Article

# Elijah - Number Ten

Илия — Число десет

1856

1856

Author

Jeff Pippenger

Published

October 13, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

The Millerite movement was represented in Isaiah chapter seven by a sixty-five year prophecy, that began in 742 BC. Those sixty-five years that took place in the history of Isaiah represent the sixty-five years from 1798 until 1863. Alpha and Omega will always portray the end, with the beginning. The sixty-five year prophecy identifies the curse of seven times against the northern and the southern kingdoms of Israel. The first seven times against the northern kingdom began in 723 BC, nineteen years after Isaiah presented the prediction to king Ahaz. The last seven times against the southern kingdom, began at the end of the sixty-five years in 677 BC.

Милеритското движение бе представено в седма глава на Исая чрез едно шестдесет и пет годишно пророчество, което започна през 742 г. пр. Хр. Тези шестдесет и пет години, които се разиграха в историята на Исая, представляват шестдесет и петте години от 1798 до 1863 г. Алфа и Омега винаги ще изобразяват края заедно с началото. Пророчеството за шестдесет и петте години посочва проклятието на седемте времена срещу северното и южното царство на Израил. Първите седем времена срещу северното царство започнаха през 723 г. пр. Хр., деветнадесет години след като Исая представи предсказанието на цар Ахаз. Последните седем времена срещу южното царство започнаха в края на шестдесет и петте години, през 677 г. пр. Хр.

The first curse of seven times against Ephraim ended in 1798, which was the time of the end when the vision of the Ulai River of chapters eight and nine of Daniel was unsealed. It prophetically marked both the arrival of the first angel’s message and the prophetic beginning of the Millerite movement. The last curse of seven times against Judah ended in 1844, which was the arrival of the third angel’s message. Nineteen years later in 1863, the sixty-five years represented in the beginning of the prediction marked the end of the Millerite movement, and the beginning of the Laodicean Seventh-day Adventist church. Seven years prior to 1863, in 1856, James White began to identify that the Millerite movement had ceased to be the church of Philadelphia and had become the church of Laodicea. His grandson, when writing Ellen White’s biography, writes about the history of 1856, and the Laodicean message.

Първото проклятие от седем времена против Ефрем завърши през 1798 г., което беше времето на края, когато видението за река Улай от осма и девета глава на Даниил бе разпечатано. То пророчески отбеляза както пристигането на вестта на първия ангел, така и пророческото начало на милеритското движение. Последното проклятие от седем времена против Юда завърши през 1844 г., което беше пристигането на вестта на третия ангел. Деветнадесет години по-късно, през 1863 г., шестдесет и петте години, представени в началото на предсказанието, отбелязаха края на милеритското движение и началото на Лаодикийската Църква на адвентистите от седмия ден. Седем години преди 1863 г., през 1856 г., Джеймс Уайт започна да посочва, че милеритското движение е престанало да бъде Филаделфийската църква и се е превърнало в Лаодикийската църква. Неговият внук, когато пише биографията на Елън Уайт, пише за историята от 1856 г. и за Лаодикийската вест.

## “The Laodicean Message

„Лаодикийската вест“

> “The Sabbathkeeping Adventists had taken the position that the messages to the seven churches in Revelation 2 and 3 pictured the experience of the Christian church down through the centuries. It was their conclusion that the message to the Laodicean church applied to those they now termed nominal Adventists, those who had not accepted the seventh-day Sabbath. In a short editorial in the Review of October 9, James White raised some thought provoking questions that he introduced by stating:

> „Адвентистите, пазещи съботата, бяха заели становището, че вестите към седемте църкви в Откровение 2 и 3 изобразяват опитността на християнската църква през вековете. Техният извод беше, че вестта към лаодикийската църква се отнася за онези, които те сега наричаха номинални адвентисти — онези, които не бяха приели седмодневната събота. В кратка уводна статия в Review от 9 октомври Джеймс Уайт повдигна няколко въпроса, подбуждащи към размисъл, които той въведе, като заяви:“

> “The inquiry is beginning to come up afresh, ‘Watchman, What of the night?’ At present there is space for only a few questions, asked to call attention to the subject to which they relate. A full answer, we trust, will soon be given.—Review and Herald, Oct. 9, 1856.

> „Въпросът започва отново да се повдига: „Стражарю, какво има от нощта?“ Засега има място само за няколко въпроса, зададени, за да привлекат внимание към предмета, за който се отнасят. Надяваме се, че скоро ще бъде даден пълен отговор. — Review and Herald, 9 окт. 1856 г.

> “Of the eleven questions he asked, it is the sixth that zeroed in on the Laodiceans.

> „От единадесетте въпроса, които той зададе, шестият бе този, който се насочи право към лаодикийците.״

> “6. Does not the state of the Laodiceans (lukewarm, and neither cold nor hot) fitly illustrate the condition of the body of those who profess the third angel’s message?—Ibid.

> „6. Не илюстрира ли състоянието на лаодикийците (хладки, и нито студени, нито горещи) по уместен начин състоянието на тялото от онези, които изповядват вестта на третия ангел? — Пак там.

> “The last question lays the matter open:

> „Последният въпрос излага въпроса ясно:“

> “11. If this be our condition as a people, have we any real grounds to hope for the favor of God unless we heed the ‘counsel’ of the True Witness? I counsel thee to buy of me gold tried in the fire, that thou mayest be rich; and white raiment, that thou mayest be clothed, and that the shame of thy nakedness do not appear; and anoint thine eyes with eyesalve, that thou mayest see. As many as I love, I rebuke and chasten: be zealous therefore, and repent. Behold, I stand at the door, and knock: if any man hear my voice, and open the door, I will come in to him, and will sup with him, and he with me. To him that overcometh will I grant to sit with me in my throne, even as I also overcame, and am set down with my Father in his throne. Revelation 3:18–21.—Ibid.

> „11. Ако такова е нашето състояние като народ, имаме ли някакво действително основание да се надяваме на Божието благоволение, освен ако не се вслушаме в „съвета“ на Верния Свидетел? Съветвам те да купиш от Мене злато, пречистено в огън, за да се обогатиш; и бели дрехи, за да се облечеш, та да не се яви срамотата на твоята голота; и помажи очите си с колирий, за да виждаш. Които любя, тях изобличавам и наказвам; затова бъди ревностен и се покай. Ето, стоя на вратата и хлопам; ако някой чуе гласа Ми и отвори вратата, ще вляза при него и ще вечерям с него, и той с Мене. На онзи, който побеждава, ще дам да седне с Мене на Моя престол, както и Аз победих и седнах с Моя Отец на Неговия престол. Откровение 3:18–21. — Пак там.״

> “It is clear that the truth of the matter was just dawning on the mind of James White. The next issue of the Review carried a seven-column presentation of the seven churches, under that title. In his opening remarks he declared:

> „Ясно е, че истината по въпроса едва започваше да озарява ума на Джеймс Уайт. Следващият брой на Review съдържаше представяне на седемте църкви в седем колони, под това заглавие. В уводните си бележки той заяви:“

> “We must agree with some modern expositors that these seven churches should be understood as representing seven conditions of the Christian church, in seven periods of time, covering the ground of the entire Christian age.—Ibid., Oct. 16, 1856.

> „Трябва да се съгласим с някои съвременни тълкуватели, че тези седем църкви следва да се разбират като представляващи седем състояния на християнската църква в седем времеви периода, обхващащи цялото протежение на цялата християнска епоха. — Пак там, 16 окт. 1856 г. “

> “He then took up the prophecy, dealing with each church separately. Coming to the seventh, the Laodicean, he declared:

> „След това той се зае с пророчеството, разглеждайки всяка църква поотделно. Когато стигна до седмата, Лаодикийската, той заяви:

> “How humbling to us as a people is the sad description of this church. And is not this dreadful description a most perfect picture of our present condition? It is; and it will be of no use to try to evade the force of this searching testimony to the Laodicean church. The Lord help us to receive it, and to profit by it.—Ibid.

> „Колко смиряващо за нас като народ е това печално описание на тази църква. И не е ли това страшно описание най-съвършена картина на нашето сегашно състояние? Така е; и няма да ни бъде от никаква полза да се опитваме да избегнем силата на това проникновено свидетелство към лаодикийската църква. Господ да ни помогне да го приемем и да се възползваме от него.—Пак там.

> “After he devoted two columns to the Laodicean church, his closing remarks made a strong appeal:

> „След като посвети две колони на Лаодикийската църква, заключителните му думи отправиха силен призив:“

> “Dear brethren, we must overcome the world, the flesh, and the devil, or we shall have no part in the kingdom of God. . . . Lay hold of this work at once, and in faith claim the gracious promises to the repenting Laodiceans. Arise in the name of the Lord, and let your light shine to the glory of His blessed name.—Ibid.

> „Скъпи братя, ние трябва да победим света, плътта и дявола, иначе няма да имаме дял в Божието царство.... Хванете се за това дело незабавно и с вяра предявете благодатните обещания към каещите се лаодикийци. Станете в името на Господа и нека светлината ви свети за слава на Неговото благословено име.—Пак там.

> “The response from the field was electrifying. Wrote G. W. Holt from Ohio on October 20:

> „Отговорът от полето беше наелектризиращ. Г. У. Холт писа от Охайо на 20 октомври:“

> “Yes, I do believe that we who are in the third message with the commandments of God and the faith of Jesus are the church this language is addressed to; and we cannot be too soon in applying for tried gold and white raiment, and eyesalve, that we may see.—Ibid., Nov. 6, 1856.

> „Да, аз действително вярвам, че ние, които сме в третата вест с Божиите заповеди и вярата в Исус, сме църквата, към която е отправен този език; и не можем твърде скоро да пристъпим към това да поискаме изпитано злато и бели дрехи, и очна мас, за да можем да виждаме.“ — Пак там, 6 ноември 1856 г.

> “From the Northeast a new voice was heard on the subject, that of Stephen N. Haskell, of Princeton, Massachusetts. As a first-day Adventist he had begun to preach at the age of 20; now three years later he was in the third angel’s message. A thorough Bible student, after having seen White’s brief initial editorial introducing the question of the seven churches, he chose to write an extended piece for the Review:

> „От Североизтока се чу нов глас по този въпрос — този на Стивън Н. Хаскел от Принстън, Масачузетс. Като адвентист, спазващ първия ден, той бе започнал да проповядва на двадесетгодишна възраст; а сега, три години по-късно, беше в посланието на третия ангел. Като задълбочен изследовател на Библията, след като бе видял кратката встъпителна редакционна бележка на Уайт, въвеждаща въпроса за седемте църкви, той избра да напише пространна статия за Review:“

> “The subject referred to has been one of deep interest to me for some months past. . . . I have for some time been led to believe that the message to the Laodiceans belongs to us; i.e., to those who believe in the third angel’s message, from many reasons which I consider to be good. I will mention two.—Ibid.

> „Предметът, за който се говори, е бил за мен от дълбок интерес през последните няколко месеца.... От известно време насам бях доведен до убеждението, че вестта към лаодикийците принадлежи на нас; т.е. на онези, които вярват във вестта на третия ангел, поради много причини, които считам за основателни. Ще спомена две.—Пак там.

> “This he does, devoting two columns to his conclusions. As he closed he declared:

> „Това той прави, като посвещава две колони на своите заключения. Завършвайки, той заяви:“

> “A theory of the third angel’s message never, no never, will save us, without the wedding garment, which is the righteousness of the saints. We must perfect holiness in the fear of the Lord.—Ibid.

> „Една теория за вестта на третия ангел никога, о, никога няма да ни спаси без сватбарската дреха, която е правдата на светиите. Ние трябва да усъвършенстваме святост в страх от Господа.—Пак там.

> “As James White continued his editorials on the message to the Laodicean church the concepts the Sabbathkeeping Adventists were now reading in the Review were startling, but on thoughtful, prayerful consideration they were seen to be applicable. The letters to the editor showed quite general agreement and indicated that a revival was under way. That the stirring message was not the outgrowth of excitement was attested to by the first article in Testimony No. 3, published in April, 1857, titled Be Zealous and Repent. It opens, “The Lord has shown me in vision some things concerning the church in its present lukewarm state, which I will relate to you.”—1T, p. 141. In this Ellen White presented what was shown to her of Satan’s attacks on the church through earthly prosperity and possessions.” Arthur White, Ellen G. White: The Early Years, volume 1, 342–344.

> „Докато Джеймс Уайт продължаваше своите редакционни статии върху вестта към Лаодикийската църква, идеите, които съботопазещите адвентисти сега четяха в Review, бяха поразителни; но при задълбочено, молитвено размишление се виждаше, че са приложими. Писмата до редактора показваха твърде общо съгласие и свидетелстваха, че е в ход съживление. Че тази разтърсваща вест не беше плод на възбуда, се потвърждаваше от първата статия в Свидетелство № 3, публикувано през април 1857 г., озаглавена „Бъди ревностен и се покай“. Тя започваше така: „Господ ми е показал във видение някои неща относно църквата в нейното сегашно хладко състояние, които ще ви изложа.“ —1T, p. 141. В това Елън Уайт представи онова, което ѝ беше показано относно нападките на Сатана срещу църквата чрез земно благополучие и притежания.“ Артър Уайт, Елън Г. Уайт: Ранните години, том 1, 342–344.

The Millerite movement began prophetically as the Philadelphian church, and in 1856 it became the Laodicean church. Seven years later the movement ended, and the Seventh-day Adventist church began as the Laodicean church and will remain so, until it is spewed out of the mouth of the Lord. The movement of the one hundred and forty-four thousand came out of the fold of the Laodicean church, just as the Millerite movement came out of the fold of the church of Sardis. The movement of the one hundred and forty-four thousand parallels the Millerite movement in that the first movement changed from Philadelphia to Laodicea and the last movement changes from Laodicea to Philadelphia. The point of transition from Philadelphia unto Laodicea in Millerite history is specifically marked as 1856, so the point of transition must also be marked in the last movement, for God never changes. The point of transition is identified in Revelation eleven with the two prophets that are slain in the streets.

Милеритското движение започна пророчески като Филаделфийската църква, а през 1856 г. стана Лаодикийската църква. Седем години по-късно движението приключи и Църквата на адвентистите от седмия ден започна като Лаодикийската църква и ще остане такава, докато не бъде избълвана от устата на Господа. Движението на сто четиридесет и четирите хиляди излезе от лоното на Лаодикийската църква, както милеритското движение излезе от лоното на църквата в Сардис. Движението на сто четиридесет и четирите хиляди е паралелно на милеритското движение в това, че първото движение се промени от Филаделфия в Лаодикия, а последното движение се променя от Лаодикия във Филаделфия. Точката на преход от Филаделфия към Лаодикия в милеритската история е ясно отбелязана като 1856 г., следователно точката на преход трябва също да бъде отбелязана и в последното движение, защото Бог никога не се променя. Точката на преход е посочена в Откровение единадесета глава чрез двамата пророци, които са убити по улиците.

> And when they shall have finished their testimony, the beast that ascendeth out of the bottomless pit shall make war against them, and shall overcome them, and kill them. And their dead bodies shall lie in the street of the great city, which spiritually is called Sodom and Egypt, where also our Lord was crucified. Revelation 11:7, 8.

> И когато свършат своето свидетелство, звярът, който излиза от бездната, ще воюва против тях, ще ги надвие и ще ги убие. И труповете им ще лежат на улицата на великия град, който духовно се нарича Содом и Египет, гдето и нашият Господ беше разпнат. Откровение 11:7, 8.

The last movement would die, then stand and thereafter be resurrected as the ensign. In so doing it would align with the Republican horn. The Republican horn forms an image to the beast, and the beast that it forms the image of is addressed in Revelation seventeen, and that beast is identified as the fifth head that received a deadly wound, that would be resurrected as the eighth head. It would be resurrected as the eighth that was of the seven.

Последното движение щеше да умре, после да се изправи и след това да бъде възкресено като знаме. Така то щеше да се съгласува с републиканския рог. Републиканският рог прави образ на звяра, а звярът, на когото той прави образ, е разгледан в Откровение седемнадесета глава, и този звяр е отъждествен като петата глава, която получи смъртоносна рана, а щеше да бъде възкресена като осмата глава. Той щеше да бъде възкресен като осмият, който беше от седемте.

> And the beast that was, and is not, even he is the eighth, and is of the seven, and goeth into perdition. Revelation 17:11.

> И звярът, който беше и не е, именно той е осмият и е от седемте, и отива в погибел. Откровение 17:11.

The Republican horn would form an image of that beast, and it therefore would be killed and then resurrected. When it was resurrected it would be the eighth head that was of the seven previous heads. The Protestant horn, rides upon the same earth beast as the Republican horn and would need to possess the same prophetic dynamics. The transition from Philadelphia to Laodicea in the Millerite movement prefigures the transition from the Laodicea to Philadelphia in the last movement.

Републиканският рог би образувал образ на онзи звяр и следователно би бил убит, а после възкресен. Когато бъде възкресен, той би бил осмата глава, която е от седемте предишни глави. Протестантският рог язди същия земен звяр като Републиканския рог и би трябвало да притежава същата пророческа динамика. Преходът от Филаделфия към Лаодикия в милеритското движение предобразява прехода от Лаодикия към Филаделфия в последното движение.

When the last movement received a deadly wound on July 18, 2020, it died as Laodicea. When, as represented in Revelation eleven it transitioned to Philadelphia, it would represent the eighth church, that is of the seven. The death in the year 2020, was paralleled by the Republican horn, for since the time of the end in 1989, there had been six presidents. The sixth president received a deadly wound, that will be healed in 2024. That head will then be the eighth head of the United States since the time of the end in 1989, and it will be of the seven. Both horns were the sixth that becomes the eighth. This truth is a large part of the message of the Revelation of Jesus Christ that is unsealed just before the close of probation.

Когато последното движение получи смъртоносна рана на 18 юли 2020 г., то умря като Лаодикия. Когато, както е представено в Откровение 11, то премина към Филаделфия, то би представлявало осмата църква, тоест онази от седемте. Смъртта през 2020 г. имаше свой паралел в Републиканския рог, защото от времето на края през 1989 г. насам е имало шестима президенти. Шестият президент получи смъртоносна рана, която ще бъде изцелена през 2024 г. Тогава тази глава ще бъде осмата глава на Съединените щати от времето на края през 1989 г. насам, и ще бъде от седемте. И двата рога бяха шестият, който става осмият. Тази истина е голяма част от вестта на Откровението на Исус Христос, което се разпечатва малко преди края на благодатното време.

For this reason, it is important to be clear about the Millerite history that typifies our current history. Sister White confirmed James White’s application of Laodicea upon the movement in 1856, so this is not an application that is derived by human logic. Seven years before the Seventh-day Adventist church was legally connected with the Republican horn, it was identified by inspiration as the Laodicean church. This means there has never been one day in the history of the Seventh-day Adventist church when it was anything other than naked, poor, blind, miserable and wretched. This prophetic reality provides the context and justification for recognizing the four escalating abominations of Ezekiel chapter eight as the four generations of Adventism.

Поради тази причина е важно да имаме яснота относно милеритската история, която е предобраз на нашата настояща история. Сестра Уайт потвърди прилагането на Лаодикия от Джеймс Уайт върху движението през 1856 г., така че това не е приложение, изведено чрез човешка логика. Седем години преди Църквата на адвентистите от седмия ден да бъде юридически свързана с републиканския рог, тя беше определена чрез вдъхновение като Лаодикийската църква. Това означава, че в цялата история на Църквата на адвентистите от седмия ден не е имало нито един ден, в който тя да е била нещо различно от гола, бедна, сляпа, окаяна и жалка. Тази пророческа действителност осигурява контекста и основанието за разпознаването на четирите нарастващи мерзости в осма глава на книгата на Езекиил като четирите поколения на адвентизма.

When the Millerite history is approached from the structure of Isaiah seven’s sixty-five years, it is to be recognized that the prophecy of the seven times is the prophetic umbrella that covers the entire history of the Millerite movement. In 1856, the message to the Laodicean church became present truth for Millerite Adventism. The one who presents the message of Laodicea was not James or Ellen White, it was the Faithful and True Witness.

Когато историята на милеритите се разглежда през структурата на шестдесет и петте години от Исая 7, трябва да се признае, че пророчеството за седемте времена е пророческият покров, който обхваща цялата история на милеритското движение. През 1856 г. вестта към Лаодикийската църква стана настояща истина за милеритския адвентизъм. Онзи, Който представя вестта към Лаодикия, не беше Джеймс или Елън Уайт, а Верният и Истинен Свидетел.

> And unto the angel of the church of the Laodiceans write; These things saith the Amen, the faithful and true witness, the beginning of the creation of God; I know thy works, that thou art neither cold nor hot: I would thou wert cold or hot. So then because thou art lukewarm, and neither cold nor hot, I will spue thee out of my mouth. Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked: I counsel thee to buy of me gold tried in the fire, that thou mayest be rich; and white raiment, that thou mayest be clothed, and that the shame of thy nakedness do not appear; and anoint thine eyes with eyesalve, that thou mayest see. As many as I love, I rebuke and chasten: be zealous therefore, and repent. Behold, I stand at the door, and knock: if any man hear my voice, and open the door, I will come in to him, and will sup with him, and he with me. To him that overcometh will I grant to sit with me in my throne, even as I also overcame, and am set down with my Father in his throne. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 3:14–22.

> И до ангела на лаодикийската църква пиши: Това казва Амин, верният и истински свидетел, началото на Божието създание: Зная твоите дела, че не си нито студен, нито горещ; о, да беше студен или горещ. Така, понеже си хладък и нито студен, нито горещ, ще те изблюя из устата Си. Защото казваш: Богат съм, забогатях и нямам нужда от нищо; а не знаеш, че ти си окаян, жалък, сиромах, сляп и гол. Съветвам те да купиш от Мене злато, пречистено в огън, за да се обогатиш; и бели дрехи, за да се облечеш и да не се яви срамът на твоята голота; и помажи очите си с очна маз, за да виждаш. Всички, които любя, тях изобличавам и наказвам; затова бъди ревностен и се покай. Ето, стоя на вратата и хлопам; ако някой чуе гласа Ми и отвори вратата, ще вляза при него и ще вечерям с него, и той с Мен. На онзи, който побеждава, ще дам да седне с Мен на Моя престол, както и Аз победих и седнах с Отца Си на Неговия престол. Който има ухо, нека слуша какво говори Духът към църквите. Откровение 3:14–22.

The True Witness identifies that if any man would “hear” His voice, He would come in and “sup with him.” If Laodicea would open the door, Christ would come in and sup with them. If Christ is allowed to enter, he brings a message, for the symbolism of eating represents the reception of a message. The message can be generalized as simply the Laodicean message, but that is a shallow consideration of what the message He offers represents. In 1856, Hiram Edson set forth a series of eight articles that contained the prophetic information that expands the understanding of the very first “time prophecy” the angels of God led William Miller to recognize and proclaim. In those eight articles, Edson correctly identifies the sixty-five years of Isaiah seven.

Верният Свидетел посочва, че ако някой човек би „чул“ гласа Му, Той би влязъл и би „вечерял с него“. Ако Лаодикия би отворила вратата, Христос би влязъл и би вечерял с тях. Ако на Христос се позволи да влезе, Той донася вест, защото символиката на храненето представлява приемането на вест. Вестта може да бъде обобщено определена просто като лаодикийската вест, но това е повърхностно разбиране за онова, което представлява вестта, която Той предлага. През 1856 г. Хайръм Едсън изложи поредица от осем статии, които съдържаха пророческата информация, разширяваща разбирането за самото първо „времево пророчество“, което Божиите ангели водиха Уилям Милър да разпознае и да прогласи. В тези осем статии Едсън правилно определя шестдесет и петте години от Исая 7.

The beginning of Miller’s work was the discovery of the seven times, and seven years before the movement named after his service was to end, a deeper revelation of that very prophecy was offered to Millerite Adventism. It was offered in the same year they were identified by inspiration as Laodiceans. Prophetically, twenty-five hundred and twenty days later in 1863, Miller’s first discovery of prophetic time was rejected. The Laodicean message for the Advent movement arrived in 1856, and the Lord knocked on the door eight times, with eight articles to see if He could find entrance. At the ending of the movement, the True Witness wished to sup together with His people by dining upon the very first message of time from the beginning of the movement. His people refused to eat, and seven years, or twenty-five hundred and twenty prophetic days later, His people shut the door that had been opened with the key of David that had been placed into the hand of William Miller. They returned to an old Samaritan prophet who fed them a lie, sealing their fate to die between an ass and a lion.

Началото на делото на Милър бе откриването на седемте времена; и седем години преди движението, наречено по неговото служение, да приключи, на милеритския адвентизъм бе предложено по-дълбоко откровение именно на това пророчество. То бе предложено в същата година, когато чрез вдъхновение те бяха определени като лаодикийци. Пророчески, две хиляди петстотин и двадесет дни по-късно, през 1863 г., първото откритие на Милър за пророческото време бе отхвърлено. Лаодикийската вест за адвентното движение пристигна през 1856 г., и Господ похлопа на вратата осем пъти, с осем статии, за да види дали би могъл да намери вход. При завършека на движението Верният Свидетел желаеше да вечеря заедно със Своя народ, като се храни от самата първа вест за времето от началото на движението. Неговият народ отказа да яде и седем години, или две хиляди петстотин и двадесет пророчески дни, по-късно Неговият народ затвори вратата, която бе отворена с Давидовия ключ, поставен в ръката на Уилям Милър. Те се върнаха при един стар самарянски пророк, който ги нахрани с лъжа, запечатвайки участта им да умрат между магаре и лъв.

In 1856, the Protestant horn was in the crisis of the valley of vision, for where there is no vision, the people perish. In 1856, the Republican horn was also in a crisis.

През 1856 г. протестантският рог беше в кризата на долината на видението, защото където няма видение, народът загива. През 1856 г. и републиканският рог също беше в криза.

1856, marked a continuation of the violent conflict known as Bleeding Kansas, the Kansas-Missouri Border War. The struggle was over whether Kansas would enter the Union as a free state or a slave state. The conflict included violent clashes between pro-slavery and anti-slavery settlers.

1856 г. бележи продължение на насилствения конфликт, известен като „Кървав Канзас“, граничната война между Канзас и Мисури. Борбата беше за това дали Канзас ще влезе в Съюза като свободен щат или като робовладелски щат. Конфликтът включваше жестоки сблъсъци между заселници, подкрепящи робството, и заселници, противопоставящи се на робството.

On May 22, 1856, a violent incident also occurred in the United States Senate chamber, when Congressman Preston Brooks, a pro-slavery advocate from South Carolina, brutally attacked Senator Charles Sumner of Massachusetts with his cane. Sumner had delivered an anti-slavery speech titled The Crime Against Kansas, which deeply offended Brooks. The caning incident highlighted the growing tensions between North and South over the issue of slavery.

На 22 май 1856 г. в залата на Сената на Съединените щати също се разиграва насилствен инцидент, когато конгресменът Престън Брукс, защитник на робството от Южна Каролина, жестоко напада с бастуна си сенатора Чарлс Съмнър от Масачузетс. Съмнър е произнесъл антиробовладелска реч, озаглавена „Престъплението срещу Канзас“, която дълбоко оскърбява Брукс. Този побой с бастун ярко подчертава нарастващото напрежение между Севера и Юга по въпроса за робството.

In 1856, the Republican Party was founded as a response to the political turmoil caused by the Kansas-Nebraska Act, passed in 1854, which produced the growing opposition to the spread of slavery into new territories. The party’s first national convention was held in Philadelphia, and John C. Fremont was chosen as their first presidential candidate in the 1856 election.

През 1856 г. Републиканската партия беше основана като отговор на политическите сътресения, предизвикани от Закона „Канзас–Небраска“, приет през 1854 г., който породи нарастващата съпротива срещу разпространението на робството в новите територии. Първият национален конгрес на партията се проведе във Филаделфия, а Джон К. Фремонт беше избран за неин първи кандидат за президент на изборите през 1856 г.

The Kansas-Nebraska Act organized the territories of Kansas and Nebraska and allowed the settlers in those territories to decide whether they would allow slavery within their borders. This concept, known as “popular sovereignty,” effectively repealed the Missouri Compromise of 1820, which had prohibited slavery north of the 36°30’ parallel in the Louisiana Territory. The act had a profound impact on the issue of slavery in the territories. It reignited sectional tensions because it opened the possibility that slavery could expand into areas that were previously considered free soil, such as Kansas. The passage of the Kansas-Nebraska Act led to a rush of pro-slavery and anti-slavery settlers into the Kansas Territory, each hoping to influence the outcome of the popular sovereignty vote. This competition for control of the territory led to violent clashes and a period of lawlessness known as Bleeding Kansas in 1856.

Законът Канзас–Небраска организира териториите Канзас и Небраска и позволи на заселниците в тези територии да решат дали ще допуснат робството в техните предели. Тази концепция, известна като „народен суверенитет“, на практика отмени Мисурийския компромис от 1820 г., който бе забранил робството северно от паралела 36°30′ в територията Луизиана. Законът оказа дълбоко въздействие върху въпроса за робството в териториите. Той отново разпали междуотделските напрежения, защото отвори възможността робството да се разпростре в области, които по-рано се смятаха за свободна земя, като например Канзас. Приемането на Закона Канзас–Небраска доведе до наплив от заселници, подкрепящи робството, и заселници, противници на робството, в Територията Канзас, като всяка страна се надяваше да повлияе върху изхода от гласуването по народния суверенитет. Това съперничество за контрол над територията доведе до насилствени сблъсъци и до период на беззаконие, известен като „Кървящият Канзас“, през 1856 г.

The presidential election of 1856 was a significant political event. It featured a three-way race between Democrat James Buchanan, Republican John C. Fremont, and former President Millard Fillmore of the American Party. James Buchanan won the election and became the 15th President of the United States.

Президентските избори от 1856 година бяха значимо политическо събитие. В тях се състоя тристранна надпревара между демократа Джеймс Бюканън, републиканеца Джон К. Фримонт и бившия президент Милард Филмор от Американската партия. Джеймс Бюканън спечели изборите и стана 15-ият президент на Съединените щати.

James Buchanan’s presidency is primarily known for its failure to effectively address the growing tensions and divisions between the North and the South, ultimately culminating in the outbreak of the American Civil War shortly after he left office. His presidency is often viewed as one of the least successful presidency in American history, due to these significant failures in leadership and crisis management.

Президентството на Джеймс Бюканън е известно преди всичко с неспособността му да се справи ефикасно с нарастващото напрежение и разделение между Севера и Юга, което в крайна сметка довежда до избухването на Американската гражданска война малко след като той напуска длъжността. Неговото президентство често се разглежда като едно от най-неуспешните в американската история поради тези съществени провали в ръководството и управлението на кризата.

The infamous Dred Scott Decision in 1857, declared that slaves whether enslaved or free were not citizens and could not sue in federal courts. It also declared that Congress could not prevent slavery in the territories of the United States. The Democrat Buchanan publicly endorsed the pro-slavery Dred Scott Decision.

Позорното решение по делото „Дред Скот“ от 1857 г. постанови, че робите — независимо дали са поробени или свободни — не са граждани и не могат да предявяват искове пред федералните съдилища. То също така постанови, че Конгресът не може да възпрепятства робството в териториите на Съединените щати. Демократът Бюканън публично подкрепи проробовладелското решение „Дред Скот“.

Not only did the pro-slavery position of the Democrat Buchanan allow tensions to escalate into Civil War, but his inability to manage the economics of the country led to the Panic of 1857, which was one of the greatest economic downturns in American history prior to the great depression. The Panic of 1857 resulted in a severe economic depression that lasted several years. Businesses and banks closed, unemployment increased and the stock market declined.

Не само че проборческата позиция на демократа Бюканън позволи напрежението да ескалира до Гражданска война, но и неговата неспособност да управлява икономиката на страната доведе до Паниката от 1857 г., която беше един от най-големите икономически сривове в американската история преди Голямата депресия. Паниката от 1857 г. доведе до тежка икономическа депресия, продължила няколко години. Предприятия и банки затвориха, безработицата нарасна, а фондовият пазар се понижи.

During Buchanan’s presidency the Southern states began their process of seceding from the Union, and they broke away in response to the election of the Republican Abraham Lincoln, in 1860. Buchanan took a passive approach to the secession crisis, arguing that the federal government lacked the authority to forcibly prevent secession. This lack of decisive action allowed the secession movement to gain momentum. His lack of strong leadership and his reluctance to take decisive action to address the secession crisis contributed to the South’s perception that it could leave the Union without facing military opposition.

По време на президентството на Бюканън южните щати започнаха процеса на своето отделяне от Съюза и се откъснаха в отговор на избирането на републиканеца Ейбрахам Линкълн през 1860 г. Бюканън възприе пасивен подход към кризата на отделянето, като поддържаше, че федералното правителство не разполага с правомощието насилствено да предотврати отделянето. Тази липса на решителни действия позволи на движението за отделяне да набере сила. Липсата му на твърдо ръководство и нежеланието му да предприеме решителни действия за справяне с кризата на отделянето допринесоха за възприятието на Юга, че може да напусне Съюза, без да се изправи пред военна съпротива.

In 1860, Abraham Lincoln the first Republican president, was elected. On January 1, 1863, President Lincoln signed and issued the final Emancipation Proclamation, which declared that all enslaved people in Confederate-held territory were to be set free. This executive order had a significant impact on the Civil War as it turned the conflict into a struggle not only to preserve the Union, but also to end slavery. The Emancipation Proclamation did not immediately free all enslaved individuals. It applied specifically to Confederate-held territory, where the Union had limited authority. As Union forces advanced and gained control over Confederate territory, the proclamation was enforced, and enslaved people in those areas were set free. The Emancipation Proclamation was a crucial step toward the eventual abolition of slavery in the United States and paved the way for the passage of the Thirteenth Amendment to the U.S. Constitution, which was passed and ratified on December 6, 1865.

През 1860 г. Авраам Линкълн, първият републикански президент, беше избран. На 1 януари 1863 г. президентът Линкълн подписа и издаде окончателната Прокламация за освобождение, която постановяваше, че всички поробени хора на територия, държана от Конфедерацията, трябва да бъдат освободени. Тази изпълнителна заповед оказа значително въздействие върху Гражданската война, тъй като превърна конфликта в борба не само за запазване на Съюза, но и за премахване на робството. Прокламацията за освобождение не освободи незабавно всички поробени хора. Тя се прилагаше конкретно за територия, държана от Конфедерацията, където Съюзът имаше ограничена власт. С напредването на силите на Съюза и установяването на контрол над територия на Конфедерацията прокламацията беше приведена в действие и поробените хора в тези области бяха освободени. Прокламацията за освобождение беше решаваща стъпка към окончателната отмяна на робството в Съединените щати и проправи пътя за приемането на Тринадесетата поправка към Конституцията на САЩ, която беше приета и ратифицирана на 6 декември 1865 г.

The Republican horn from the 1850’s onward was in the crisis of the issue of slavery. Two primary divisions in the country represented by two primary classes of political thought. A separation process began in 1856 as anti and pro slavery groups moved into the Kansas territory in attempt to uphold their views of slavery, at the very time Philadelphia was being separated from Laodicea. Democrats were pro-slavery and Republicans were anti-slavery.

Републиканският рог от 1850-те години нататък се намираше в кризата на въпроса за робството. Две основни разделения в страната бяха представени от две главни направления на политическата мисъл. Процес на разделяне започна през 1856 г., когато противниците и привържениците на робството се придвижиха в територията Канзас в опит да отстояват своите възгледи относно робството, именно по времето, когато Филаделфия биваше отделяна от Лаодикия. Демократите бяха за робството, а републиканците — против робството.

In 1856, Bleeding Kansas represented a microcosm of the impending war. In that year a pro-slavery Democrat was elected as head of the Republican horn, and his ineffective leadership became the symbol of an ineffective presidency, until these recent last days. He preceded the first Republican president that was forced to clean up the mess left by Buchanan’s presidency.

През 1856 г. Кървящият Канзас представляваше микрокосмос на предстоящата война. През същата година един продемократичен защитник на робството беше избран за глава на републиканския рог, а неговото неефективно ръководство се превърна в символ на едно неефективно президентство — до тези съвсем последни дни. Той предшестваше първия президент републиканец, който беше принуден да разчисти бъркотията, оставена от президентството на Бюканън.

By 1863, the Republican horn made the most significant executive order in the history of the earth beast of Revelation thirteen. The executive order was addressing slavery. One paragraph of the proclamation states, “That on the first day of January, in the year of our Lord one thousand eight hundred and sixty-three, all persons held as slaves within any State or designated part of a State, the people whereof shall then be in rebellion against the United States, shall be then, thenceforward, and forever free; and the Executive Government of the United States, including the military and naval authority thereof, will recognize and maintain the freedom of such persons, and will do no act or acts to repress such persons, or any of them, in any efforts they may make for their actual freedom.” Though the resolution of the problem of slavery was historically incomplete at that point, the essence of the Constitution is recognized when Lincoln wrote, “all persons held as slaves within any state … shall be then, thenceforward, and forever free.”

До 1863 г. републиканският рог издаде най-значимата изпълнителна заповед в историята на земния звяр от тринадесетата глава на Откровение. Изпълнителната заповед се отнасяше до робството. Един абзац от прокламацията гласи: „Че на първия ден на януари, в годината на нашия Господ хиляда осемстотин шестдесет и трета, всички лица, държани като роби в който и да е щат или в определена част от щат, чието население тогава ще бъде в бунт против Съединените щати, ще бъдат тогава, оттогава нататък и завинаги свободни; и Изпълнителното правителство на Съединените щати, включително неговата военна и военноморска власт, ще признае и ще поддържа свободата на такива лица и няма да извърши никакво действие или действия, за да потисне тези лица или което и да е от тях в каквито и да било усилия, които те могат да положат за действителната си свобода.“ Макар разрешаването на проблема с робството в този момент исторически да беше непълно, същността на Конституцията е разпозната, когато Линкълн пише: „всички лица, държани като роби в който и да е щат … ще бъдат тогава, оттогава нататък и завинаги свободни.“

Lincoln was returning to the foundational principle expressed in the Constitution, which identifies that “all men are created equal.” Lincoln was returning to the foundational truths at the same time the Protestant horn was rejecting its foundational prophecy, which is the prophecy of slavery. Therefore, at the very time the Republican horn was making its most significant “executive order” in history concerning slavery, the Protestant horn made the most significant executive order in its prophetic history concerning the prophecy of slavery, represented by Moses’ oath and curse. The Republican horn chose to return to the foundations, the Protestant horn chose to reject its foundation and return to those it had been instructed to never return unto.

Линкълн се завръщаше към основополагащия принцип, изразен в Конституцията, която постановява, че „всички хора са създадени равни“. Линкълн се завръщаше към основополагащите истини точно в същото време, когато протестантският рог отхвърляше своето основополагащо пророчество, а именно пророчеството за робството. Следователно именно във времето, когато републиканският рог издаваше най-значимата си „изпълнителна заповед“ в историята относно робството, протестантският рог издаде най-значимата изпълнителна заповед в своята пророческа история относно пророчеството за робството, представено чрез клетвата и проклятието на Моисей. Републиканският рог избра да се върне към основите; протестантският рог избра да отхвърли своята основа и да се върне при онези, към които му беше заповядано никога да не се завръща.

In 1863, the Republican horn had been divided into two camps, as was ancient Israel’s kingdom divided in the time of Jeroboam and Rehoboam. In 1863, the Protestant horn became legally attached to the Republican horn, as represented by Jeroboam’s two altars at Bethel and Dan. The two horns move through history in parallel to each other, and the history of 1863, especially represents the history of the last days.

През 1863 година републиканският рог беше разделен на два лагера, както древното царство на Израил беше разделено по времето на Еровоам и Ровоам. През 1863 година протестантският рог се съедини по законов път с републиканския рог, както е представено чрез двата жертвеника на Еровоам във Ветил и Дан. Двата рога се движат през историята успоредно един на друг, а историята от 1863 година в особена степен представлява историята на последните дни.

Millerite history is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand with a few prophetic caveats. One of those caveats is that the target audience in Millerite history was first those outside the movement, and thereafter the movement itself. In the movement of the one hundred and forty-four thousand the two voices of Revelation eighteen, identify two target audiences, but those targets are in reverse of Millerite history. The first target is God’s people and the second voice is God’s other flock, that are still in Babylon.

Историята на милеристите се повтаря в историята на сто четиридесет и четирите хиляди с няколко пророчески уговорки. Една от тези уговорки е, че целевата аудитория в историята на милеристите първо бяха онези извън движението, а след това самото движение. В движението на сто четиридесет и четирите хиляди двата гласа от Откровение осемнадесета глава определят две целеви аудитории, но тези цели са в обратен ред спрямо историята на милеристите. Първата цел е Божият народ, а вторият глас е Божието друго стадо, което все още е във Вавилон.

Another prophetic caveat is that though both histories transcend from one church unto another, the Millerites moved from Philadelphia to Laodicea, and the mighty movement of the third angel moves from Laodicea unto Philadelphia. This identifies that the Millerites went from the sixth unto the seventh church and the one hundred and forty-four thousand go from the seventh church unto the eighth church, which is of the seven.

Друго пророческо предупреждение е, че макар и двете истории да преминават от една църква към друга, милеритите преминаха от Филаделфия към Лаодикия, а могъщото движение на третия ангел преминава от Лаодикия към Филаделфия. Това показва, че милеритите преминаха от шестата към седмата църква, а сто четиридесет и четирите хиляди преминават от седмата църква към осмата църква, която е от седемте.

The Republican horn began its movement from a pro-slavery nation unto an anti-slavery nation in the history surrounding 1863. The crisis of that history established two political parties that are the same antagonists in these “last days.” Just as the first Republican president from that history was assassinated just days after the war ended, the last Republican president was symbolically assassinated and left in the street as dead while the world rejoiced. He was assassinated, not just days after the Civil War ended, but just before the final civil war begins.

Републиканският рог започна своето движение от една про-робовладелска нация към една анти-робовладелска нация в историята около 1863 година. Кризата на тази история утвърди две политически партии, които са същите противостоящи сили в тези „последни дни“. Точно както първият републикански президент от онази история беше убит само дни след края на войната, така и последният републикански президент беше символично убит и оставен на улицата като мъртъв, докато светът се радваше. Той беше убит не просто дни след края на Гражданската война, а непосредствено преди началото на последната гражданска война.

The first Republican president was preceded by the most ineffective president of American history, and the last Republican president will be preceded by the same. The ineffectiveness of the Democratic president that preceded the first Republican president precipitated the crisis that evolved into the civil war, and the same ineffectiveness is now taking place. The Democratic president that precedes the last Republican president managed the economy in such a fashion that it produced the greatest economic crash in American history up until that point in time. The two horns run parallel unto the Sunday law. In 1863, the first generation of both horns began, and for both horns the fourth and final generation will be facing the east, and bowing down to the sun.

Първият президент републиканец бе предшестван от най-неефективния президент в американската история, и последният президент републиканец ще бъде предшестван от същото. Неефективността на президента демократ, който предшестваше първия президент републиканец, ускори кризата, която прерасна в гражданската война, и същата неефективност се проявява и сега. Президентът демократ, който предшества последния президент републиканец, управляваше икономиката по такъв начин, че това доведе до най-големия икономически крах в американската история до онзи момент. Двата рога вървят успоредно до неделния закон. През 1863 година започна първото поколение и на двата рога, и за двата рога четвъртото и последно поколение ще бъде обърнато към изток и ще се покланя на слънцето.

The Elijah message is always accompanied with the judgments of God confirming the message of warning. The society of the world is now living as the people before the flood. They are eating, drinking and expecting the globalist techno-giants to solve any problem that might arise. God’s Word is identifying that the world is now on the verge of a tremendous crisis.

Вестта на Илия винаги е съпътствана от Божиите съдби, които потвърждават предупредителната вест. Обществото на света сега живее така, както живееха хората преди потопа. Те ядат, пият и очакват глобалистките техногиганти да решат всеки проблем, който би могъл да възникне. Божието Слово посочва, че светът сега е на прага на огромна криза.

> “‘What of the night?’ Do I discern the import of these messages? Do I understand the place they occupy in the closing work of the great remedial system? Am I so familiar with the ‘sure word of prophecy’ that I can see in the events transpiring around me positive evidence that the coming King is even at the door? Do I sense the responsibility that rests upon me, in view of the light God has given? Am I using every talent entrusted to me as his steward, in well-directed effort to rescue the perishing? or am I lukewarm and indifferent, partly mixed up with a wicked world, using the means and ability God has given me, largely in self-gratification, caring more for my own ease and comfort than for the advancement of his cause? Am I by my course strengthening ‘the conviction that has been gaining ground in the world that Seventh-day Adventists are giving the trumpet an uncertain sound, and are following in the path of worldlings’?

> „Какво има от нощта?“ Разбирам ли значението на тези вести? Осъзнавам ли мястото, което те заемат в заключителното дело на великата изкупителна система? Толкова ли съм запознат с „твърдото пророческо слово“, че да мога да виждам в събитията, които се разгръщат около мен, несъмнено доказателство, че идващият Цар е вече при вратата? Съзнавам ли отговорността, която лежи върху мен, с оглед на светлината, която Бог е дал? Употребявам ли всеки талант, поверен ми като Негов настойник, в целенасочени усилия за спасяването на загиващите? Или съм хладък и безразличен, отчасти смесен с нечестивия свят, като използвам средствата и способностите, които Бог ми е дал, до голяма степен за собствено угаждане, грижейки се повече за собственото си удобство и комфорт, отколкото за напредъка на Неговото дело? Подкрепям ли чрез своя живот „убеждението, което все повече се утвърждава в света, че адвентистите от седмия ден дават несигурен звук с тръбата и вървят по пътя на светските хора“?

> “We hear the footsteps of an approaching God to punish the world for their iniquity. The end of time is close upon us. The world’s inhabitants are being bound in bundles to be burned. Shall you be bound up with the tares? Do you realize that every year thousands and thousands and ten times ten thousand souls are perishing, dying in their sins? The plagues and judgments of God are already doing their work, and souls are going to ruin because the light of truth has not been flashed upon their pathway.” General Conference Daily Bulletin, April 1, 1897.

> „Чуваме стъпките на приближаващ се Бог, Който идва да накаже света за неговото беззаконие. Краят на времето е близо до нас. Жителите на света се връзват на снопове, за да бъдат изгорени. Ще бъдете ли вързани заедно с плевелите? Съзнавате ли, че всяка година хиляди и хиляди и десет хиляди по десет хиляди души загиват, умирайки в греховете си? Язвите и Божиите съдби вече вършат своето дело, и души отиват към погибел, защото светлината на истината не е била озарила пътя им.“ General Conference Daily Bulletin, April 1, 1897.

> With my soul have I desired thee in the night; yea, with my spirit within me will I seek thee early: for when thy judgments are in the earth, the inhabitants of the world will learn righteousness. Isaiah 26:9.

> С душата си Те пожелах в нощта; да, с духа си вътре в мен ще Те потърся рано; защото, когато Твоите съдби са на земята, жителите на света ще се научат на правда. Исая 26:9.

Back to Articles