these professed Christians to himself, working with his power, his signs and lying wonders, to fasten them in his snare.” Early Writings, 259–261.

> „Мнозина гледат с ужас на поведението на юдеите, като отхвърлиха и разпнаха Христос; и когато четат историята за Неговото позорно малтретиране, мислят, че Го обичат и не биха се отрекли от Него, както Петър, нито биха Го разпнали, както юдеите. Но Бог, Който изпитва сърцата на всички, е подложил на изпитание тази любов към Исус, която те са твърдели, че чувстват. Цялото небе наблюдаваше с най-дълбок интерес приемането на вестта на първия ангел. Но мнозина, които изповядваха, че обичат Исус, и които проливаха сълзи, когато четяха разказа за кръста, се присмиваха на благата вест за Неговото пришествие. Вместо да приемат вестта с радост, те я обявиха за заблуда. Те намразиха онези, които обичаха явяването Му, и ги изключиха от църквите. Онези, които отхвърлиха първата вест, не можеха да получат полза от втората; нито получиха полза и от среднощния вик, който трябваше да ги подготви да влязат с Исус чрез вяра в пресветото място на небесното светилище. И като отхвърлиха двете предишни вести, те така са помрачили разбирането си, че не могат да видят никаква светлина във вестта на третия ангел, която показва пътя към пресветото място. Видях, че както юдеите разпнаха Исус, така и номиналните църкви бяха разпнали тези вести и затова нямат никакво познание за пътя към пресветото място и не могат да получат полза от ходатайството на Исус там. Подобно на юдеите, които принасяха своите безполезни жертви, те отправят своите безполезни молитви към отделението, което Исус е напуснал; а Сатана, доволен от измамата, приема религиозен облик и насочва умовете на тези изповядващи християни към себе си, като действа със своята сила, със своите знамения и лъжливи чудеса, за да ги закрепи в своята примка.“ Ранни писания, 259–261.

Sister White identifies the progressive testing process of John the Baptist and Christ’s history that ended with the Jews being in total darkness in order to illustrate the same history in the time of the Millerites, which is the alpha history of Sister White; the ancient prophetess of the latter days. The life-or-death test in the beginning was over entering into the Most Holy Place or refusing to do so. To refuse to do so produced the same darkness upon the rebels of Millerite history that had come upon the rebellious Jews in the history of Christ.

Сестра Уайт посочва постепенното изпитание в историята на Йоан Кръстител и Христос, завършило с това, че юдеите изпаднаха в пълна тъмнина, за да илюстрира същата история във времето на милеритите, което е алфа-историята на сестра Уайт — древната пророчица на последните дни. Изпитанието на живот и смърт в началото беше относно влизането в Пресветото място или отказа да се влезе в него. Отказът да се направи това доведе същата тъмнина върху бунтовниците в милеритската история, каквато беше дошла върху непокорните юдеи в историята на Христос.

Jesus always illustrates the end of a thing, with the beginning of a thing; so, when Sister White was taken into the Most Holy Place and gazed upon the open ark, in connection with the test of October 22, 1844, it identifies that the one hundred and forty-four thousand will be tested upon following the Lamb into the Most Holy Place or going into perfect eternal darkness. This fact is premised upon a faith that understands the ancient prophets are illustrating God’s latter-day people when they themselves become part of the recorded testimony. Sister White illustrates both classes.

Исус винаги онагледява края на дадено нещо с началото на дадено нещо; така че, когато сестра Уайт бе отведена в Пресветото място и съзерцаваше отворения ковчег във връзка с изпитанието от 22 октомври 1844 г., това показва, че сто четиридесет и четирите хиляди ще бъдат изпитани относно това дали ще последват Агнето в Пресветото място, или ще навлязат в съвършена вечна тъмнина. Този факт се основава на вяра, която разбира, че древните пророци онагледяват Божия народ от последните дни, когато самите те станат част от записаното свидетелство. Сестра Уайт онагледява и двата класа.

> “While in this state of despondency I had a dream that made a deep impression upon my mind. I dreamed of seeing a temple, to which many persons were flocking. Only those who took refuge in that temple would be saved when time should close. All who remained outside would be forever lost. The multitudes without who were going about their various ways, derided and ridiculed those who were entering the temple, and told them that this plan of safety was a cunning deception, that in fact there was no danger whatever to avoid. They even laid hold of some to prevent them from hastening within the walls.

> „Докато се намирах в това състояние на униние, сънувах сън, който остави дълбок отпечатък в ума ми. Сънувах, че виждам храм, към който се стичаха мнозина. Само онези, които намираха убежище в този храм, щяха да бъдат спасени, когато времето се затвори. Всички, които оставаха вън, щяха да бъдат изгубени завинаги. Множествата отвън, които вървяха по различните си пътища, се присмиваха и подиграваха на онези, които влизаха в храма, и им казваха, че този план за безопасност е коварна измама, че всъщност няма никаква опасност, от която да се пазят. Те дори хващаха някои, за да им попречат да побързат навътре зад стените.

> “Fearing to be ridiculed, I thought best to wait until the multitude dispersed, or until I could enter unobserved by them. But the numbers increased instead of diminishing, and fearful of being too late, I hastily left my home and pressed through the crowd. In my anxiety to reach the temple I did not notice or care for the throng that surrounded me. On entering the building, I saw that the vast temple was supported by one immense pillar, and to this was tied a lamb all mangled and bleeding. We who were present seemed to know that this lamb had been torn and bruised on our account. All who entered the temple must come before it and confess their sins.

> „От страх да не бъда осмяна, сметнах за най-добре да почакам, докато множеството се разпръсне, или докато мога да вляза незабелязана от тях. Но вместо да намалеят, хората се увеличаваха и, страхувайки се да не закъснея, набързо напуснах дома си и си пробих път през тълпата. В тревогата си да стигна до храма не забелязвах и не обръщах внимание на множеството, което ме заобикаляше. Когато влязох в сградата, видях, че огромният храм се поддържаше от един необятен стълб и към него беше вързано агне — цялото обезобразено и кървящо. Ние, които присъствахме, сякаш знаехме, че това агне бе разкъсано и наранено заради нас. Всички, които влизаха в храма, трябваше да застанат пред него и да изповядат греховете си.

> “Just before the lamb were elevated seats, upon which sat a company looking very happy. The light of heaven seemed to shine upon their faces, and they praised God and sang songs of glad thanksgiving that seemed like the music of the angels. These were they who had come before the lamb, confessed their sins, received pardon, and were now waiting in glad expectation of some joyful event.

> „Точно пред агнето имаше издигнати седалища, на които седеше една група, изглеждаща твърде щастлива. Небесната светлина сякаш озаряваше лицата им, и те славеха Бога и пееха песни на радостна благодарност, които звучаха като музиката на ангелите. Това бяха онези, които бяха дошли пред агнето, изповядали греховете си, получили прощение и сега очакваха с радостно упование някакво радостно събитие.“

> “Even after I had entered the building, a fear came over me, and a sense of shame that I must humble myself before these people. But I seemed compelled to move forward, and was slowly making my way around the pillar in order to face the lamb, when a trumpet sounded, the temple shook, shouts of triumph arose from the assembled saints, an awful brightness illuminated the building, then all was intense darkness. The happy people had all disappeared with the brightness, and I was left alone in the silent horror of night. I awoke in agony of mind and could hardly convince myself that I had been dreaming. It seemed to me that my doom was fixed, that the Spirit of the Lord had left me, never to return.

> „Дори след като бях влязла в сградата, ме обзе страх и чувство на срам, че трябва да се смиря пред тези хора. Но сякаш бях принудена да продължа напред и бавно си проправях път около стълба, за да се изправя пред Агнето, когато затръби тръба, храмът се разтресе, от събраните светии се надигнаха възгласи на тържество, страховито сияние озари сградата, а после всичко потъна в непрогледен мрак. Щастливите хора бяха изчезнали заедно със сиянието и аз останах сама в безмълвния ужас на нощта. Събудих се в душевна агония и едва можех да се убедя, че съм сънувала. Струваше ми се, че участта ми е определена, че Духът Господен ме е оставил и никога вече няма да се върне.

> “Soon after this I had another dream. I seemed to be sitting in abject despair with my face in my hands, reflecting like this: If Jesus were upon earth, I would go to Him, throw myself at His feet, and tell Him all my sufferings. He would not turn away from me, He would have mercy upon me, and I would love and serve Him always. Just then the door opened, and a person of beautiful form and countenance entered. He looked upon me pitifully and said: ‘Do you wish to see Jesus? He is here, and you can see Him if you desire it. Take everything you possess and follow me.’

> „Скоро след това имах друг сън. Струваше ми се, че седя в дълбоко отчаяние с лице, скрито в ръцете ми, и размишлявам така: Ако Исус беше на земята, бих отишла при Него, бих се хвърлила в нозете Му и бих Му разказала всичките си страдания. Той не би се отвърнал от мен, би се смилил над мен, и аз бих Го обичала и Му служила винаги. Тъкмо тогава вратата се отвори и влезе личност с прекрасен облик и лице. Той ме погледна със състрадание и каза: „Желаеш ли да видиш Исус? Той е тук и можеш да Го видиш, ако желаеш. Вземи всичко, което притежаваш, и ме последвай.““

> “I heard this with unspeakable joy, and gladly gathered up all my little possessions, every treasured trinket, and followed my guide. He led me to a steep and apparently frail stairway. As I commenced to ascend the steps, he cautioned me to keep my eyes fixed upward, lest I should grow dizzy and fall. Many others who were climbing the steep ascent fell before gaining the top.

> „Чух това с неизразима радост и с готовност събрах всичките си малки притежания, всяка скъпа дреболия, и последвах моя водач. Той ме отведе до едно стръмно и на вид крехко стълбище. Когато започнах да се изкачвам по стъпалата, той ме предупреди да държа очите си устремени нагоре, за да не ми се завие свят и да падна. Мнозина други, които се изкачваха по стръмния възход, падаха, преди да достигнат върха.“

> “Finally we reached the last step, and stood before a door. Here my guide directed me to leave all the things that I had brought with me. I cheerfully laid them down; he then opened the door and bade me enter. In a moment I stood before Jesus. There was no mistaking that beautiful countenance. That expression of benevolence and majesty could belong to no other. As His gaze rested upon me, I knew at once that He was acquainted with every circumstance of my life and all my inner thoughts and feelings.

> „Най-после достигнахме последното стъпало и застанахме пред една врата. Тук моят водач ме упъти да оставя всички неща, които бях донесла със себе си. Аз с радост ги положих; след това той отвори вратата и ми нареди да вляза. В един миг застанах пред Исус. Нямаше как да се сбърка това прекрасно лице. Този израз на благост и величие не можеше да принадлежи на никой друг. Когато погледът Му се спря върху мен, веднага разбрах, че Той е запознат с всяко обстоятелство от живота ми и с всичките ми най-съкровени мисли и чувства.

> “I tried to shield myself from His gaze, feeling unable to endure His searching eyes, but He drew near with a smile, and, laying His hand upon my head, said: ‘Fear not.’ The sound of His sweet voice thrilled my heart with a happiness it had never before experienced. I was too joyful to utter a word, but, overcome with emotion, sank prostrate at His feet. While I was lying helpless there, scenes of beauty and glory passed before me, and I seemed to have reached the safety and peace of heaven. At length my strength returned, and I arose. The loving eyes of Jesus were still upon me, and His smile filled my soul with gladness. His presence filled me with a holy reverence and an inexpressible love.

> „Опитах се да се скрия от Неговия поглед, чувствайки се неспособна да издържа Неговите проницателни очи, но Той се приближи с усмивка и, като положи ръката Си върху главата ми, каза: „Не бой се.“ Звукът на Неговия благ глас изпълни сърцето ми с щастие, каквото то никога преди не бе изпитвало. Бях твърде радостна, за да изрека дума, но, надвита от вълнение, паднах просната в нозете Му. Докато лежах там безпомощна, пред мен преминаваха картини на красота и слава и ми се струваше, че съм достигнала безопасността и мира на небето. Най-после силите ми се възвърнаха и аз се изправих. Любящите очи на Исус все още бяха вперени в мен и Неговата усмивка изпълваше душата ми с радост. Неговото присъствие ме изпълваше със свято благоговение и неизразима любов.“

> “My guide now opened the door, and we both passed out. He bade me take up again all the things I had left without. This done, he handed me a green cord coiled up closely. This he directed me to place next my heart, and when I wished to see Jesus, take it from my bosom and stretch it to the utmost. He cautioned me not to let it remain coiled for any length of time, lest it should become knotted and difficult to straighten. I placed the cord near my heart and joyfully descended the narrow stairs, praising the Lord and telling all whom I met where they could find Jesus. This dream gave me hope. The green cord represented faith to my mind, and the beauty and simplicity of trusting in God began to dawn upon my soul.” Testimonies, volume 1, 27–29.

> „Тогава моят водач отвори вратата и двамата излязохме. Той ми каза отново да взема всички неща, които бях оставила отвън. След като направих това, ми подаде зелен шнур, стегнато навит. Нареди ми да го поставя близо до сърцето си, а когато пожелая да видя Исус, да го извадя от пазвата си и да го опъна докрай. Предупреди ме да не го оставям навит за какъвто и да е продължителен период, за да не би да се заплете и да стане трудно да бъде изправен. Поставих шнура близо до сърцето си и радостно слязох по тесните стълби, хвалейки Господа и казвайки на всички, които срещах, къде могат да намерят Исус. Този сън ми даде надежда. В ума ми зеленият шнур представляваше вярата, и красотата и простотата на упованието в Бога започнаха да озаряват душата ми.“ Свидетелства, том 1, 27–29.

From the end of the Exeter camp meeting on August 17 unto October 22 in 1844 was sixty-six days. Those sixty-six days represent the period of the proclamation of the Midnight Cry, and in the context of the parable of the ten virgins those that then proclaimed the message represent those who had oil, and those who did not then proclaim the message had no oil.

От края на лагерното събрание в Ексетър на 17 август до 22 октомври 1844 г. имаше шестдесет и шест дни. Тези шестдесет и шест дни представляват периода на прогласяването на Среднощния вик, и в контекста на притчата за десетте девици онези, които тогава прогласяваха вестта, представляват онези, които имаха масло, а онези, които тогава не прогласяваха вестта, нямаха масло.

In the parable, the marriage took place at the beginning of the tarrying time. The legal marriage took place and then everyone went home and waited until the groom’s father decided if it was acceptable to consummate the marriage. Infidelity between the first marriage and the second ceremony at midnight was considered adultery. The tarrying time was based upon the father of the groom waiting to see what happened to the bride over a period of time. Was she pregnant?

В притчата бракът се състоя в началото на времето на забавянето. Законният брак бе сключен, а след това всички се прибраха по домовете си и чакаха, докато бащата на младоженеца реши дали е приемливо бракът да бъде довършен чрез съпружеско съвкупление. Неверност между първия брак и втората церемония в полунощ се считаше за прелюбодейство. Времето на забавянето се определяше от това, че бащата на младоженеца изчакваше да види какво ще се случи с невестата през известен период от време. Бременна ли е тя?

When the father decided all was well, the midnight procession began, and it began at night to avoid the oppressive heat in the daytime of Palestine. For this reason, the bride’s attendants, the virgins of the parable, were required to have their own lantern and supply of oil waiting for the midnight cry announcing that the procession to the marriage was under way, for it was to take place at night. At Exeter the midnight cry arrived and you either had enough oil ready for the procession or you didn’t.

Когато бащата решеше, че всичко е наред, започваше среднощното шествие, и то започваше през нощта, за да се избегне потискащата жега през деня в Палестина. Поради тази причина от придружителките на невестата, девиците от притчата, се изискваше да имат собствените си светилници и запас от масло в готовност за среднощния вик, който известяваше, че шествието към брака е започнало, понеже то трябваше да се извърши през нощта. В Ексетър среднощният вик прозвуча и ти или имаше достатъчно масло, готово за шествието, или нямаше.

When they left Exeter with the message they were illustrating a people who were sealed. Some had enough oil to make into the marriage on October 22, 1844, and some didn’t. Those sixty-six-days represent a period of time when God’s people are sealed unto the closed door of the Sunday law. If they had the proper amount of oil they entered by faith into the Most Holy Place. Sister White illustrated God’s people entering into the Most Holy Place in the latter days, and in her alpha history it was a life-or-death test that was involved with entering into the Most Holy Place by faith. In the latter days the one hundred and forty-four thousand will be tested as to whether they will enter into the Most Holy Place by faith. It is once again a life-or-death test.

Когато напуснаха Ексетър с вестта, те онагледяваха един народ, който бе запечатан. Някои имаха достатъчно масло, за да влязат в брака на 22 октомври 1844 г., а някои нямаха. Тези шестдесет и шест дни представляват период от време, през който Божият народ е запечатан до затворената врата на неделния закон. Ако имаха необходимото количество масло, те чрез вяра влизаха в Пресвятото място. Сестра Уайт онагледи Божия народ, влизащ в Пресвятото място в последните дни, и в нейната алфа история с влизането чрез вяра в Пресвятото място бе свързан изпит на живот или смърт. В последните дни сто четиридесет и четирите хиляди ще бъдат изпитани дали ще влязат чрез вяра в Пресвятото място. Това отново е изпит на живот или смърт.

We will continue these things in the next article.

Ще продължим тези неща в следващата статия.

> “In the cleansing of the temple, Jesus was announcing His mission as the Messiah, and entering upon His work. That temple, erected for the abode of the divine Presence, was designed to be an object lesson for Israel and for the world. From eternal ages it was God’s purpose that every created being, from the bright and holy seraph to man, should be a temple for the indwelling of the Creator. Because of sin, humanity ceased to be a temple for God. Darkened and defiled by evil, the heart of man no longer revealed the glory of the Divine One. But by the incarnation of the Son of God, the purpose of Heaven is fulfilled. God dwells in humanity, and through saving grace the heart of man becomes again His temple. God designed that the temple at Jerusalem should be a continual witness to the high destiny open to every soul. But the Jews had not understood the significance of the building they regarded with so much pride. They did not yield themselves as holy temples for the Divine Spirit. The courts of the temple at Jerusalem, filled with the tumult of unholy traffic, represented all too truly the temple of the heart, defiled by the presence of sensual passion and unholy thoughts.

> „При очистването на храма Исус възвестяваше Своята мисия като Месия и пристъпваше към делото Си. Този храм, издигнат за обиталище на Божественото присъствие, бе предназначен да бъде предметен урок за Израил и за света. От вечни векове Божията цел беше всяко сътворено същество — от светлия и свят серафим до човека — да бъде храм за обитаващия в него Творец. Поради греха човечеството престана да бъде храм за Бога. Помрачено и осквернено от злото, човешкото сърце вече не разкриваше славата на Божествения. Но чрез въплъщението на Божия Син намерението на Небето се изпълнява. Бог обитава в човечеството и чрез спасителната благодат човешкото сърце отново става Негов храм. Божият замисъл беше храмът в Ерусалим да бъде постоянно свидетелство за високото предназначение, открито пред всяка душа. Но юдеите не бяха разбрали значението на зданието, с което се гордееха толкова много. Те не се предадоха като свети храмове на Божествения Дух. Дворовете на храма в Ерусалим, изпълнени със смутния шум на нечестивата търговия, представляваха твърде вярно храма на сърцето, осквернен от присъствието на чувствена страст и нечисти помисли.״

> “In cleansing the temple from the world’s buyers and sellers, Jesus announced His mission to cleanse the heart from the defilement of sin,—from the earthly desires, the selfish lusts, the evil habits, that corrupt the soul. Malachi 3:1–3 quoted.” The Desire of Ages, 161.

> „Като очисти храма от светските купувачи и продавачи, Исус възвести Своята мисия да очисти сърцето от осквернението на греха — от земните желания, себелюбивите страсти, злите навици, които покваряват душата. Цитат от Малахия 3:1–3.“ Копнежът на вековете, с. 161.

> “The prophet says, ‘I saw another angel come down from heaven, having great power; and the earth was lightened with his glory. And he cried mightily with a strong voice, saying, Babylon the great is fallen, is fallen, and is become the habitation of devils’ (Revelation 18:1, 2). This is the same message that was given by the second angel. Babylon is fallen, ‘because she made all nations drink of the wine of the wrath of her fornication’ (Revelation 14:8). What is that wine?—Her false doctrines. She has given to the world a false sabbath instead of the Sabbath of the fourth commandment, and has repeated the falsehood that Satan first told Eve in Eden—the natural immortality of the soul. Many kindred errors she has spread far and wide, ‘teaching for doctrines the commandments of men’ (Matthew 15:9).

> „Пророкът казва: „Видях друг ангел, който слизаше от небето, имащ голяма власт; и земята се освети от неговата слава. И извика силно с мощен глас, казвайки: Падна, падна великият Вавилон и стана жилище на бесове“ (Откровение 18:1, 2). Това е същата вест, която бе дадена от втория ангел. Вавилон падна, „защото тя напои всички народи с виното на яростта от своето блудство“ (Откровение 14:8). Какво е това вино? — Нейните лъжливи учения. Тя е дала на света една лъжлива събота вместо съботата на четвъртата заповед и е повторила лъжата, която Сатана най-напред каза на Ева в Едем — естественото безсмъртие на душата. Много сродни заблуди тя е разпространила надлъж и нашир, „като преподават за поучения човешки заповеди“ (Матей 15:9).“

> “When Jesus began His public ministry, He cleansed the Temple from its sacrilegious profanation. Among the last acts of His ministry was the second cleansing of the Temple. So in the last work for the warning of the world, two distinct calls are made to the churches. The second angel’s message is, ‘Babylon is fallen, is fallen, that great city, because she made all nations drink of the wine of the wrath of her fornication’ (Revelation 14:8). And in the loud cry of the third angel’s message a voice is heard from heaven saying, ‘Come out of her, my people, that ye be not partakers of her sins, and that ye receive not of her plagues. For her sins have reached unto heaven, and God hath remembered her iniquities’ (Revelation 18:4, 5).” Selected Messages, book 2, 118.

> „Когато Исус започна Своето обществено служение, Той очисти храма от неговото светотатствено осквернение. Сред последните дела на Неговото служение беше второто очистване на храма. Така и в последното дело за предупреждението на света към църквите се отправят два отделни призива. Вестта на втория ангел е: „Падна, падна Вавилон, онзи велик град, защото напои всички народи с виното на яростта на своето блудство“ (Откровение 14:8). А в силния вик на вестта на третия ангел се чува глас от небето, който казва: „Излезте от нея, люде Мои, за да не участвате в греховете ѝ и да не приемете от язвите ѝ. Защото греховете ѝ стигнаха до небето, и Бог си спомни нейните беззакония“ (Откровение 18:4, 5).“ Избрани вести, книга 2, 118.

Back to Articles