Article

# Future for America and July 18, 2020 - Number One

Бъдеще за Америка и 18 юли 2020 г. – Номер едно

Cavemen of Covenant: Moses & Elijah at the End of the World

Пещерните мъже на Завета: Моисей и Илия в края на света

Author

Jeff Pippenger

Published

August 23, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

Moses and Elijah are prophetic symbols that can each be understood by context as a singular symbol, or they can also be understood as a symbol that contains both prophets. Upon the testimony of two a thing is established and in Revelation eleven Moses and Elijah represent the two witnesses of the Old and New Testaments. At the Mount of Transfiguration, representing the Second Coming of Christ, the dual symbol represents both the one hundred and forty-four thousand (Elijah) and the martyrs (Moses) of the Sunday law crisis. Together as a symbol, in the cave of Horeb, they represent God’s people at the end of the world who “hear,” “read” and “keep” the message that is a Revelation of God’s character which contains the power to transform a Laodicean unto a Philadelphian. There will soon, (very soon) come a point where it will no longer be possible for the foolish Laodicean Adventists to avail themselves of the “oil” needed to correctly respond to the cry, “Behold the Bridegroom cometh.”

Мойсей и Илия са пророчески символи, които според контекста могат да бъдат разбирани поотделно като единичен символ, а могат също така да бъдат разбирани и като символ, който включва и двамата пророци. По свидетелството на двама едно нещо се утвърждава, и в единадесета глава на Откровение Мойсей и Илия представляват двамата свидетели на Стария и Новия Завет. На Планината на преображението, която представлява Второто пришествие на Христос, двойният символ представя както сто четиридесет и четирите хиляди (Илия), така и мъчениците (Мойсей) от кризата, свързана със закона за неделята. Заедно като символ, в пещерата на Хорив, те представляват Божия народ в края на света, който „чува“, „чете“ и „пази“ вестта, която е Откровение на Божия характер и която съдържа силата да преобрази един лаодикиец във филаделфиец. Скоро, (съвсем скоро), ще настъпи момент, когато вече няма да бъде възможно за безумните лаодикийски адвентисти да се възползват от „маслото“, необходимо, за да откликнат правилно на вика: „Ето, Младоженецът иде.“

> And Moses said unto the Lord, See, thou sayest unto me, Bring up this people: and thou hast not let me know whom thou wilt send with me. Yet thou hast said, I know thee by name, and thou hast also found grace in my sight. Now therefore, I pray thee, if I have found grace in thy sight, shew me now thy way, that I may know thee, that I may find grace in thy sight: and consider that this nation is thy people. And he said, My presence shall go with thee, and I will give thee rest. And he said unto him, If thy presence go not with me, carry us not up hence. For wherein shall it be known here that I and thy people have found grace in thy sight? is it not in that thou goest with us? so shall we be separated, I and thy people, from all the people that are upon the face of the earth. And the Lord said unto Moses, I will do this thing also that thou hast spoken: for thou hast found grace in my sight, and I know thee by name. And he said, I beseech thee, shew me thy glory. And he said, I will make all my goodness pass before thee, and I will proclaim the name of the Lord before thee; and will be gracious to whom I will be gracious, and will shew mercy on whom I will shew mercy. And he said, Thou canst not see my face: for there shall no man see me, and live. And the Lord said, Behold, there is a place by me, and thou shalt stand upon a rock: And it shall come to pass, while my glory passeth by, that I will put thee in a clift of the rock, and will cover thee with my hand while I pass by: And I will take away mine hand, and thou shalt see my back parts: but my face shall not be seen. And the Lord said unto Moses, Hew thee two tables of stone like unto the first: and I will write upon these tables the words that were in the first tables, which thou brakest. And be ready in the morning, and come up in the morning unto mount Sinai, and present thyself there to me in the top of the mount. And no man shall come up with thee, neither let any man be seen throughout all the mount; neither let the flocks nor herds feed before that mount. And he hewed two tables of stone like unto the first; and Moses rose up early in the morning, and went up unto mount Sinai, as the Lord had commanded him, and took in his hand the two tables of stone. And the Lord descended in the cloud, and stood with him there, and proclaimed the name of the Lord. And the Lord passed by before him, and proclaimed, The Lord, The Lord God, merciful and gracious, longsuffering, and abundant in goodness and truth, Keeping mercy for thousands, forgiving iniquity and transgression and sin, and that will by no means clear the guilty; visiting the iniquity of the fathers upon the children, and upon the children’s children, unto the third and to the fourth generation. And Moses made haste, and bowed his head toward the earth, and worshipped. And he said, If now I have found grace in thy sight, O Lord, let my Lord, I pray thee, go among us; for it is a stiffnecked people; and pardon our iniquity and our sin, and take us for thine inheritance. And he said, Behold, I make a covenant: before all thy people I will do marvels, such as have not been done in all the earth, nor in any nation: and all the people among which thou art shall see the work of the Lord: for it is a terrible thing that I will do with thee. Exodus 33:12–34:10.

> И Моисей каза на Господа: Ето, Ти ми казваш: Изведи този народ; а не си ми известил кого ще изпратиш с мене. Но Ти си казал: Познавам те по име, и още: Ти намери благодат пред очите Ми. Сега, прочее, моля Те, ако съм намерил благодат пред очите Ти, покажи ми сега пътя Си, за да Те позная, та да намеря благодат пред очите Ти; и помисли, че този народ е Твой народ. А Той каза: Моето присъствие ще върви с тебе и Аз ще ти дам покой. А той Му каза: Ако Твоето присъствие не върви с мене, не ни извеждай оттук. Защото по какво ще се познае тук, че аз и Твоят народ сме намерили благодат пред очите Ти? Не по това ли, че Ти вървиш с нас? Така ще бъдем отделени, аз и Твоят народ, от всички народи, които са по лицето на земята. И Господ каза на Моисей: И това нещо, което каза, ще сторя; защото ти намери благодат пред очите Ми, и те познавам по име. А той каза: Моля Те, покажи ми славата Си. А Той каза: Ще направя цялата Си благост да премине пред тебе и ще проглася името Господне пред тебе; и ще бъда милостив към когото ще бъда милостив, и ще покажа милосърдие към когото ще покажа милосърдие. И каза: Не можеш да видиш лицето Ми; защото човек не може да Ме види и да остане жив. И Господ каза: Ето, има място при Мене, и ти ще застанеш на скалата; и когато славата Ми преминава, ще те поставя в една пукнатина на скалата и ще те покрия с ръката Си, докато премина; и когато отдръпна ръката Си, ще Ме видиш откъм гърба; но лицето Ми няма да се види. И Господ каза на Моисей: Изсечи си две каменни плочи като първите; и Аз ще напиша на тези плочи думите, които бяха на първите плочи, които ти строши. И бъди готов заранта, и възкачи се заранта на Синайската планина, и застани там пред Мене на върха на планината. И никой човек да не се възкачи с тебе, нито да се види човек по цялата планина; нито овцете, нито говедата да пасат пред тази планина. И той изсече две каменни плочи като първите; и Моисей стана рано заранта и се възкачи на Синайската планина, както Господ му беше заповядал, и взе в ръката си двете каменни плочи. И Господ слезе в облака и застана там с него, и прогласи името Господне. И Господ мина пред него и прогласи: Господ, Господ Бог, милосърден и благодатен, дълготърпелив и преизобилен в благост и истина, Който пази милост за хиляди, прощава беззаконие, престъпление и грях, но никак не оправдава виновния; Който въздава беззаконието на бащите върху децата и върху децата на децата им, до третото и до четвъртото поколение. И Моисей побърза, наведе глава към земята и се поклони. И каза: Ако сега съм намерил благодат пред очите Ти, Господи, нека, моля Те, Господ да върви сред нас; защото това е коравовратен народ; и прости беззаконието ни и греха ни, и ни приеми за Свое наследство. А Той каза: Ето, Аз сключвам завет: пред целия ти народ ще извърша чудеса, каквито не са ставали по цялата земя, нито в който и да било народ; и целият народ, сред който си ти, ще види делото Господне; защото страшно е онова, което Аз ще извърша с тебе. Изход 33:12–34:10.

Moses represents God’s people at the end of the world. They are those who in the “last days” of the investigative judgment ask God to show them His “way, that” they might “know” God, and in response receive an answer from God that includes the promise that His “presence shall go with” them, and that God will give those people “rest.”

Моисей представлява Божия народ в края на света. Това са онези, които в „последните дни“ на изследователния съд молят Бога да им покаже Своя „път, за да“ могат да „познаят“ Бога и в отговор получават от Бога отговор, който включва обещанието, че Неговото „присъствие ще върви с“ тях и че Бог ще даде на този народ „покой“.

> Thus saith the Lord, Stand ye in the ways, and see, and ask for the old paths, where is the good way, and walk therein, and ye shall find rest for your souls. But they said, We will not walk therein. Also I set watchmen over you, saying, Hearken to the sound of the trumpet. But they said, We will not hearken. Jeremiah 6:16, 17.

> Така казва Господ: Застанете по пътищата и вижте, и попитайте за древните пътеки, де е добрият път, и ходете по него, и ще намерите покой за душите си. Но те казаха: Няма да ходим по него. Поставих над вас и стражи, като казах: Внимавайте в звука на тръбата. Но те казаха: Няма да внимаваме. Еремия 6:16, 17.

Jeremiah identifies a class that refuse to “see” and “hearken” and therefore do not receive the “rest” promised to those who seek the “good way” and “walk therein.” That rest is identified as the “refreshing” by Isaiah.

Йеремия посочва една категория хора, които отказват да „видят“ и да „послушат“ и затова не приемат „покоя“, обещан на онези, които търсят „добрия път“ и „ходят по него“. Този покой е определен от Исая като „освежаване“.

> Whom shall he teach knowledge? and whom shall he make to understand doctrine? them that are weaned from the milk, and drawn from the breasts. For precept must be upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little: For with stammering lips and another tongue will he speak to this people. To whom he said, This is the rest wherewith ye may cause the weary to rest; and this is the refreshing: yet they would not hear. But the word of the Lord was unto them precept upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little; that they might go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken. Isaiah 28:9–13.

> Кого ще научи на знание? и кого ще направи да разбере учението? Отбитите от млякото и отблъснатите от гърдите. Защото правило след правило, правило след правило; ред след ред, ред след ред; тук малко, и там малко; защото с заекващи устни и с друг език ще говори на този народ. На които каза: Това е покоят, с който можете да успокоите уморения; и това е отдихът; но те не пожелаха да слушат. Но словото Господне им беше: правило след правило, правило след правило; ред след ред, ред след ред; тук малко, и там малко; за да отидат, и да паднат назад, и да бъдат съкрушени, и уловени в примка, и хванати. Исая 28:9–13.

The “rest” and the “refreshing” represent the latter rain that is poured out during the proclamation of the final warning message.

„Почивката“ и „освежаването“ представляват късния дъжд, който се излива по време на прогласяването на последната предупредителна вест.

> “I was pointed down to the time when the third angel’s message was closing. The power of God had rested upon His people; they had accomplished their work and were prepared for the trying hour before them. They had received the latter rain, or refreshing from the presence of the Lord, and the living testimony had been revived. The last great warning had sounded everywhere, and it had stirred up and enraged the inhabitants of the earth who would not receive the message.” Early Writings, 279.

> „Бях насочена към времето, когато вестта на третия ангел приключваше. Божията сила беше почивала върху Неговия народ; те бяха извършили своето дело и бяха подготвени за часа на изпитанието, който стоеше пред тях. Бяха приели късния дъжд, или освежаването от присъствието на Господа, и живото свидетелство беше възродено. Последното велико предупреждение беше прозвучало навсякъде и беше раздвижило и разярило жителите на земята, които не искаха да приемат вестта.“ Ранни писания, 279.

The promise of the “rest” or the “refreshing” that is the “latter rain,” includes the promise given to Moses in the cave that God’s “presence” would go with His people.

Обещанието за „покоя“ или за „освежаването“, което е „късният дъжд“, включва обещанието, дадено на Мойсей в пещерата, че Божието „присъствие“ ще върви с Неговия народ.

> “The work will be similar to that of the day of Pentecost. As the ‘former rain’ was given, in the outpouring of the Holy Spirit at the opening of the gospel, to cause the upspringing of the precious seed, so the ‘latter rain’ will be given at its close, for the ripening of the harvest. ‘Then shall we know, if we follow on to know the Lord; his going forth is prepared as the morning; and he shall come unto us as the rain, as the latter and former rain unto the earth.’ (Hosea 6:3.) ‘Be glad then, ye children of Zion, and rejoice in the Lord your God; for he hath given you the former rain moderately, and he will cause to come down for you the rain, the former rain, and the latter rain.’ (Joel 2:23.) ‘In the last days, saith God, I will pour out of my Spirit upon all flesh.’ ‘And it shall come to pass, that whosoever shall call on the name of the Lord shall be saved.’ (Acts 2:17, 21.) The great work of the gospel is not to close with less manifestation of the power of God than marked its opening. The prophecies which were fulfilled in the outpouring of the former rain at the opening of the gospel, are again to be fulfilled in the latter rain at its close. Here are ‘the times of refreshing’ to which the apostle Peter looked forward when he said, ‘Repent ye therefore, and be converted, that your sins may be blotted out [in the investigative Judgment], when the times of refreshing shall come from the presence of the Lord; and he shall send Jesus.’ (Acts 3:19–20.)

> „Делото ще бъде подобно на това в деня на Петдесетница. Както „ранният дъжд“ бе даден чрез изливането на Светия Дух в началото на благовестието, за да предизвика поникването на скъпоценното семе, така и „късният дъжд“ ще бъде даден в края му за узряването на жетвата. „Тогава ще познаем, ако постоянстваме да познаваме Господа; явяването Му е приготвено като зората; и Той ще дойде при нас като дъжда, като късния и ранния дъжд на земята.“ (Осия 6:3.) „И тъй, веселете се, сионови чада, и радвайте се в Господа, вашия Бог; защото ви е дал ранния дъжд с мярка, и ще направи да слезе за вас дъждът — ранният дъжд и късният дъжд.“ (Йоил 2:23.) „И в последните дни, казва Бог, ще излея от Духа Си на всяка твар.“ „И ще стане така, че всеки, който призове Господното име, ще се спаси.“ (Деяния 2:17, 21.) Великото дело на благовестието не трябва да завърши с по-малко проявление на Божията сила, отколкото отбеляза неговото начало. Пророчествата, които се изпълниха при изливането на ранния дъжд в началото на благовестието, отново ще се изпълнят при късния дъжд в края му. Тук са „времената на освежаване“, към които апостол Петър насочи поглед напред, когато каза: „И тъй, покайте се и се обърнете, за да се заличат греховете ви [в следствения съд], когато дойдат времена на освежаване от лицето на Господа; и Той да изпрати Исус.“ (Деяния 3:19–20.)

> “Servants of God, with their faces lighted up and shining with holy consecration, will hasten from place to place to proclaim the message from Heaven. By thousands of voices, all over the earth, the warning will be given. Miracles will be wrought, the sick will be healed, and signs and wonders will follow the believers. Satan also works with lying wonders, even bringing down fire from heaven in the sight of men. (Revelation 13:13.) Thus the inhabitants of the earth will be brought to take their stand.” The Great Controversy, 611, 612.

> „Божиите слуги, с лица озарени и сияещи от свято посвещение, ще бързат от място на място, за да прогласят вестта от Небето. Чрез хиляди гласове по цялата земя ще бъде дадено предупреждението. Ще се вършат чудеса, болните ще бъдат изцелявани и знамения и чудеса ще следват вярващите. Сатана също действа с лъжливи чудеса, като дори сваля огън от небето пред очите на човеците. (Откровение 13:13.) Така жителите на земята ще бъдат доведени до това да заемат своята позиция.“ Великата борба, 611, 612.

The outpouring of the Holy Spirit in the latter days has been typified by the outpouring of the Holy Spirit in the beginning of the proclamation of the gospel. The “word of the Lord unto them” who will not hear what the Spirit sayeth unto the churches, was the prophetic principle of adding one prophetic line of history to another prophetic line of history in order to illustrate the end of the world. It is nothing less than the principle that the end of a thing is illustrated by the beginning of a thing. The prophetic rule is rejected by the foolish Laodicean Seventh-day Adventist people. When accepted, God can “teach knowledge,” which Daniel identifies is increased at the time of the end, and the very same knowledge Hosea says God’s people are destroyed for rejecting. The class in Isaiah and Jeremiah who refuse to hear or see, reject the “refreshing,” which is the “rest” God promises to deliver to His “last day” people in order that they might safely navigate the crisis at the end of days.

Изливането на Светия Дух в последните дни е било предобразено чрез изливането на Светия Дух в началото на прогласяването на евангелието. „Словото Господне към тях“, които не ще чуят какво казва Духът към църквите, беше пророческият принцип за прибавяне на една пророческа линия на историята към друга пророческа линия на историята, за да бъде илюстриран краят на света. Това не е нищо по-малко от принципа, че краят на едно нещо се илюстрира чрез началото на едно нещо. Това пророческо правило е отхвърлено от неразумния лаодикийски народ на адвентистите от седмия ден. Когато бъде прието, Бог може да „учи на знание“, което, според Даниил, се умножава във времето на края, и за същото това знание, което Осия казва, че Божият народ бива погубван, понеже го отхвърля. Групата в Исая и Еремия, която отказва да чуе или да види, отхвърля „освежаването“, което е „покой“, който Бог обещава да даде на Своя народ от „последните дни“, за да може той безопасно да премине през кризата в края на дните.

The “name of the Lord” (character) that God proclaimed to Moses was that “the Lord God,” is “merciful and gracious, longsuffering, and abundant in goodness and truth.” His character is mercy and truth. The truth which represents His character is always associated with His mercy, for no person will understand His truth, except God first exercises His mercy towards them, for all have sinned and come short of the glory (character) of God. The truth that Jesus Christ is the Alpha and Omega is recognized and kept by those who God has pardoned of their iniquities and sin. That pardon takes place in the final scenes of the investigative judgment. Those who He exercises His mercy towards, thus pardoning their sins, He takes for His inheritance and enters into a covenant with them.

„името на Господа“ (характерът), което Бог прогласи на Моисей, беше, че „Господ, Бог“ е „милостив и щедър, дълготърпелив и преизобилен в благост и истина“. Неговият характер е милост и истина. Истината, която представя Неговия характер, винаги е свързана с Неговата милост, защото никой човек няма да разбере Неговата истина, освен ако Бог първо не прояви милостта Си към него, понеже всички съгрешиха и не достигат славата (характера) на Бога. Истината, че Исус Христос е Алфа и Омега, се разпознава и се пази от онези, на които Бог е простил беззаконията и греха. Това прощение се извършва в заключителните сцени на изследователния съд. Онези, към които Той проявява милостта Си, като по този начин прощава греховете им, Той приема за Свое наследство и влиза в завет с тях.

> “In the last days of this earth’s history, God’s covenant with his commandment-keeping people is to be renewed.” Review and Herald, February 26, 1914.

> „В последните дни от историята на тази земя Божият завет с Неговия народ, който пази Неговите заповеди, трябва да бъде подновен.“ Review and Herald, 26 февруари 1914 г.

All the prophets, including Moses are identifying the last days of the investigative judgment when God renews His covenant with those identified as the one hundred and forty-four thousand. And when that covenant is established, God “will do marvels, such as have not been done in all the earth, nor in any nation: and all the people among which thou art shall see the work of the Lord: for it is a terrible thing that I will do with thee.”

Всички пророци, включително Моисей, посочват последните дни на следствения съд, когато Бог подновява Своя завет с онези, които са определени като сто четиридесет и четирите хиляди. И когато този завет бъде утвърден, Бог „ще извърша чудеса, каквито не са ставали по цялата земя, нито в който и да е народ; и всичкият народ, сред който си ти, ще види делото на Господа; защото страшно е онова, което ще извърша с тебе.“

Moses’ cave experience on Mount Horeb, also known as Mount Sinai was placed within the context of Moses’ struggle with God’s people. His struggle was to accomplish the task God had given to him. Moses was in a struggle concerning God’s message to the world. Just before the Lord showed his glory to Moses, we find Moses using logic against the Lord, suggesting that if the Lord destroyed the rebels who had just been dancing around Aaron’s golden calf, the destruction of the rebels would destroy the message that was identifying God’s power.

Преживяването на Моисей в пещерата на планината Хорив, известна още като планината Синай, беше поставено в контекста на борбата на Моисей с Божия народ. Неговата борба беше да изпълни задачата, която Бог му беше възложил. Моисей се намираше в борба относно Божията вест към света. Непосредствено преди Господ да покаже славата Си на Моисей, намираме Моисей да използва логика спрямо Господа, като предполага, че ако Господ унищожи бунтовниците, които току-що бяха танцували около златното теле на Аарон, унищожаването на бунтовниците би унищожило вестта, която свидетелстваше за Божията сила.

> And the Lord said unto Moses, I have seen this people, and, behold, it is a stiffnecked people: Now therefore let me alone, that my wrath may wax hot against them, and that I may consume them: and I will make of thee a great nation. And Moses besought the Lord his God, and said, Lord, why doth thy wrath wax hot against thy people, which thou hast brought forth out of the land of Egypt with great power, and with a mighty hand? Wherefore should the Egyptians speak, and say, For mischief did he bring them out, to slay them in the mountains, and to consume them from the face of the earth? Turn from thy fierce wrath, and repent of this evil against thy people. Remember Abraham, Isaac, and Israel, thy servants, to whom thou swarest by thine own self, and saidst unto them, I will multiply your seed as the stars of heaven, and all this land that I have spoken of will I give unto your seed, and they shall inherit it forever. And the Lord repented of the evil which he thought to do unto his people. Exodus 32:9–14.

> И Господ каза на Моисей: Видях този народ, и ето, той е коравовратен народ; сега прочее остави Ме, за да пламне гневът Ми против тях и да ги изтребя; а от тебе ще произведа велик народ. А Моисей се помоли на Господа, своя Бог, и каза: Господи, защо пламва гневът Ти против Твоя народ, който Ти изведе от Египетската земя с велика сила и с мощна ръка? Защо да говорят египтяните и да казват: За зло ги изведе, за да ги погуби по планините и да ги изтреби от лицето на земята? Отвърни се от яростния Си гняв и разкай се за това зло против Твоя народ. Спомни си Авраам, Исаак и Израил, Твоите слуги, на които се закле в Самия Себе Си и им каза: Ще умножа потомството ви като небесните звезди, и цялата тази земя, за която говорих, ще дам на вашето потомство, и те ще я наследят довека. И Господ се разкая за злото, което мислеше да стори на Своя народ. Изход 32:9–14.

Moses’ cave experience includes the message that Moses was ordained to present to the world. The testimony of the Lord passing by Moses and proclaiming His character is placed within the context of an internal message about God’s rebellious (Laodicean) people and the context of Elijah’s cave experience was placed within his struggle with Jezebel, or the three-fold union of the United States, the Papacy and the United Nations. One represents the internal message for the church, the other the external message for the world, but the two witnesses of Moses and Elijah are in the same cave of Horeb, and they are both represented in the cave at the end of the world.

Преживяването на Моисей в пещерата включва вестта, която Моисей бе определен да представи на света. Свидетелството за това как Господ мина покрай Моисей и провъзгласи Своя характер е поставено в контекста на вътрешна вест относно бунтовния (лаодикийски) Божий народ, а контекстът на преживяването на Илия в пещерата бе поставен в неговата борба с Езавел, или с тройния съюз на Съединените щати, Папството и Обединените нации. Едното представлява вътрешната вест за църквата, а другото — външната вест за света, но двамата свидетели, Моисей и Илия, се намират в една и съща пещера на Хорив, и и двамата са представени в пещерата в края на света.

> And Ahab told Jezebel all that Elijah had done, and withal how he had slain all the prophets with the sword. Then Jezebel sent a messenger unto Elijah, saying, So let the gods do to me, and more also, if I make not thy life as the life of one of them by tomorrow about this time. And when he saw that, he arose, and went for his life, and came to Beersheba, which belongeth to Judah, and left his servant there. But he himself went a day’s journey into the wilderness, and came and sat down under a juniper tree: and he requested for himself that he might die; and said, It is enough; now, O Lord, take away my life; for I am not better than my fathers. And as he lay and slept under a juniper tree, behold, then an angel touched him, and said unto him, Arise and eat. And he looked, and, behold, there was a cake baken on the coals, and a cruse of water at his head. And he did eat and drink, and laid him down again. And the angel of the Lord came again the second time, and touched him, and said, Arise and eat; because the journey is too great for thee. And he arose, and did eat and drink, and went in the strength of that meat forty days and forty nights unto Horeb the mount of God. And he came thither unto a cave, and lodged there; and, behold, the word of the Lord came to him, and he said unto him, What doest thou here, Elijah? And he said, I have been very jealous for the Lord God of hosts: for the children of Israel have forsaken thy covenant, thrown down thine altars, and slain thy prophets with the sword; and I, even I only, am left; and they seek my life, to take it away. And he said, Go forth, and stand upon the mount before the Lord. And, behold, the Lord passed by, and a great and strong wind rent the mountains, and brake in pieces the rocks before the Lord; but the Lord was not in the wind: and after the wind an earthquake; but the Lord was not in the earthquake: And after the earthquake a fire; but the Lord was not in the fire: and after the fire a still small voice. And it was so, when Elijah heard it, that he wrapped his face in his mantle, and went out, and stood in the entering in of the cave. And, behold, there came a voice unto him, and said, What doest thou here, Elijah? And he said, I have been very jealous for the Lord God of hosts: because the children of Israel have forsaken thy covenant, thrown down thine altars, and slain thy prophets with the sword; and I, even I only, am left; and they seek my life, to take it away. And the Lord said unto him, Go, return on thy way to the wilderness of Damascus: and when thou comest, anoint Hazael to be king over Syria: And Jehu the son of Nimshi shalt thou anoint to be king over Israel: and Elisha the son of Shaphat of Abelmeholah shalt thou anoint to be prophet in thy room. And it shall come to pass, that him that escapeth the sword of Hazael shall Jehu slay: and him that escapeth from the sword of Jehu shall Elisha slay. Yet I have left me seven thousand in Israel, all the knees which have not bowed unto Baal, and every mouth which hath not kissed him. 1 Kings 19:1–18.

> И Ахав разказа на Езавел всичко, което Илия беше сторил, а също и как беше избил с меч всички пророци. Тогава Езавел изпрати пратеник при Илия да каже: Така да ми сторят боговете, и още повече да прибавят, ако утре по това време не направя живота ти като живота на един от тях. И когато видя това, той стана и тръгна за живота си; и дойде във Вирсавее, която принадлежи на Юда, и остави там слугата си. А сам той отиде един ден път навътре в пустинята, и като дойде, седна под една хвойна; и поиска за себе си да умре, като каза: Достатъчно! Сега, Господи, вземи живота ми, защото не съм по-добър от бащите си. И като легна и заспа под хвойната, ето, ангел се допря до него и му каза: Стани и яж. И той погледна, и ето, при главата му имаше пита, опечена на жар, и стомна с вода. И той яде и пи, и пак легна. И ангелът Господен дойде втори път, допря се до него и каза: Стани и яж, защото пътят е твърде дълъг за теб. И той стана, яде и пи, и със силата на тази храна вървя четиридесет дни и четиридесет нощи до Хорив, Божията планина. И там дойде до една пещера и пренощува в нея; и ето, словото Господне дойде към него и му каза: Какво правиш тук, Илия? А той каза: Ревностно съм ревнувал за Господа, Бога на Силите; защото израилевите чада оставиха Твоя завет, събориха Твоите олтари и избиха с меч Твоите пророци; и останах само аз, единствен; и търсят живота ми, за да ми го отнемат. И Той каза: Излез и застани на планината пред Господа. И ето, Господ минаваше, и голям и силен вятър разцепваше планините и трошеше скалите пред Господа; но Господ не беше във вятъра; а след вятъра — земетръс; но Господ не беше в земетръса; и след земетръса — огън; но Господ не беше в огъня; а след огъня — тих тънък глас. И когато Илия го чу, зави лицето си с мантията си, излезе и застана на входа на пещерата. И ето, глас дойде към него и каза: Какво правиш тук, Илия? А той каза: Ревностно съм ревнувал за Господа, Бога на Силите; защото израилевите чада оставиха Твоя завет, събориха Твоите олтари и избиха с меч Твоите пророци; и останах само аз, единствен; и търсят живота ми, за да ми го отнемат. А Господ му каза: Иди, върни се по пътя си към пустинята на Дамаск; и когато дойдеш, помажи Азаил за цар над Сирия; и Ииуй, сина на Намесий, помажи за цар над Израил; а Елисей, сина на Сафат от Авел-Мехола, помажи за пророк вместо себе си. И ще стане така, че онзи, който избяга от меча на Азаил, Ииуй ще го убие; а онзи, който избяга от меча на Ииуй, Елисей ще го убие. Но Аз съм оставил за Себе Си седем хиляди в Израил — всички колене, които не са се преклонили пред Ваал, и всяка уста, която не го е целувала. 3 Царе 19:1–18.

Elijah’s cave experience represents the prophet’s discouragement with the message and his perceived effect of his message and work. Moses was defending God’s stated message and Elijah had given up on the message. It is the same message, with the exception of one being internal about the church and the other being external of the church. Yet prophetically, together they are both illustrating the two-fold message of Revelation eighteen. What I need to emphasize about all the truths connected with the cave is that in the “last days” the discouragement that is expressed in either case is over the message and its effect.

Преживяването на Илия в пещерата представлява обезсърчението на пророка по отношение на вестта и на възприемания от него ефект на неговата вест и дело. Моисей защитаваше изрично заявената от Бога вест, а Илия бе изоставил вестта. Това е същата вест, с изключение на това, че едната е вътрешна по отношение на църквата, а другата е външна спрямо църквата. Но пророчески, взети заедно, и двете илюстрират двуаспектната вест на Откровение осемнадесета глава. Това, което трябва да подчертая относно всички истини, свързани с пещерата, е, че в „последните дни“ обезсърчението, което се изразява и в двата случая, е поради вестта и нейния ефект.

Moses and Elijah both represent those who “hear” and “see” the “voice” which is the “word of the Lord.” That “word” represents His character of mercy and truth. The Psalmist also asks to be shown God’s mercy, which is His character. In order to see His “mercy,” the Psalmist promises to “hear” what the Spirit saith unto the churches.

Моисей и Илия и двамата представляват онези, които „чуват“ и „виждат“ „гласа“, който е „словото Господне“. Това „слово“ представлява Неговия характер на милост и истина. Псалмистът също моли да му бъде показана Божията милост, която е Неговият характер. За да види Неговата „милост“, Псалмистът обещава да „чуе“ какво Духът казва на църквите.

> To the chief Musician, A Psalm for the sons of Korah. Lord, thou hast been favourable unto thy land: thou hast brought back [reversed] the captivity of Jacob. Thou hast forgiven the iniquity of thy people, thou hast covered all their sin. Selah. Thou hast taken away all thy wrath: thou hast turned thyself from the fierceness of thine anger. Turn us, O God of our salvation, and cause thine anger toward us to cease. Wilt thou be angry with us forever? wilt thou draw out thine anger to all generations? Wilt thou not revive us again: that thy people may rejoice in thee? Show us thy mercy, O Lord, and grant us thy salvation. I will hear what God the Lord will speak: for he will speak peace unto his people, and to his saints: but let them not turn again to folly. Surely his salvation is nigh them that fear him; that glory may dwell in our land. Mercy and truth are met together; righteousness and peace have kissed each other. Truth shall spring out of the earth; and righteousness shall look down from heaven. Yea, the Lord shall give that which is good; and our land shall yield her increase. Righteousness shall go before him; and shall set us in the way of his steps. Psalm 85:1–13.

> На първия певец. Псалом за Кореевите синове. Господи, Ти си бил благосклонен към земята Си; върнал си [обърнал си] плена на Яков. Простил си беззаконието на народа Си, покрил си целия им грях. Села. Отнел си целия Си гняв; отвърнал си се от яростта на негодуванието Си. Обърни ни, Боже на нашето спасение, и прекрати гнева Си към нас. Ще се гневиш ли на нас довека? Ще продължиш ли гнева Си през всички поколения? Няма ли отново да ни съживиш, за да се радва народът Ти в Теб? Покажи ни милостта Си, Господи, и дарувай ни спасението Си. Ще слушам какво ще говори Бог Господ; защото Той ще говори мир на народа Си и на Своите светии; но нека не се връщат пак към безумие. Наистина спасението Му е близо до онези, които Му се боят, за да обитава слава в земята ни. Милост и истина се срещнаха; правда и мир се целунаха. Истината ще изникне от земята, а правдата ще погледне от небето. Да, Господ ще даде това, което е добро, и земята ни ще даде плода си. Правдата ще върви пред Него и ще ни постави в пътя на стъпките Му. Псалом 85:1–13.

Notice that “mercy and truth,” (and “truth” is the Hebrew word ‘emet’ that we have been referring to) which produces righteousness and peace have “kissed.” They are joined. The Psalmist places his song in the last days of the investigative judgment when God has “forgiven the iniquity of” His “people.” The request is that the Lord would “revive” his people.

Забележете, че „милост и истина“ (а „истина“ е еврейската дума „emet“, за която се позовавахме), които пораждат правда и мир, са се „целунали“. Те са съединени. Псалмистът поставя своята песен в последните дни на изследователния съд, когато Бог е „простил беззаконието на“ Своя „народ“. Молбата е Господ да „съживи“ Своя народ.

> “A revival and a reformation must take place, under the ministration of the Holy Spirit. Revival and reformation are two different things. Revival signifies a renewal of spiritual life, a quickening of the powers of mind and heart, a resurrection from spiritual death. Reformation signifies a reorganization, a change in ideas and theories, habits and practices. Reformation will not bring forth the good fruit of righteousness unless it is connected with the revival of the Spirit. Revival and reformation are to do their appointed work, and in doing this work they must blend.” Selected Messages, book 1, 128.

> „Трябва да настъпи съживление и реформация под служението на Светия Дух. Съживлението и реформацията са две различни неща. Съживление означава обновяване на духовния живот, оживяване на силите на ума и сърцето, възкресение от духовна смърт. Реформация означава преустройство, промяна в идеите и възгледите, навиците и практиките. Реформацията няма да принесе добрия плод на правдата, освен ако не е свързана със съживлението на Духа. Съживлението и реформацията трябва да извършат определеното им дело, и при извършването на това дело те трябва да се слеят.“ Selected Messages, book 1, 128.

The “revival” the Psalmist asks for identifies a request from someone that knows they are dead. The revival the Psalmist asks for is a very difficult request for a Laodicean to ask, for a Laodicean is unaware that he is spiritually dead, but if he wasn’t he would not need to be revived. The revival is accomplished by agreeing to “hear what God the Lord will speak,” and no other work should come before our securing that revival that comes when the Holy Spirit abides within us.

„Съживяването“, за което моли Псалмопевецът, изразява молба от човек, който знае, че е мъртъв. Съживяването, за което моли Псалмопевецът, е твърде трудна молба за един лаодикиец, защото лаодикиецът не съзнава, че е духовно мъртъв; но ако не беше така, той не би имал нужда да бъде съживен. Съживяването се осъществява чрез съгласието да „чуем какво ще говори Бог Господ“, и никакво друго дело не бива да предхожда осигуряването на това съживяване, което идва, когато Светият Дух пребъдва в нас.

> “A revival of true godliness among us is the greatest and most urgent of all our needs. To seek this should be our first work.” Selected Messages, book 1, 121.

> „Съживяване на истинското благочестие сред нас е най-великата и най-неотложната от всички наши нужди. Да търсим това трябва да бъде нашето първо дело.“ Selected Messages, book 1, 121.

Speaking of the book of Revelation Sister White states the following.

Говорейки за книгата Откровение, сестра Уайт заявява следното.

> “When we as a people understand what this book means to us, there will be seen among us a great revival.” Testimonies to Ministers, 113.

> „Когато ние като народ разберем какво означава тази книга за нас, сред нас ще се види голямо съживление.“ Свидетелства към служителите, 113.

The word “revival” is defined as bringing back to life. Those chosen to be among the one hundred and forty-four thousand must first recognize that they are dead and are in need of a revival. The fact that the one hundred and forty-four thousand are dead is a significant component of the message that is unsealed just before probation closes. We have much more to say of this truth. What revives them is the “mercy” which God extends to them when He “revives” them and gives them His righteousness. What revives them is the truth that Jesus is the Alpha and Omega, and this understanding produces within them a “peace” that surpasses all understanding. The promise is that “truth” “shall spring up out of the earth.” The message represented as the “truth,” which is the Alpha and Omega originates in the United States, for it springs up “out of the earth.” The message at the beginning came from the United States and the message at the end springs up from the same place.

Думата „съживление“ се определя като връщане към живот. Онези, които са избрани да бъдат сред сто четиридесет и четирите хиляди, трябва първо да признаят, че са мъртви и че се нуждаят от съживление. Фактът, че сто четиридесет и четирите хиляди са мъртви, е съществена съставна част от вестта, която се разпечатва тъкмо преди приключването на благодатното време. Имаме още много да кажем за тази истина. Това, което ги съживява, е „милостта“, която Бог им простира, когато ги „съживява“ и им дава Своята правда. Това, което ги съживява, е истината, че Исус е Алфа и Омега, и това разбиране поражда в тях „мир“, който превъзхожда всеки ум. Обещанието е, че „истината“ „ще поникне от земята“. Вестта, представена като „истината“, която е Алфа и Омега, произхожда от Съединените щати, защото пониква „от земята“. Вестта в началото дойде от Съединените щати, и вестта в края пониква от същото място.

With the context for God’s cavemen being a symbol, we will consider other prophets that have been in a symbolic cave. Jesus identified John the Baptist as Elijah, and John was in prison when he needed to know if Jesus was the Messiah to come. He needed to know Jesus’ true character. He needed to know if the message he had proclaimed and the message that Jesus continued to proclaim was the true message. He sent his disciples to ask Jesus the question, and Jesus, passed by their question and proceeded to show them His glory.

В контекста на това, че Божиите пещерняци са символ, ще разгледаме и други пророци, които са били в символична пещера. Исус определи Йоан Кръстител като Илия, а Йоан беше в тъмница, когато имаше нужда да узнае дали Исус е Месията, Който трябваше да дойде. Той имаше нужда да познае истинския характер на Исус. Имаше нужда да узнае дали вестта, която беше проповядвал, и вестта, която Исус продължаваше да проповядва, е истинската вест. Той изпрати учениците си да зададат на Исус този въпрос, а Исус, като отмина техния въпрос, пристъпи да им покаже Своята слава.

> “Thus the day wore away, the disciples of John seeing and hearing all. At last Jesus called them to Him, and bade them go and tell John what they had witnessed, adding, ‘Blessed is he, whosoever shall find none occasion of stumbling in Me.’ Luke 7:23, R. V. The evidence of His divinity was seen in its adaptation to the needs of suffering humanity. His glory was shown in His condescension to our low estate.

> „Така денят се изниза, а учениците на Йоан виждаха и чуваха всичко. Най-после Исус ги повика при Себе Си и им заповяда да отидат и да кажат на Йоан какво са били свидетели, като прибави: „Блажен е онзи, който не се съблазни в Мен.“ Лука 7:23. Доказателството за Неговата божественост се виждаше в нейното съответствие на нуждите на страдащото човечество. Неговата слава се проявяваше в снизхождението Му към нашето нищожно състояние.

> “The disciples bore the message, and it was enough. John recalled the prophecy concerning the Messiah, ‘The Lord hath anointed Me to preach good tidings unto the meek; He hath sent Me to bind up the brokenhearted, to proclaim liberty to the captives, and the opening of the prison to them that are bound; to proclaim the acceptable year of the Lord.’ Isaiah 61:1, 2. The works of Christ not only declared Him to be the Messiah, but showed in what manner His kingdom was to be established. To John was opened the same truth that had come to Elijah in the desert, when ‘a great and strong wind rent the mountains, and brake in pieces the rocks before the Lord; but the Lord was not in the wind: and after the wind an earthquake; but the Lord was not in the earthquake: and after the earthquake a fire; but the Lord was not in the fire:’ and after the fire, God spoke to the prophet by ‘a still small voice.’ 1 Kings 19:11, 12. So Jesus was to do His work, not with the clash of arms and the overturning of thrones and kingdoms, but through speaking to the hearts of men by a life of mercy and self-sacrifice.” Desire of Ages, 217.

> „Учениците занесоха вестта, и това бе достатъчно. Йоан си припомни пророчеството относно Месия: „Господ Ме е помазал да благовествувам на кротките; пратил Ме е да превържа съкрушените по сърце, да проглася свобода на пленниците и отваряне на тъмница на вързаните; да проглася благоприятната Господня година.“ Исая 61:1, 2. Делата на Христос не само Го разкриваха като Месия, но показваха и по какъв начин Неговото царство трябваше да бъде установено. На Йоан бе открита същата истина, която бе дошла при Илия в пустинята, когато „силен и мощен вятър цепеше планините и трошеше скалите пред Господа; но Господ не беше във вятъра; а след вятъра — земетръс; но Господ не беше в земетръса; а след земетръса — огън; но Господ не беше в огъня“; и след огъня Бог говори на пророка с „тих и тънък глас“. 3 Царе 19:11, 12. Така Исус трябваше да върши Своето дело не с трясъка на оръжие и преобръщането на престоли и царства, а като говори на сърцата на човеците чрез живот на милост и себеотрицание.“ Копнежът на вековете, 217.

God’s power is conveyed through His Word. It is delivered to “the hearts of men.” That was the lesson of the “still small voice.” Yet Elijah’s message is the external message identifying the forces outside of God’s people. Christ was telling Elijah in the “last days” His word is where the power is located, yet “the clash of arms and the overturning of thrones and kingdoms,” represented by the destructive wind, the earthquake and the fire represent three of the external forces represented in the book of Revelation that God’s people will be confronted with. The destructive “wind” is a symbol of Islam in Bible prophecy. The “earthquake” is the rebellion and anarchy of the French Revolution. The “fire” is the destruction brought upon Sodom and Gomorrah. Elijah had fled the papal power to get to the cave, so the Lord revealed to him that in spite of all the evil forces that make up the crisis at the end of the world, it is the still small voice where God’s power is to be found.

Божията сила се предава чрез Неговото Слово. То се доставя до „сърцата на хората“. Това беше поуката на „тихия тънък глас“. И все пак вестта на Илия е външната вест, която идентифицира силите извън Божия народ. Христос казваше на Илия, че в „последните дни“ силата се намира в Неговото слово; но „сблъсъкът на оръжията и преобръщането на престоли и царства“, представени от разрушителния вятър, земетресението и огъня, изобразяват три от външните сили, представени в книгата Откровение, с които Божият народ ще бъде изправен. Разрушителният „вятър“ е символ на исляма в библейското пророчество. „Земетресението“ е бунтът и анархията на Френската революция. „Огънят“ е унищожението, сполетяло Содом и Гомора. Илия беше избягал от папската власт, за да стигне до пещерата, затова Господ му разкри, че въпреки всички зли сили, които съставят кризата в края на света, именно в тихия тънък глас се намира Божията сила.

Moses, Elijah and John the Baptist all testify to witnessing God’s character from a cave. The “cave” is the only sign that will be given to a wicked and adulterous generation. Jesus spoke of the “adulterous and wicked generation,” which is the generation of the “last days” of the investigative judgment. The sign for that generation was the prophet Jonah that had spent three days in a cave—the belly of a whale.

Мойсей, Илия и Йоан Кръстител всички свидетелстват, че са съзерцавали Божия характер от една пещера. „Пещерата“ е единственият знак, който ще бъде даден на едно зло и прелюбодейно поколение. Исус говори за „прелюбодейното и зло поколение“, което е поколението на „последните дни“ на изследователния съд. Знакът за това поколение беше пророк Йона, който бе прекарал три дни в една пещера — утробата на кит.

> And when the people were gathered thick together, he began to say, This is an evil generation: they seek a sign; and there shall no sign be given it, but the sign of Jonas the prophet. For as Jonas was a sign unto the Ninevites, so shall also the Son of man be to this generation. Luke 11:29, 30.

> А когато народът се струпваше в множество, Той започна да казва: Това поколение е зло поколение; то търси знамение; и никакво знамение няма да му се даде, освен знамението на пророк Йона. Защото както Йона беше знамение за ниневийците, така и Човешкият Син ще бъде за това поколение. Лука 11:29, 30.

Jonah was in a belly of the whale for three days and three nights, as was Jesus in the grave for three days. Jonah was a sign and so is Jesus. They represent the sign of the resurrection, which of course, follows death.

Йона беше в корема на кита три дни и три нощи, както Исус беше в гроба три дни. Йона беше знамение, и такова е и Исус. Те представляват знамението на възкресението, което, разбира се, следва смъртта.

> Then certain of the scribes and of the Pharisees answered, saying, Master, we would see a sign from thee. But he answered and said unto them, An evil and adulterous generation seeketh after a sign; and there shall no sign be given to it, but the sign of the prophet Jonas: For as Jonas was three days and three nights in the whale’s belly; so shall the Son of man be three days and three nights in the heart of the earth. The men of Nineveh shall rise in judgment with this generation, and shall condemn it: because they repented at the preaching of Jonas; and, behold, a greater than Jonas is here. Matthew 12:38–41.

> Тогава някои от книжниците и фарисеите Му отговориха, казвайки: Учителю, искаме да видим знамение от Теб. А Той в отговор им рече: Лукаво и прелюбодейно поколение иска знамение; но знамение няма да му се даде, освен знамението на пророк Йона; защото, както Йона беше три дни и три нощи в корема на кита, така и Човешкият Син ще бъде три дни и три нощи в сърцето на земята. Ниневийските мъже ще възкръснат на съда с това поколение и ще го осъдят; защото се покаяха от проповедта на Йона; и ето, тук има Един по-велик от Йона. Матей 12:38–41.

If we understand the principle of the repetition of history, in conjunction with the fact that all sacred history identifies the end of the world, then Jonah and Christ’s death, burial and resurrection are the “sign” and also the message for God’s people now. When Jonah was cast out of the belly of the whale, he proclaimed the message, just as the message of the resurrection of Christ was immediately proclaimed when the angel removed the rock from the cave that Christ was in. Those represented by Moses, Elijah, Jonah and Christ are symbolizing not only God’s people of the “last days,” but also the message that each of them gave.

Ако разбираме принципа на повторението на историята във връзка с факта, че цялата свещена история посочва края на света, тогава смъртта, погребението и възкресението на Йона и Христос са „знакът“, а също и вестта за Божия народ сега. Когато Йона бе изхвърлен от утробата на кита, той прогласи вестта, точно както вестта за възкресението на Христос бе незабавно прогласена, когато ангелът отмести канарата от пещерата, в която бе Христос. Онези, които са представени чрез Моисей, Илия, Йона и Христос, символизират не само Божия народ на „последните дни“, но и вестта, която всеки от тях даде.

The sign of Jonah includes the cave experience where the merciful character of Christ is manifested. The same mercy that Jesus extended to Elijah was extended to Jonah as he fled from his responsibility of proclaiming the message. There is much more to say of Jonah, but other points now need to be addressed.

Знакът на Йона включва преживяването в пещерата, където се проявява милостивият характер на Христос. Същата милост, която Исус оказа на Илия, бе оказана и на Йона, когато той бягаше от отговорността си да прогласява вестта. Има още много да се каже за Йона, но сега трябва да бъдат разгледани и други въпроси.

The cave, among other things represents death and resurrection. God’s covenant people in the last days have been identified on multiple witnesses as having been dead and then resurrected. Of course, a Christian must be born again to see the kingdom of God, and this represents the death of the old carnal man, but prophetically it means more. It speaks of a message that is stopped in its tracks. Elijah stopped proclaiming the message, Jonah fled from proclaiming the message. John was thrown in prison and executed. Jesus was crucified.

Пещерата, наред с други неща, представлява смъртта и възкресението. Народът на Божия завет в последните дни е бил разпознат въз основа на множество свидетелства като такъв, който е бил мъртъв и след това възкресен. Разбира се, християнинът трябва да се роди отново, за да види Божието царство, и това представлява смъртта на стария плътски човек, но пророчески означава повече. Говори за послание, чийто ход е бил прекъснат. Илия престана да прогласява посланието, Йона избяга от прогласяването на посланието. Йоан бе хвърлен в тъмница и екзекутиран. Исус бе разпнат.

The sign of Jonah therefore is not simply about death and resurrection, it is about the death and resurrection of a message, and all the messages typified in God’s word represent the final warning message that was given to Jesus by the Father, who then gave it to Gabriel, who then gave it to the prophet, who then wrote it and sent it to the churches. God was willing to end the message and start over in the cave experience of Moses. Elijah ended his work as a messenger and fled to the cave. Jonah fled to Tarshish. John the Baptist was murdered, as was Jesus. All of these testimonies are to be brought to the book of Revelation and aligned with one another. Daniel and Revelation are two books, but the “testimony of Jesus” identifies that they are also one book. They possess the same characteristics as the Bible. Two books that make one book and two authors that represent two witnesses.

Следователно знамението на Йона не се отнася просто до смърт и възкресение, а до смъртта и възкресението на една вест; и всички вести, предобразени в Божието слово, представляват последната предупредителна вест, която бе дадена на Исус от Отца, Който след това я даде на Гавриил, който след това я даде на пророка, който след това я написа и я изпрати до църквите. Бог бе готов да прекрати вестта и да започне отново при пещерното преживяване на Моисей. Илия завърши делото си като вестител и избяга в пещерата. Йона избяга в Тарсис. Йоан Кръстител бе убит, както и Исус. Всички тези свидетелства трябва да бъдат приведени към книгата Откровение и съгласувани едно с друго. Данаил и Откровение са две книги, но „свидетелството Исусово“ показва, че те са и една книга. Те притежават същите характеристики като Библията. Две книги, които съставят една книга, и двама автори, които представляват двама свидетели.

Daniel, a captive of Babylon and thereafter Medo-Persia symbolically died when he was thrown into the lion’s den. Jonah symbolically died when eaten by the whale. John the Revelator symbolically died when he was thrown into the boiling oil. William Miller died but has the promise that angels are waiting at his grave for the resurrection of the righteous. The ministry Future for America symbolically died on July 18, 2020.

Даниил, пленник на Вавилон, а след това и на Мидо-Персия, символично умря, когато бе хвърлен в рова с лъвовете. Йона символично умря, когато бе погълнат от кита. Йоан Богослов символично умря, когато бе хвърлен в кипящото масло. Уилям Милър умря, но има обещанието, че ангели го очакват при гроба му за възкресението на праведните. Служението Future for America символично умря на 18 юли 2020 г.

The final warning message is set within the context of the papal power’s deadly wound being healed. The healing of the wound is a specific subject of chapters thirteen and seventeen of Revelation. When the deadly wound is healed the resurrected papacy will become the eighth kingdom represented in chapter seventeen of Revelation. It is identified as the eighth, that is of the seven. Eight is symbolic of resurrection, for circumcision as the seal of the covenant relationship was to be carried out on the eighth day after a male child was born. That rite was replaced by baptism in the Christian dispensation, and baptism represent the death, burial and resurrection of Christ. Christ was resurrected on the day after the seventh day. He therefore was resurrected prophetically on the eighth day. After one thousand years of rest, the earth made new is resurrected in the eighth millennium.

Последната вест на предупреждение е поставена в контекста на изцеляването на смъртоносната рана на папската власт. Изцеляването на раната е специфичен предмет на тринадесета и седемнадесета глава на Откровението. Когато смъртоносната рана бъде изцелена, възкресеното папство ще стане осмото царство, представено в седемнадесета глава на Откровението. То е определено като осмото, тоест от седемте. Осем е символ на възкресението, защото обрязването като печат на заветното взаимоотношение трябваше да се извършва на осмия ден след раждането на мъжко дете. Този обред беше заменен от кръщението в християнската епоха, а кръщението представя смъртта, погребението и възкресението на Христос. Христос възкръсна в деня след седмия ден. Следователно Той пророчески възкръсна на осмия ден. След хиляда години покой обновената земя възкръсва в осмото хилядолетие.

Back to Articles