Article

# The Book of Daniel - Number Sixty-One

Книгата на Даниил — Шестдесет и първа

Unveiling the Prophetic Tapestry: Understanding Daniel’s Visions, the Covenant, and the Sealing Time in the Last Days

Разкриване на пророческата тъкан: разбиране на виденията на Даниил, завета и времето на запечатването в последните дни

Author

Jeff Pippenger

Published

January 25, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Gabriel came to Daniel in chapter nine to provide him with skill and understanding of the two visions which had been represented in chapter eight.

В девета глава Гавриил дойде при Даниил, за да му даде проницателност и разум относно двете видения, които бяха представени в осма глава.

> And he informed me, and talked with me, and said, O Daniel, I am now come forth to give thee skill and understanding. At the beginning of thy supplications the commandment came forth, and I am come to show thee; for thou art greatly beloved: therefore understand the matter, and consider the vision. Daniel 9:22, 23.

> И той ме осведоми, и говори с мене, и каза: Данииле, сега излязох, за да ти дам мъдрост и разумение. В началото на твоите молби излезе заповедта, и аз дойдох да ти явя това; защото ти си много възлюбен; затова разбери това слово и вникни във видението. Даниил 9:22, 23.

In order for Daniel to have the “understanding” he needed, Gabriel told him to understand both the “matter” and the “vision.” The “matter” was the vision of the trampling down of the sanctuary and host, and the “vision,” was the vision of the appearance of October 22, 1844. Sister White also emphasizes these two visions when she informs us that, Daniel was seeking to understand the relation of the seventy year captivity and the twenty-three hundred years. The seventy years are what Gabriel identified as the “matter” and the “vision” was the twenty-three hundred years. Daniel represents the “wise” of the last days, when Gabriel provides the interpretation of the twenty-three hundred years. The “wise” recognize both the “matter” and the “vision,” in Gabriel’s interpretation, the wicked do not understand. The Millerites understood the “matter” and “vision,” but only in a limited fashion.

За да има Даниил „разумението“, от което се нуждаеше, Гавриил му каза да разбере и „делото“, и „видението“. „Делото“ беше видението за потъпкването на светилището и войнството, а „видението“ беше видението за явяването на 22 октомври 1844 година. Сестра Уайт също подчертава тези две видения, когато ни известява, че Даниил се стремеше да разбере връзката между седемдесетгодишния плен и двете хиляди и триста години. Седемдесетте години са онова, което Гавриил определи като „делото“, а „видението“ бяха двете хиляди и триста години. Даниил представя „мъдрите“ от последните дни, когато Гавриил дава тълкуванието на двете хиляди и триста години. „Мъдрите“ разпознават и „делото“, и „видението“ в тълкуванието на Гавриил; нечестивите не разбират. Милеритите разбираха „делото“ и „видението“, но само по ограничен начин.

The four hundred and ninety years of probationary time, was a period that was based upon four hundred and ninety years of rebellion against the covenant of the “seven times” represented in Leviticus twenty-five and twenty-six. The seventy years captivity was the sum of all the years the land was not allowed to enjoy her rest.

Четиристотин и деветдесетте години на изпитателно време бяха период, основан върху четиристотин и деветдесет години на бунт против завета на „седемте времена“, представен в Левит двадесет и пета и двадесет и шеста глава. Седемдесетгодишният плен беше сборът от всички години, през които на земята не беше позволено да се наслаждава на своята почивка.

The week that Christ confirmed the covenant with many, was an illustration of the quarrel of his covenant, as represented by two periods of twelve hundred and sixty days. That prophetic week was divided by the cross, which typifies the seal of God.

Седмицата, през която Христос утвърди завета с мнозина, беше илюстрация на спора на Неговия завет, както е представен от два периода по хиляда двеста и шестдесет дни. Тази пророческа седмица беше разделена от кръста, който е образ на Божия печат.

> “What is the seal of the living God, which is placed in the foreheads of His people? It is a mark which angels, but not human eyes, can read; for the destroying angel must see this mark of redemption. The intelligent mind has seen the sign of the cross of Calvary in the Lord’s adopted sons and daughters. The sin of the transgression of the law of God is taken away. They have on the wedding garment, and are obedient and faithful to all God’s commands.” Manuscript Releases, volume 21, 52.

> „Какъв е печатът на живия Бог, който се поставя на челата на Неговия народ? Той е белег, който ангелите, а не човешките очи, могат да разчетат; защото ангелът-погубител трябва да види този белег на изкуплението. Разумният ум е видял знака на кръста от Голгота върху осиновените от Господа синове и дъщери. Грехът на престъпването на Божия закон е отнет. Те са облечени в сватбената премяна и са послушни и верни на всички Божии заповеди.“ Manuscript Releases, volume 21, 52.

That week typified two periods of twelve hundred and sixty years divided at the Sunday law of 538, (the mark of the beast) in which paganism and then papalism trampled down the sanctuary and the host. For twelve hundred and sixty days, Christ gave His testimony, then for another twelve hundred and sixty days, Christ gave the same testimony through His disciples. For twelve hundred and sixty years, Satan gave his testimony, through paganism, and then for another twelve hundred and sixty years, Satan gave his testimony through the papacy.

Тази седмица предобразяваше два периода от по хиляда двеста и шестдесет години, разделени при неделния закон от 538 г. (белега на звяра), през които езичеството, а след това папството потъпкваха светилището и множеството. В продължение на хиляда двеста и шестдесет дни Христос даваше Своето свидетелство, а после още хиляда двеста и шестдесет дни Христос даваше същото свидетелство чрез Своите ученици. В продължение на хиляда двеста и шестдесет години Сатана даваше своето свидетелство чрез езичеството, а после още хиляда двеста и шестдесет години Сатана даваше своето свидетелство чрез папството.

The covenant, which through ancient Israel’s disobedience, became God’s “quarrel,” was the covenant of Leviticus chapter twenty-five, that outlined the land resting, and the jubilee that was to be celebrated every forty-ninth year.

Заветът, който поради непокорството на древния Израил се превърна в Божия „раздор“, беше заветът от двадесет и пета глава на Левит, който очертаваше почивката на земята и юбилея, който трябваше да се празнува всяка четиридесет и девета година.

> And the Lord spake unto Moses in mount Sinai, saying, Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. And the sabbath of the land shall be meat for you; for thee, and for thy servant, and for thy maid, and for thy hired servant, and for thy stranger that sojourneth with thee, And for thy cattle, and for the beast that are in thy land, shall all the increase thereof be meat. And thou shalt number seven sabbaths of years unto thee, seven times seven years; and the space of the seven sabbaths of years shall be unto thee forty and nine years. Then shalt thou cause the trumpet of the jubile to sound on the tenth day of the seventh month, in the day of atonement shall ye make the trumpet sound throughout all your land. And ye shall hallow the fiftieth year, and proclaim liberty throughout all the land unto all the inhabitants thereof: it shall be a jubile unto you; and ye shall return every man unto his possession, and ye shall return every man unto his family. A jubile shall that fiftieth year be unto you: ye shall not sow, neither reap that which groweth of itself in it, nor gather the grapes in it of thy vine undressed. For it is the jubile; it shall be holy unto you: ye shall eat the increase thereof out of the field. In the year of this jubile ye shall return every man unto his possession. Leviticus 25:1–13.

> И Господ говори на Моисея в Синайската планина, казвайки: Говори на израилевите синове и им кажи: Когато влезете в земята, която Аз ви давам, тогава земята да пази събота на Господа. Шест години да сееш нивата си и шест години да подрязваш лозето си и да събираш плода му; а на седмата година да има за земята събота на пълна почивка, събота на Господа: нивата си да не сееш и лозето си да не подрязваш. Онова, което поникне само от жътвата ти, да не пожънеш, нито да събереш гроздето от необрязаната си лоза; защото това е година на почивка за земята. И съботният плод на земята ще бъде за храна на вас: за теб и за слугата ти, и за слугинята ти, и за наемника ти, и за пришълеца, който се заселва при теб; и за добитъка ти, и за зверовете, които са в земята ти, целият ѝ плод ще бъде за храна. И да си изброиш седем съботи от години, седем пъти по седем години; и времето на седемте съботи от години ще ти бъде четиридесет и девет години. Тогава да накараш юбилейната тръба да затръби на десетия ден от седмия месец; в Деня на умилостивението да затръбите с тръбата по цялата си земя. И да осветите петдесетата година, и да прогласите свобода по цялата земя на всичките ѝ жители: тя ще бъде юбилей за вас; и всеки от вас да се върне във владението си, и всеки да се върне в семейството си. Юбилей да ви бъде тази петдесета година: да не сеете, нито да жънете онова, което пониква само в нея, нито да берете гроздето от необрязаната ѝ лоза. Защото това е юбилей; той да ви бъде свят: от полето да ядете произведението му. В тази юбилейна година всеки от вас да се върне във владението си. Левит 25:1–13.

The first period of the twenty-three hundred year prophecy, as with the week Christ confirmed the covenant, and the four-hundred and ninety years is directly associated with the “seven times” of Leviticus chapters twenty-five and twenty-six.

Първият период от пророчеството за две хиляди и триста години, както и седмицата, през която Христос потвърди завета, и четиристотин и деветдесетте години, е пряко свързан със „седемте времена“ от Левит, глави двадесет и пет и двадесет и шест.

> Know therefore and understand, that from the going forth of the commandment to restore and to build Jerusalem unto the Messiah the Prince shall be seven weeks, and threescore and two weeks: the street shall be built again, and the wall, even in troublous times. Daniel 9:2.

> И тъй, знай и разбери, че от издаването на заповедта за възстановяване и за съграждане на Ерусалим до Месията, Княза, ще бъдат седем седмици и шестдесет и две седмици; площадът ще бъде построен отново, и стената, дори в смутни времена. Даниил 9:2.

Sixty-nine weeks beginning in 457 BC, brings you to Christ’s baptism, and the beginning of the week in which he confirmed the covenant, which was the covenant of God’s “quarrel.” But there was a week of weeks (forty-nine years), that was isolated from the sixty-nine weeks by the phrase “seven weeks, and threescore and two weeks.” Beginning in 457 BC, there was to be forty-nine years, a clear reference to the covenant of Leviticus chapter twenty-five, and to the jubilee celebration. Those forty-nine years were not only a symbol of the jubilee cycles, but also of Pentecost, which is the fiftieth day that follows the forty-nine days of the feast of weeks.

Шестдесет и девет седмици, започващи през 457 г. пр. Хр., ви довеждат до кръщението на Христос и до началото на седмицата, в която Той потвърди завета — завета на Божия „спор“. Но имаше една седмица от седмици (четиридесет и девет години), която бе отделена от шестдесет и деветте седмици чрез израза „седем седмици и шестдесет и две седмици“. Започвайки от 457 г. пр. Хр., трябваше да има четиридесет и девет години — ясно указание към завета в двадесет и пета глава на Левит и към празнуването на юбилея. Тези четиридесет и девет години бяха не само символ на юбилейните цикли, но и на Петдесетница, която е петдесетият ден, следващ четиридесет и деветте дни на празника на седмиците.

The first forty-nine years of the twenty-three hundred years, the four hundred and ninety years, and the week the covenant was confirmed are all directly connected with the twenty-five hundred and twenty years, represented as “seven times,” in Leviticus twenty-six. Every element of the twenty-three hundred year prophecy is directly connected to the “seven times” which Adventism set aside and rejected in 1863. The “seven times” is a symbol of the jubilee covenant, and for this reason it is also to be noted that when the twenty-three hundred years ended on October 22, 1844, so too, did the twenty-five hundred and twenty years end on that very day, for Moses recorded in Leviticus chapter twenty-five:

Първите четиридесет и девет години от две хиляди и тристате години, четиристотин и деветдесетте години и седмицата, през която заветът беше потвърден, всички са пряко свързани с две хиляди петстотин и двадесетте години, представени като „седем времена“ в Левит двадесет и шеста глава. Всеки елемент от пророчеството за две хиляди и тристате години е пряко свързан със „седемте времена“, които адвентизмът остави настрана и отхвърли през 1863 година. „Седемте времена“ са символ на юбилейния завет и поради тази причина следва също да се отбележи, че когато две хиляди и тристате години приключиха на 22 октомври 1844 година, тогава и две хиляди петстотин и двадесетте години приключиха именно в същия този ден, защото Моисей записа в двадесет и пета глава на Левит:

> And thou shalt number seven sabbaths of years unto thee, seven times seven years; and the space of the seven sabbaths of years shall be unto thee forty and nine years. Then shalt thou cause the trumpet of the jubile to sound on the tenth day of the seventh month, in the day of atonement shall ye make the trumpet sound throughout all your land. Leviticus 25:8, 9.

> И да си изброиш седем съботи от години, седем пъти по седем години; и времето на седемте съботи от години да ти бъде четиридесет и девет години. Тогава да заповядаш да затръби юбилейната тръба на десетия ден от седмия месец; в Деня на умилостивението да накарате тръбата да звучи по цялата ви земя. Левит 25:8, 9.

Every prophetic period within the twenty-three hundred years, is directly associated with the “seven times” of Leviticus twenty-six, including the day both prophetic periods ended. The first forty-nine years identified the work of rebuilding and restoring Jerusalem that would be finalized as God’s people came out of Babylon. The temple was finished before the third decree, as was the Millerite temple finished before the third angel arrived. Yet after 457 BC, “the street” still needed to “be built again, and the wall, even in troublous times.” As Alpha and Omega, Jesus always illustrates the end of a thing, with the beginning of a thing, and after October 22, 1844, the Millerites were to finish “the street” “and the wall,” “in troublous times.”

Всеки пророчески период в рамките на двадесет и трите стотин години е пряко свързан със „седемте времена“ от Левит двадесет и шеста глава, включително и денят, в който и двата пророчески периода приключиха. Първите четиридесет и девет години обозначиха делото на възстановяване и обновяване на Ерусалим, което щеше да бъде завършено, когато Божият народ излезе от Вавилон. Храмът беше завършен преди третия указ, както и милеристкият храм беше завършен, преди да дойде третият ангел. Но след 457 г. пр. Хр. „площадът“ все още трябваше „да се съгради отново, и стената, дори в размирни времена“. Като Алфа и Омега, Исус винаги онагледява края на нещо с началото на нещо и след 22 октомври 1844 г. милеристите трябваше да завършат „площадът“ и „стената“ „в размирни времена“.

Sister White identifies the literal wall of protection around Jerusalem as a symbol of God’s law, and immediately after October 22, 1844, the faithful were led into the heavenly sanctuary and recognized God’s law (the wall). In order to recognize God’s law, including the Sabbath, the Millerites were led back to the covenant of ancient Israel. The restoration of the literal “street,” is the restoration that was spiritually accomplished when the Millerites returned to Jeremiah’s “old paths”. The “troublous times” that were to be in the period the wall and street were established was to be accomplished after 1844, and the Civil War that was then approaching, and soon beginning in that very history, represented those troublous times.

Сестра Уайт определя буквалната защитна стена около Ерусалим като символ на Божия закон, и непосредствено след 22 октомври 1844 г. верните бяха въведени в небесното светилище и разпознаха Божия закон (стената). За да разпознаят Божия закон, включително съботата, милеритите бяха върнати към завета на древния Израил. Възстановяването на буквалната „улица“ е възстановяването, което бе духовно осъществено, когато милеритите се върнаха към Йеремиевите „стари пътеки“. „Размирните времена“, които трябваше да съпътстват периода, в който стената и улицата бяха установени, трябваше да се изпълнят след 1844 г., и Гражданската война, която тогава приближаваше и скоро започна в същата тази история, представляваше онези размирни времена.

Had they been faithful they would have reached the symbolic fiftieth year of the jubilee (where the slaves are released), which was also represented by the fiftieth day of Pentecost (where the message of emancipation goes to all the world). But after 1844 most opposed the Sabbath light, and in 1863, they also rejected the message of Moses (the “seven times”), which had been delivered to them by Elijah (William Miller.) In other words, they turned away from “the street” (the old paths) that they were to restore and walk in.

Ако бяха останали верни, щяха да достигнат символичната петдесета година на юбилея (когато робите се освобождават), която беше представена и от петдесетия ден на Петдесетница (когато вестта за освобождение отива по целия свят). Но след 1844 г. мнозина се противопоставиха на светлината за съботата, а през 1863 г. отхвърлиха и вестта на Моисей („седемте времена“), която им беше предадена чрез Илия (Уилям Милър). С други думи, те се отвърнаха от „пътя“ (древните пътеки), който трябваше да възстановят и по който да ходят.

Jesus always illustrates the end by the beginning, and when the parable of the ten virgins is repeated in the last days, the work of restoring Jerusalem is again to be accomplished. The “street and wall” will be built in “troublous times”. We are now entering into those troublous times. October 22, 1844, typifies the soon-coming Sunday law, so when the “hour of the great earthquake,” of Revelation eleven arrives, the street and wall will be built in troublous times. We will now identify those troublous times as the “angering of the nations” produced by the escalating warfare of Islam.

Исус винаги илюстрира края чрез началото, и когато притчата за десетте девици се повтори в последните дни, делото по възстановяването на Ерусалим отново трябва да бъде извършено. „Площадът и стената“ ще бъдат съградени в „смутни времена“. Ние сега навлизаме в тези смутни времена. 22 октомври 1844 г. е предобраз на скоро идващия неделен закон; следователно, когато настъпи „часът на голямото земетресение“ от Откровение 11, площадът и стената ще бъдат съградени в смутни времена. Сега ще определим тези смутни времена като „разгневяването на народите“, породено от ескалиращата война на исляма.

While explaining what had been previously written concerning a “time of trouble,” she gave an explanation that is recorded in the book Early Writings.

Докато обясняваше онова, което преди това бе написано относно „време на скръб“, тя даде обяснение, което е записано в книгата „Ранни писания“.

> “1. On page 33 is given the following: ‘I saw that the holy Sabbath is, and will be, the separating wall between the true Israel of God and unbelievers; and that the Sabbath is the great question to unite the hearts of God’s dear, waiting saints. I saw that God had children who do not see and keep the Sabbath. They have not rejected the light upon it. And at the commencement of the time of trouble, we were filled with the Holy Ghost as we went forth and proclaimed the Sabbath more fully.’

> „1. На страница 33 е дадено следното: „Видях, че святата събота е и ще бъде разделителната стена между истинския Израил Божий и невярващите; и че съботата е великият въпрос, който ще съедини сърцата на скъпите Божии, чакащи светии. Видях, че Бог има чеда, които не виждат и не пазят съботата. Те не са отхвърлили светлината върху нея. И в началото на времето на скръбта ние се изпълнихме със Светия Дух, когато излязохме и прогласихме съботата по-пълно.““

> “This view was given in 1847 when there were but very few of the Advent brethren observing the Sabbath, and of these but few supposed that its observance was of sufficient importance to draw a line between the people of God and unbelievers. Now the fulfillment of that view is beginning to be seen. ‘The commencement of that time of trouble,’ here mentioned does not refer to the time when the plagues shall begin to be poured out, but to a short period just before they are poured out, while Christ is in the sanctuary. At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> „Това видение бе дадено през 1847 г., когато имаше съвсем малко от адвентните братя, които пазеха съботата, а и от тях малцина считаха, че нейното пазене е от достатъчна важност, за да прокара разграничителна линия между Божия народ и невярващите. Сега започва да се вижда изпълнението на това видение. „Началото на онова време на скръб“, споменато тук, не се отнася за времето, когато язвите ще започнат да се изливат, а за кратък период непосредствено преди те да бъдат излети, докато Христос е в светилището. В онова време, докато делото на спасението приключва, скръб ще идва върху земята и народите ще се гневят, но ще бъдат възпирани, така че да не възпрепятстват делото на третия ангел. В онова време ще дойде „късният дъжд“, или освежаването от присъствието на Господа, за да даде сила на силния вик на третия ангел и да приготви светиите да устоят в периода, когато седемте последни язви ще бъдат излети.“ Ранни писания, 85.

There is a “short period of time,” that precedes the close of probation, when “the nations will be angry, yet held in check.” At the same time “the latter rain” arrives. The “angering of the nations,” is a symbol that is identified in Revelation chapter eleven.

Има един „кратък период от време“, който предшества края на благодатното време, когато „народите ще се разгневят, но ще бъдат възпирани“. В същото време настъпва „късният дъжд“. „Разгневяването на народите“ е символ, който е посочен в единадесетата глава на Откровение.

> And the nations were angry, and thy wrath is come, and the time of the dead, that they should be judged, and that thou shouldest give reward unto thy servants the prophets, and to the saints, and them that fear thy name, small and great; and shouldest destroy them which destroy the earth. Revelation 11:18.

> И народите се разгневиха, и дойде Твоят гняв, и времето да бъдат съдени мъртвите, и да дадеш наградата на Твоите слуги, пророците, и на светиите, и на онези, които се боят от Твоето име, малки и големи; и да погубиш ония, които погубват земята. Откровение 11:18.

Sister White comments on this verse.

Сестра Уайт коментира този стих.

> “I saw that the anger of the nations, the wrath of God, and the time to judge the dead were separate and distinct, one following the other, also that Michael had not stood up, and that the time of trouble, such as never was, had not yet commenced. The nations are now getting angry, but when our High Priest has finished His work in the sanctuary, He will stand up, put on the garments of vengeance, and then the seven last plagues will be poured out.

> „Видях, че гневът на народите, Божият гняв и времето за съдене на мъртвите бяха отделни и различни, следващи едно след друго; също така, че Михаил още не се бе изправил и че времето на скръб, каквато никога не е имало, още не бе започнало. Народите сега се разгневяват; но когато нашият Първосвещеник завърши делото Си в светилището, Той ще се изправи, ще облече одеждите на възмездие и тогава ще бъдат излети седемте последни язви.

> “I saw that the four angels would hold the four winds until Jesus’ work was done in the sanctuary, and then will come the seven last plagues.” Early Writings, 36.

> „Видях, че четирите ангела ще задържат четирите ветрове, докато делото на Исус бъде завършено в светилището, и тогава ще дойдат седемте последни язви.“ Early Writings, 36.

The “angering of the nations” occurs just before probation closes, for it is followed by the “wrath of God.” The “wrath of God” occurs when probation closes, and the “time to judge the dead,” refers to a judgment that occurs during the millennium, and does not refer to the judgment of the dead that began in 1844.

„Разгневяването на народите“ настъпва непосредствено преди да приключи благодатното време, защото след него идва „гневът на Бога“. „Гневът на Бога“ настъпва, когато благодатното време приключи, а „времето да бъдат съдени мъртвите“ се отнася до съд, който се извършва по време на милениума, и не се отнася до съда над мъртвите, започнал през 1844 г.

> And I saw an angel come down from heaven, having the key of the bottomless pit and a great chain in his hand. And he laid hold on the dragon, that old serpent, which is the Devil, and Satan, and bound him a thousand years, And cast him into the bottomless pit, and shut him up, and set a seal upon him, that he should deceive the nations no more, till the thousand years should be fulfilled: and after that he must be loosed a little season. And I saw thrones, and they sat upon them, and judgment was given unto them: and I saw the souls of them that were beheaded for the witness of Jesus, and for the word of God, and which had not worshipped the beast, neither his image, neither had received his mark upon their foreheads, or in their hands; and they lived and reigned with Christ a thousand years. Revelation 20:1–4.

> И видях ангел да слиза от небето, който имаше ключа на бездната и голяма верига в ръката си. И той хвана змея, оная старовременна змия, която е дяволът и сатана, и го върза за хиляда години; и го хвърли в бездната, и го заключи, и постави печат върху него, за да не мами вече народите, докле се изпълнят хилядата години; а след това той трябва да бъде пуснат за малко време. И видях престоли; и седнаха на тях, и им бе даден съд. И видях душите на онези, които бяха обезглавени заради свидетелството за Исус и заради Божието слово, и които не се бяха поклонили на звяра, нито на образа му, и не бяха приели белега му на челата си или на ръцете си; и те оживяха и царуваха с Христос хиляда години. Откровение 20:1–4.

The judgment that is “given unto” the saints, identifies that they will pass judgment upon the wicked during the millennium, not that they are judged.

Съдът, който е „даден на“ светиите, показва, че те ще произнесат присъда над нечестивите през хилядолетието, а не че самите те биват съдени.

> “During the thousand years between the first and the second resurrection the judgment of the wicked takes place. The apostle Paul points to this judgment as an event that follows the second advent. ‘Judge nothing before the time, until the Lord come, who both will bring to light the hidden things of darkness, and will make manifest the counsels of the hearts.’ 1 Corinthians 4:5. Daniel declares that when the Ancient of Days came, ‘judgment was given to the saints of the Most High.’ Daniel 7:22. At this time the righteous reign as kings and priests unto God. John in the Revelation says: ‘I saw thrones, and they sat upon them, and judgment was given unto them.’ ‘They shall be priests of God and of Christ, and shall reign with Him a thousand years.’ Revelation 20:4, 6. It is at this time that, as foretold by Paul, ‘the saints shall judge the world.’ 1 Corinthians 6:2. In union with Christ they judge the wicked, comparing their acts with the statute book, the Bible, and deciding every case according to the deeds done in the body. Then the portion which the wicked must suffer is meted out, according to their works; and it is recorded against their names in the book of death.

> „През хилядата години между първото и второто възкресение се извършва съдът над нечестивите. Апостол Павел посочва този съд като събитие, което следва второто пришествие. „Не съдете нищо преди времето, докле не дойде Господ, Който и ще изнесе на светлина скритите неща на тъмнината, и ще открие намеренията на сърцата.“ 1 Коринтяни 4:5. Даниил заявява, че когато дойде Старият по дни, „съдът бе предаден на светиите на Всевишния“. Даниил 7:22. В това време праведните царуват като царе и свещеници на Бога. Йоан казва в Откровението: „И видях престоли; и седнаха на тях, и даде им се съд.“ „Те ще бъдат свещеници на Бога и на Христос и ще царуват с Него хиляда години.“ Откровение 20:4, 6. Именно в това време, както е предсказал Павел, „светиите ще съдят света“. 1 Коринтяни 6:2. В единение с Христос те съдят нечестивите, като съпоставят делата им със законовата книга — Библията, и решават всеки случай според делата, извършени в тялото. Тогава се определя делът на страданието, което нечестивите трябва да понесат, според делата им; и това се записва срещу имената им в книгата на смъртта.“

> “Satan also and evil angels are judged by Christ and His people. Says Paul: ‘Know ye not that we shall judge angels?’ Verse 3. And Jude declares that ‘the angels which kept not their first estate, but left their own habitation, He hath reserved in everlasting chains under darkness unto the judgment of the great day.’ Jude 6.

> „Сатана също и злите ангели са съдени от Христос и Неговия народ. Павел казва: „Не знаете ли, че ние ще съдим ангели?“ Стих 3. А Юда заявява, че „ангелите, които не опазиха първоначалното си състояние, а напуснаха своето обиталище, Той е запазил във вечни окови под мрак за съда на великия ден.“ Юда 6.

> “At the close of the thousand years the second resurrection will take place. Then the wicked will be raised from the dead and appear before God for the execution of ‘the judgment written.’ Thus the revelator, after describing the resurrection of the righteous, says: ‘The rest of the dead lived not again until the thousand years were finished.’ Revelation 20:5. And Isaiah declares, concerning the wicked: ‘They shall be gathered together, as prisoners are gathered in the pit, and shall be shut up in the prison, and after many days shall they be visited.’ Isaiah 24:22.” The Great Controversy, 660, 661.

> „В края на хилядата години ще се извърши второто възкресение. Тогава нечестивите ще бъдат възкресени от мъртвите и ще се явят пред Бога за изпълнението на „написания съд“. Така откровителят, след като описва възкресението на праведните, казва: „А останалите от мъртвите не оживяха, докле се свършат хилядата години.“ Откровение 20:5. А Исая заявява относно нечестивите: „И ще бъдат събрани, както се събират пленници в ров, и ще бъдат затворени в тъмница, и след много дни ще бъдат посетени.“ Исая 24:22.“ Великата борба, 660, 661.

It is therefore clear that “the angering of the nations” refers to the “troublous times” that comes upon the world before probation closes, and that when “the nations are angered,” they are simultaneously “held in check.”

Следователно е ясно, че „разгневяването на народите“ се отнася до „смутните времена“, които идват върху света преди да приключи благодатното време, и че когато „народите се разгневяват“, те същевременно биват „удържани под контрол“.

> “I saw that the anger of the nations, the wrath of God, and the time to judge the dead were separate and distinct, one following the other.” Early Writings, 36.

> „Видях, че гневът на народите, Божият гняв и времето да бъдат съдени мъртвите бяха отделни и различни, следващи едно след друго.“ Early Writings, 36.

At the time when the “nations are angered,” the latter rain begins to fall.

Във времето, когато „народите се разгневяват“, започва да се излива късният дъжд.

> “At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> „В онова време, когато делото на спасението приключва, върху земята ще идва бедствие и народите ще се разгневят, но ще бъдат възпирани, за да не възпрепятстват делото на третия ангел. В онова време ще дойде „късният дъжд“, или освежаването от присъствието на Господа, за да даде сила на силния глас на третия ангел и да подготви светиите да устоят през времето, когато ще бъдат излети седемте последни язви.“ Early Writings, 85.

There is a point when the “nations are angered,” but they are simultaneously “held in check.” Then it is that Christ sets up His kingdom of glory, for He sets up His kingdom during the time of the latter rain.

Настъпва момент, когато „народите се разгневяват“, но същевременно биват „възпирани“. Именно тогава Христос установява Своето славно царство, защото Той установява Своето царство през времето на късния дъжд.

> “The latter rain is coming on those that are pure—all then will receive it as formerly.

> „Късният дъжд идва върху онези, които са чисти — тогава всички ще го приемат, както и по-рано.״

> “When the four angels let go, Christ will set up His kingdom. None receive the latter rain but those who are doing all they can.” Spalding and Magan, 3.

> „Когато четирите ангела пуснат, Христос ще установи Своето царство. Никой не получава късния дъжд, освен онези, които вършат всичко, което могат.“ Spalding and Magan, 3.

The two previous passages from Early Writings identify that when the nations are angered, and simultaneously “held in check,” the four angels restrain the four winds. The angering of the nations is therefore represented as the “four winds”. She also noted that at the time the four angels hold the angry nations in check, the latter rain would arrive. The period of time that begins when the latter rain arrives, which is also when the nations are angered, yet held in check, continues until Michael stands up and human probation closes. That period of time is the period when salvation is closing, and therefore represents the last work of Christ in the Most Holy Place, which is identified as the period of time when He is either blotting out men’s sins or their names from the books of judgment. That time period, when the angels are holding the four winds, is the sealing time of the one hundred and forty-four thousand.

Двата предходни пасажа от Early Writings посочват, че когато народите се разгневяват и същевременно са „държани в задръжка“, четирите ангела възпират четирите ветрове. Следователно разгневяването на народите е представено като „четирите ветрове“. Тя също отбелязва, че по времето, когато четирите ангела държат разгневените народи в задръжка, ще дойде късният дъжд. Периодът от време, който започва, когато дойде късният дъжд, което е и времето, когато народите се разгневяват, но са държани в задръжка, продължава, докато Михаил се изправи и човешкото време на благодатта приключи. Този период от време е периодът, когато спасението се затваря, и следователно представлява последното дело на Христос в Пресвятото място, което е определено като периода от време, когато Той или заличава греховете на хората, или имената им от съдебните книги. Този период от време, когато ангелите държат четирите ветрове, е времето на запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди.

Islam of the third Woe is the power which “angers the nations,” and the third Woe arrived on September 11, 2001, but Islam was immediately “held in check.” The “east wind” is a symbol of Islam, and Isaiah identifies the “east wind” as the “rough wind,” that God “stayeth” (restrains). The warfare of Islam is repeatedly portrayed as a woman in labor, for it is an escalating warfare that began on September 11, 2001, when the mighty angel of Revelation eighteen descended, as marked by the bringing down of the great buildings of New York City.

Ислямът на третото горко е силата, която „разгневява народите“, и третото горко настъпи на 11 септември 2001 г., но Ислямът незабавно беше „удържан“. „Източният вятър“ е символ на Исляма, а Исая определя „източния вятър“ като „бурния вятър“, който Бог „удържа“ (възпира). Войната на Исляма многократно е представяна като жена в родилни болки, защото това е ескалираща война, започнала на 11 септември 2001 г., когато могъщият ангел от Откровение осемнадесета слезе, както бе отбелязано чрез събарянето на великите сгради на Ню Йорк.

> “Now comes the word that I have declared that New York is to be swept away by a tidal wave? This I have never said. I have said, as I looked at the great buildings going up there, story after story, ‘What terrible scenes will take place when the Lord shall arise to shake terribly the earth! Then the words of Revelation 18:1–3 will be fulfilled.’ The whole of the eighteenth chapter of Revelation is a warning of what is coming on the earth. But I have no light in particular in regard to what is coming on New York, only that I know that one day the great buildings there will be thrown down by the turning and overturning of God’s power. From the light given me, I know that destruction is in the world. One word from the Lord, one touch of his mighty power, and these massive structures will fall. Scenes will take place the fearfulness of which we cannot imagine.” Review and Herald, July 5, 1906.

> „Откъде идва думата, че съм заявила, че Ню Йорк ще бъде пометен от приливна вълна? Това никога не съм казвала. Аз съм казвала, когато гледах как там се издигат огромните сгради, етаж след етаж: „Какви страшни сцени ще настъпят, когато Господ се надигне, за да разтърси страшно земята! Тогава ще се изпълнят думите на Откровение 18:1–3.“ Цялата осемнадесета глава на Откровение е предупреждение за онова, което идва върху земята. Но нямам особена светлина относно това какво предстои на Ню Йорк, освен че зная, че един ден великите сгради там ще бъдат съборени чрез обръщането и преобръщането на Божията сила. От дадената ми светлина зная, че в света има разрушение. Една дума от Господа, едно докосване на Неговата могъща сила — и тези масивни постройки ще паднат. Ще настъпят сцени, чиято страшност не можем да си представим.“ Review and Herald, 5 юли 1906 г.

On the 1843 and 1850 charts Islam is represented as “war horses”. In Revelation chapter nine, where Islam of the first and second Woe is set forth, the character of Islam is identified by the name of Islam’s king.

На схемите от 1843 и 1850 година ислямът е представен като „бойни коне“. В девета глава на Откровение, където е изложен ислямът на първото и второто Горко, характерът на исляма е обозначен чрез името на царя на исляма.

> And they had a king over them, which is the angel of the bottomless pit, whose name in the Hebrew tongue is Abaddon, but in the Greek tongue hath his name Apollyon. Revelation 9:11.

> И имаха над себе си цар, ангела на бездната, чието име на еврейски е Авадон, а на гръцки името му е Аполион. Откровение 9:11.

The verse, which is chapter NINE, and verse ELEVEN, prophetically identifies that whether represented in the Old Testament (the Hebrew) or in the New Testament (the Greek), the character of Islam is Abaddon or Apollyon. Both names mean “destruction and death”.

Стихът, който е глава ДЕВЕТА, и стих ЕДИНАДЕСЕТИ, пророчески посочва, че независимо дали е представен в Стария Завет (еврейския) или в Новия Завет (гръцкия), характерът на исляма е Авадон или Аполион. И двете имена означават „разрушение и смърт“.

> “Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> „Ангелите задържат четирите ветрове, представени като разярен кон, стремящ се да се откъсне и да се втурне по лицето на цялата земя, носейки разорение и смърт по пътя си.“ Manuscript Releases, том 20, 217.

The four winds are the angry horse of Bible prophecy, that is seeking to break loose. One of the prophetic characteristics of the angry horse is that it is restrained, but it is seeking to break loose and bring “destruction and death”, upon the whole earth.

Четирите ветрове са разяреният кон на библейското пророчество, който се стреми да се изтръгне. Една от пророческите характеристики на разярения кон е, че той е възпиран, но се стреми да се изтръгне и да донесе „разрушение и смърт“ върху цялата земя.

We will continue to address these subjects in the next article.

Ще продължим да разглеждаме тези теми в следващата статия.

> “O that God’s people had a sense of the impending destruction of thousands of cities, now almost given to idolatry! But many of those who should be proclaiming the truth are accusing and condemning their brethren. When the converting power of God comes upon minds, there will be a decided change. Men will have no inclination to criticize and tear down. They will not stand in a position that hinders the light from shining to the world. Their criticism, their accusing, will cease. The powers of the enemy are mustering for battle. Stern conflicts are before us. Press together, my brethren and sisters, press together. Bind up with Christ. ‘Say ye not, A confederacy, . . . neither fear ye their fear, nor be afraid. Sanctify the Lord of hosts himself; and let him be your fear, and let him be your dread. And he shall be for a sanctuary; but for a stone of stumbling and for a rock of offense to both the houses of Israel, for a gin and for a snare to the inhabitants of Jerusalem. And many among them shall stumble, and fall, and be broken, and be snared, and be taken.’

> „О, ако Божият народ имаше чувство за надвисналото унищожение на хиляди градове, които сега са почти изцяло предадени на идолопоклонство! Но мнозина от онези, които би трябвало да прогласяват истината, обвиняват и осъждат своите братя. Когато обръщащата сила на Бога дойде върху умовете, ще настъпи решителна промяна. Хората няма да имат никакво влечение да критикуват и рушат. Те няма да застават в положение, което пречи на светлината да сияе към света. Тяхната критика, техните обвинения ще престанат. Силите на врага се събират за битка. Пред нас стоят сурови борби. Сплотете се, мои братя и сестри, сплотете се. Свържете се с Христос. „Не казвайте: Съюз! за всичко онова, за което този народ казва: Съюз! и от което се бои той, от него не се бойте, нито се страхувайте. Господа на Силите — Него осветете; Той да бъде вашият страх и Той да бъде вашият ужас. И Той ще бъде за светилище; но и за камък за препъване и за канара на съблазън и за двата Израилеви дома, за примка и за примамка на йерусалимските жители. И мнозина между тях ще се препънат и ще паднат, ще се разбият, ще бъдат уловени в примка и ще бъдат хванати.“

> “The world is a theater. The actors, its inhabitants, are preparing to act their part in the last great drama. God is lost sight of. With the great masses of mankind there is no unity, except as men confederate to accomplish their selfish purposes. God is looking on. His purposes in regard to his rebellious subjects will be fulfilled. The world has not been given into the hands of men, though God is permitting the elements of confusion and disorder to bear sway for a season. A power from beneath is working to bring about the last great scenes in the drama,—Satan coming as Christ, and working with all deceivableness of unrighteousness in those who are binding themselves together in secret societies. Those who are yielding to the passion for confederation are working out the plans of the enemy. The cause will be followed by the effect.

> „Светът е театър. Действащите лица — неговите обитатели — се приготвят да изиграят своята роля в последната велика драма. Бог е изгубен от поглед. Сред големите маси на човечеството няма единство, освен когато хората се съюзяват, за да осъществят своите себични цели. Бог наблюдава. Неговите намерения по отношение на Неговите бунтовни поданици ще се изпълнят. Светът не е предаден в ръцете на хората, макар Бог да допуска силите на объркването и безредието да господстват за известно време. Сила отдолу действа, за да доведе до последните велики сцени в драмата — Сатана, явяващ се като Христос и действащ с всяка измамливост на неправдата между онези, които се обвързват помежду си в тайни общества. Онези, които се поддават на страстта към сдружаване, осъществяват плановете на врага. Причината ще бъде последвана от следствието.“

> “Transgression has almost reached its limit. Confusion fills the world, and a great terror is soon to come upon human beings. The end is very near. We who know the truth should be preparing for what is soon to break upon the world as an overwhelming surprise.” Review and Herald, September 10, 1903.

> „Престъплението почти е достигнало своя предел. Объркване изпълва света и скоро велик ужас ще дойде върху човеците. Краят е съвсем близо. Ние, които познаваме истината, трябва да се приготвяме за онова, което скоро ще се стовари върху света като поразяваща изненада.“ Review and Herald, 10 септември 1903 г.

Back to Articles