Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eighty-Two

Книгата на Даниил — сто осемдесет и втора част

Prophetic Alliances and Battles: From Ancient Seleucus to Modern Geopolitics

Пророчески съюзи и битки: От древния Селевк до съвременната геополитика

Author

Jeff Pippenger

Published

April 12, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Verses thirteen and fourteen, identify a history where Seleucus and Philip of Macedon were forming an alliance, and they typify the United States, which is the first proxy army of Rome, and Macedon (Greece) is a symbol of the United Nations. In that early history, an alliance of the king of the north (Seleucus) and Philip (Greece), represents the history that leads into the Battle of Panium, which, two centuries later, had the name of the town changed from Panium, into the town of Caesarea Philippi. The twofold name of the town was not commemorating the alliance of Seleucus and Philip of Macedon.

Стихове тринадесет и четиринадесет посочват една история, в която Селевк и Филип Македонски са сключвали съюз, и те са образ на Съединените щати, които са първата прокси армия на Рим, а Македония (Гърция) е символ на Организацията на обединените нации. В онази ранна история съюзът на северния цар (Селевк) и Филип (Гърция) представлява историята, която води към Битката при Паниум, която, два века по-късно, довежда до това името на града да бъде променено от Паниум на града Кесария Филипова. Двойното име на града не е възпоменавало съюза на Селевк и Филип Македонски.

The name “Caesarea Philippi” derives from the historical transformation of the ancient city known as Paneas or Panium. The city was originally named Paneas due to its proximity to a prominent spring dedicated to the Greek god Pan. The spring, which was a significant religious site in antiquity, fed into the Jordan River.

Името „Кесария Филипова“ произлиза от историческото преобразяване на древния град, известен като Панеас или Паниум. Първоначално градът бил наречен Панеас поради близостта си до известен извор, посветен на гръцкия бог Пан. Изворът, който в древността бил значимо религиозно средище, се вливало в река Йордан.

During the reign of King Herod the Great, around the 1st century BC, the city underwent significant renovations and was expanded and beautified. Caesarea Philippi was named by Herod Philip, a son of Herod the Great. He named the city Caesarea in honor of the Roman Emperor Caesar Augustus, and Philippi after himself, thus Caesarea Philippi. Therefore, “Caesarea Philippi” is a combination of “Caesarea,” reflecting Herod’s homage to Caesar Augustus, and "Philippi," honoring Herod Philip.

По време на царуването на цар Ирод Велики, около I век пр. Хр., градът претърпял значителни преустройства и бил разширен и разкрасен. Кесария Филипова била наречена така от Ирод Филип, син на Ирод Велики. Той нарекъл града Кесария в чест на римския император Цезар Август, а Филипова — по своето собствено име, така че станал известен като Кесария Филипова. Следователно „Кесария Филипова“ е съчетание от „Кесария“, отразяващо почитта на Ирод към Цезар Август, и „Филипова“, отдаващо почит на Ирод Филип.

Prophetically Panium is associated with a confederacy between Seleucus and Philip of Macedon, and also the alliance between Caesar and Herod Philip. Those two alliances address the alliance between the United States and the United Nations that follows the collapse of Putin’s Russia as represented by Seleucus and Philip. They also represent the alliance between the Papacy, who is the mother, and the United States, who is the daughter, as represented by Caesar and Philip, who were both representatives of Rome. Together they identify the United States reaching “across the gulf to grasp the hand of the Roman power,” and reaching “over the abyss to clasp hands with Spiritualism.” Before the Sunday law of verse sixteen, the threefold union is already put in place.

Пророчески Паниум е свързан с конфедерация между Селевк и Филип Македонски, а също и със съюза между Цезар и Ирод Филип. Тези два съюза насочват към съюза между Съединените щати и Организацията на обединените нации, който следва след краха на Русия на Путин, представена от Селевк и Филип. Те също така представят съюза между Папството, което е майката, и Съединените щати, които са дъщерята, представени от Цезар и Филип, които и двамата бяха представители на Рим. Заедно те посочват как Съединените щати се протягат „през бездната, за да сграбчат ръката на римската власт“, и се простират „над пропастта, за да стиснат ръце със спиритизма“. Още преди неделния закон от стих шестнадесети, тройният съюз вече е установен.

Panium represents the center of Greek worship of the god Pan. The spring that was dedicated to the Greek god Pan, was also known at that time as the “Gates of Hell,” and when Jesus visited there, His statement about the “Gates of Hell,” identifies a struggle between the political and religious attributes of Greece (globalism), and apostate Protestantism that takes place in the last days. It is the battle that was first initiated by the rich President that stirred up the realm of Grecia in verse two. It is a worldwide external battle and also an internal battle with the United States.

Паниум представлява центъра на гръцкото поклонение на бога Пан. Изворът, посветен на гръцкия бог Пан, по онова време бил известен също и като „портите на ада“, и когато Исус го посетил там, Неговото изявление за „портите на ада“ посочва борба между политическите и религиозните белези на Гърция (глобализма) и отстъпническия протестантизъм, която се разгръща в последните дни. Това е битката, която първо беше подета от богатия президент, който раздвижи царството на Гърция във втори стих. Тя е световна външна битка, а също и вътрешна битка в рамките на Съединените щати.

The religion of globalism, is the religion of the dragon, which in our modern setting is the religion of woke-ism. In 2020, the beast from the bottomless pit, identified in Revelation chapter eleven, manifested its political and religious power and slew both horns of the earth beast. That bottomless pit, among other things, is represented by the “Spring of Pan,” that fed the Jordan River.

Религията на глобализма е религията на змея, която в нашата съвременна обстановка е религията на уокизма. През 2020 г. звярът от бездънната бездна, посочен в единадесета глава на Откровение, прояви своята политическа и религиозна власт и уби двата рога на земния звяр. Тази бездънна бездна, наред с други неща, е представена от „Извора на Пан“, който е подхранвал река Йордан.

In Greek mythology, Pan was associated with nature, wilderness, and rustic music, and the presence of a spring dedicated to him, and held religious importance for worshippers. The god Pan is often depicted with the legs, horns, and ears of a goat. Pan was considered the god of shepherds and flocks, and was often portrayed as a playful and mischievous deity who frolicked in the forests and mountains. The imagery of Pan as a goat-legged deity agrees with Daniel chapter eight, where Greece is represented by a he-goat. Goats are a common domestic animal in ancient Greece, and were often found in mountainous regions where Pan was believed to roam. This depiction became a prominent feature of Pan’s iconography and persisted in Greek art and literature depicting the god, including the national currency.

В гръцката митология Пан бил свързван с природата, пустошта и селската музика, а присъствието на извор, посветен на него, имало религиозно значение за поклонниците. Бог Пан често е изобразяван с крака, рога и уши на козел. Пан бил считан за бог на овчарите и стадата и често бил представян като игриво и палаво божество, което лудувало из горите и планините. Образът на Пан като божество с кози крака съответства на осма глава от Даниил, където Гърция е представена чрез козел. Козите са обичайно домашно животно в древна Гърция и често се срещали в планинските области, където се вярвало, че Пан броди. Това изображение се превърнало в отличителна черта на иконографията на Пан и се запазило в гръцкото изкуство и литература, изобразяващи бога, включително върху националната валута.

When Jesus visited Caesarea Philippi, He identified that the “Gates of Hell” would not prevail against the church. What Peter had stated in answer to Jesus’ question is understood in Christian history and tradition as the “Christian Confession.”

Когато Исус посети Кесария Филипова, Той заяви, че „портите на ада“ няма да надделеят над църквата. Това, което Петър беше казал в отговор на въпроса на Исус, се разбира в християнската история и традиция като „Християнското изповедание“.

> When Jesus came into the coasts of Caesarea Philippi, he asked his disciples, saying, Whom do men say that I the Son of man am? And they said, Some say that thou art John the Baptist: some, Elias; and others, Jeremias, or one of the prophets. He saith unto them, But whom say ye that I am? And Simon Peter answered and said, Thou art the Christ, the Son of the living God. And Jesus answered and said unto him, Blessed art thou, Simon Barjona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but my Father which is in heaven. And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Then charged he his disciples that they should tell no man that he was Jesus the Christ. Matthew 16:13–20.

> А когато Иисус дойде в пределите на Кесария Филипова, попита учениците Си, казвайки: За кого Ме мислят човеците, Мене, Сина Човешки? А те рекоха: Едни казват, че си Йоан Кръстител; други — Илия; а други — Иеремия или един от пророците. Той им казва: А според вас Аз Кой съм? Симон Петър в отговор рече: Ти си Христос, Синът на живия Бог. А Иисус в отговор му каза: Блажен си ти, Симоне, сине Ионин, защото плът и кръв не са ти открили това, а Моят Отец, Който е на небесата. И Аз ти казвам още: ти си Петър, и на тази канара ще съградя Моята църква, и портите адови няма да ѝ надделеят. И ще ти дам ключовете на небесното царство; и каквото свържеш на земята, ще бъде свързано на небесата; и каквото развържеш на земята, ще бъде развързано на небесата. Тогава заръча на учениците Си никому да не казват, че Той е Иисус Христос. Матей 16:13–20.

This passage is significant because it represents a pivotal moment in Jesus’ ministry and the development of Christian theology. Peter’s confession of Jesus as the Messiah, the Son of the living God, is seen as the foundation of Christian faith and the cornerstone upon which the church is built. The phrase “on this rock I will build my church” is interpreted in Catholic tradition as a reference to Peter himself, whom Jesus identifies as the “rock” upon which the church will be built. This interpretation serves as the basis for the papal primacy and authority in Catholic theology.

Този откъс е значим, защото представлява повратен момент в служението на Исус и в развитието на християнското богословие. Изповедта на Петър за Исус като Месия, Сина на живия Бог, се разглежда като основа на християнската вяра и като крайъгълния камък, върху който е изградена църквата. Изразът „върху тази канара ще съградя църквата Си“ се тълкува в католическата традиция като отнасящ се до самия Петър, когото Исус определя като „канарата“, върху която ще бъде изградена църквата. Това тълкуване служи като основа за папското първенство и власт в католическото богословие.

In Protestant theology, the “rock” is not understood to refer to Peter personally, but to Peter’s confession of faith in Jesus as the Messiah and the Son of God. In this view, the foundation of the church is not Peter, but the confession that Jesus is the Christ and the Son of God. Regardless of theological interpretation, the Confession of Peter in Matthew 16:13–20 is considered a central and foundational passage in Christian belief, emphasizing the identity of Jesus as the Messiah and the Son of God, and affirming the mission and purpose of the church.

В протестантското богословие „скалата“ не се разбира като отнасяща се лично до Петър, а до изповедта на Петър за вярата в Исус като Месията и Божия Син. Според това разбиране основата на църквата не е Петър, а изповедта, че Исус е Христос и Божият Син. Независимо от богословското тълкуване, Изповедта на Петър в Матей 16:13–20 се счита за централен и основополагащ пасаж в християнската вяра, който подчертава самоличността на Исус като Месията и Божия Син и утвърждава мисията и предназначението на църквата.

In the previous article we presented a passage from The Desire of Ages, where Sister White identifies some of the issues associated with Christ’s visit to Caesarea Philippi. One of the points she notes is that Christ had taken the disciples away from the influence of the Jews for the purpose of setting forth the lessons of Caesarea Philippi.

В предишната статия представихме един откъс от „Животът на Исус“, в който сестра Уайт посочва някои от въпросите, свързани с Христовото посещение в Кесария Филипова. Една от точките, които тя отбелязва, е, че Христос бе отвел учениците далеч от влиянието на юдеите с цел да изложи уроците на Кесария Филипова.

> “Jesus and His disciples had now come into one of the towns about Caesarea Philippi. They were beyond the limits of Galilee, in a region where idolatry prevailed. Here the disciples were withdrawn from the controlling influence of Judaism, and brought into closer contact with the heathen worship. Around them were represented forms of superstition that existed in all parts of the world. Jesus desired that a view of these things might lead them to feel their responsibility to the heathen. During His stay in this region, He endeavored to withdraw from teaching the people, and to devote Himself more fully to His disciples.” The Desire of Ages, 411.

> „Исус и Неговите ученици бяха дошли сега в едно от селищата около Кесария Филипова. Те се намираха отвъд пределите на Галилея, в област, където идолопоклонството преобладаваше. Тук учениците бяха отдалечени от господстващото влияние на юдейството и доведени в по-близък досег с езическото поклонение. Около тях бяха представени форми на суеверие, които съществуваха по всички части на света. Исус желаеше погледът към тези неща да ги накара да почувстват своята отговорност към езичниците. По време на пребиваването Си в тази област Той се стараеше да се оттегли от поучаването на народа и да се посвети по-пълно на учениците Си.“ Копнежът на вековете, 411.

On July 18, 2020, Christ removed the disciples of September 11, 2001 from the influence of Laodicean Adventism. The first disappointment in the parable of the ten virgins produced a separation of the movement from the assembly of mockers that was in the process of being passed by. This truth was fulfilled in Millerite history on April 19, 1844, and again on July 18, 2020. The history of the tarrying time then began, and it possesses the signature of “Truth” in both the movement of the first and third angels.

На 18 юли 2020 г. Христос премахна учениците от 11 септември 2001 г. от влиянието на лаодикийския адвентизъм. Първото разочарование в притчата за десетте девици произведе отделяне на движението от събранието на присмивателите, което беше в процес на отминаване. Тази истина се изпълни в милеритската история на 19 април 1844 г., и отново на 18 юли 2020 г. Тогава започна историята на времето на забавянето и тя носи белега на „Истина“ както в движението на първия, така и на третия ангел.

The first disappointment is the first of three waymarks, and the history concludes with the Great Disappointment of October 22, 1844, that typifies the “great earthquake” of Revelation chapter eleven. The beginning, first letter of the Hebrew alphabet represents a disappointment, and the ending, twenty-second letter of the Hebrew alphabet also represents a disappointment. The thirteenth letter, representing rebellion, identifies the disappointment of the foolish virgins who manifest their lost condition when the call at Midnight identifies who has and who has not prepared for the crisis. The twenty-two letters of the Hebrew alphabet represent the symbol of the combination of Divinity with humanity that is accomplished within that history, though the Millerite history represents the first Kadesh, and our history today represents the last Kadesh.

Първото разочарование е първото от три ориентирни белега, а историята завършва с Великото разочарование от 22 октомври 1844 г., което е образ на „голямото земетресение“ от единадесета глава на Откровение. Началото, първата буква от еврейската азбука, представя разочарование, а краят, двадесет и втората буква от еврейската азбука, също представя разочарование. Тринадесетата буква, представяща бунт, обозначава разочарованието на неразумните девици, които проявяват своето изгубено състояние, когато зовът в полунощ разкрива кой се е и кой не се е подготвил за кризата. Двадесет и двете букви на еврейската азбука представляват символа на съчетаването на Божествеността с човечеството, което се осъществява в рамките на тази история, макар че милеритската история представя първия Кадис, а нашата история днес представя последния Кадис.

The two lines are parallel, but one represents the failure of God’s people and the other the victory of God’s people. Just before the cross, Jesus brought His disciples to Panium, just as He has brought His last-day disciples to Panium, and in doing so He allowed a disappointment to remove His last day disciples from the “controlling influence” of Laodicean Adventism, represented by “Judaism” in the history of Matthew chapter sixteen. In doing so, He also simultaneously brought His disciples into a closer contact with heathenism, thus representing the working environment of His last-day disciples who are now living in the full-blown manifestation of satanic power represented by the modern communication systems that are being employed to lead the entire world into receiving the mark of the beast.

Двете линии са паралелни, но едната представя неуспеха на Божия народ, а другата — победата на Божия народ. Непосредствено преди кръста Исус доведе Своите ученици в Паниум, както е довел и Своите ученици от последните дни в Паниум, и с това Той допусна едно разочарование да отстрани Своите ученици от последните дни от „контролиращото влияние“ на лаодикийския адвентизъм, представен от „юдаизма“ в историята на Матей, глава шестнадесета. По този начин Той същевременно доведе и Своите ученици в по-близък досег с езичеството, като така представи средата на действие на Своите ученици от последните дни, които сега живеят в пълното проявление на сатанинска сила, представено от съвременните комуникационни системи, които се използват, за да бъде поведен целият свят към приемането на белега на звяра.

The history of Caesarea Philippi aligns with the history of the Battle of Panium, and verses thirteen through fifteen. Christ and His disciples, were standing in the shadow of the cross, typifying His last-day disciples standing in the shadow of the Sunday law. There, in verses thirteen through fifteen, which was Caesarea Philippi, and also the Battle of Panium, which is where we stand today, Christ began to teach His disciples about what was about to happen in verse sixteen.

Историята на Кесария Филипова съответства на историята на битката при Паниум, както и на стихове тринадесети до петнадесети. Христос и Неговите ученици стояха в сянката на кръста, като предобразяваха Неговите ученици от последните дни, стоящи в сянката на неделния закон. Там, в стихове тринадесети до петнадесети, което беше Кесария Филипова, а също и битката при Паниум, където стоим днес, Христос започна да учи Своите ученици за онова, което предстоеше да се случи в стих шестнадесети.

> “He was about to tell them of the suffering that awaited Him. But first He went away alone, and prayed that their hearts might be prepared to receive His words.” The Desire of Ages, 411.

> „Той щеше да им каже за страданието, което Го очакваше. Но първо се оттегли сам и се помоли сърцата им да бъдат подготвени да приемат Неговите думи.“ Копнежът на вековете, 411.

Before Christ told His disciples of the cross, He first went away, or He tarried, thus marking the tarrying time in the parable and the history from July 18, 2020 to July 2023.

Преди Христос да каже на Своите ученици за кръста, Той най-напред се оттегли, или се забави, като по този начин отбеляза времето на забавянето в притчата и в историята от 18 юли 2020 г. до юли 2023 г.

> “Upon joining them, He did not at once communicate that which He desired to impart. Before doing this, He gave them an opportunity of confessing their faith in Him that they might be strengthened for the coming trial.” The Desire of Ages, 411.

> „Когато се присъедини към тях, Той не им съобщи веднага онова, което желаеше да им предаде. Преди да стори това, им даде възможност да изповядат вярата си в Него, за да бъдат укрепени за предстоящото изпитание.“ Копнежът на вековете, 411.

In July 2023, the Lord began to give opportunity for those involved with the disappointment, to express their faith. He did so by opening up the message of Ezekiel thirty-seven, which was a confirmation of the message of September 11, 2001. It was the thread that tied the sealing time from September 11, 2001 to the soon coming Sunday law together. It did so by placing the disappointment of July 18, 2020 in the structure of truth, for, those who were willing to see, could recognize that every reformatory movement has a theme that runs through their peculiar sacred history.

През юли 2023 г. Господ започна да дава възможност на онези, които бяха свързани с разочарованието, да изразят своята вяра. Той стори това, като разкри посланието на Езекиил тридесет и седма глава, което беше потвърждение на посланието от 11 септември 2001 г. То беше нишката, която свързваше заедно времето на запечатването от 11 септември 2001 г. с близко предстоящия неделен закон. Това стана чрез поставянето на разочарованието от 18 юли 2020 г. в структурата на истината, защото онези, които бяха готови да видят, можеха да разпознаят, че всяко реформаторско движение има тема, която преминава през неговата особена свещена история.

In the last days, the message of the third woe arrived on September 11, 2001, then a false message of the third woe was proclaimed that produced a disappointment, but the message that brought them back to life after three and a half days of being dead, dry and scattered bones was the message of the four winds, that is also the third woe.

В последните дни вестта за третото горко дойде на 11 септември 2001 г.; след това беше прогласена една лъжлива вест за третото горко, която произведе разочарование, но вестта, която ги върна към живот след три дни и половина, през които бяха мъртви, сухи и разпръснати кости, беше вестта за четирите ветрове, която също е третото горко.

The last-day disciples can see, if they choose to see, that the three waymarks of the sealing of the one hundred and forty-four thousand are the same theme at each step, and that at the second step, the rebellion represented by the thirteenth letter of the Hebrew alphabet confirmed the message as “Truth.” A second witness the Lord provided was in the fact that the first disappointment of prior reformatory movements was based upon rebellion against God’s revealed will, whether it was Moses not circumcising his son, or Uzzah touching that ark, or Martha and Mary doubting Jesus’ word concerning the death of Lazarus. The only reform line that did not uphold the fact that the first disappointment was based upon disobedience was the reform movement of the Millerites, but it was also shown at that time that the history of the Millerites possessed internal waymarks that were based upon the truth of the eighth, being of the seven.

Учениците от последните дни могат да видят, ако изберат да виждат, че трите ориентири на запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди представляват една и съща тема на всяка стъпка и че при втората стъпка бунтът, представен чрез тринадесетата буква от еврейската азбука, потвърди вестта като „Истина“. Второ свидетелство, което Господ даде, бе в обстоятелството, че първото разочарование на предишните реформаторски движения се основаваше на бунт срещу откритата Божия воля — било то Мойсей, който не обряза сина си, или Оза, който докосна ковчега, или Марта и Мария, които се усъмниха в словото на Исус относно смъртта на Лазар. Единствената реформаторска линия, която не поддържаше факта, че първото разочарование се основаваше на непокорство, беше реформаторското движение на милеритите, но и в онова време бе показано, че историята на милеритите притежава вътрешни ориентири, които се основаваха на истината за осмия, който е от седемте.

The fact that the eighth is of the seven is a major element of the Revelation of Jesus Christ which is now being unsealed, and the transition of the Philadelphian Millerite movement unto the Laodicean church was a waymark that identified when the Laodicean movement of the third angel would transition unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand. Thus, the fact that the first Millerite disappointment was accomplished without their movement manifesting disobedience, provided the contrast for the same waymark in the last days where the Laodicean movement of the third angel would disobey and produce a disappointment, and in so doing would align with the Millerite waymark, and produce the logic to see the movement of the one hundred and forty-four thousand is the eighth, that is of the seven.

Фактът, че осмият е от седемте, е основен елемент от Откровението на Исус Христос, което сега се разпечатва, и преходът на филаделфийското милеритско движение към Лаодикийската църква беше ориентир, който обозначи кога лаодикийското движение на третия ангел ще премине към филаделфийското движение на сто четиридесет и четирите хиляди. Следователно фактът, че първото милеритско разочарование се осъществи, без тяхното движение да прояви непокорство, осигури контраста за същия този ориентир в последните дни, когато лаодикийското движение на третия ангел щеше да прояви непокорство и да произведе разочарование, и по този начин щеше да се съотнесе с милеритския ориентир и да породи логиката да се види, че движението на сто четиридесет и четирите хиляди е осмият, който е от седемте.

On July 2023, the Lord raised up a “voice in the wilderness” in order to prepare His last-day people for the crisis of the Sunday law, and once He returned from tarrying in prayer unto the disciples, He gave them opportunity to express their faith. In Christ’s day the message was His baptism, the point where Jesus, became Jesus Christ. That waymark aligns with September 11, 2001, and His disciples were asked what men thought, and then asked what the disciples themselves thought about Christ.

През юли 2023 г. Господ издигна „глас в пустинята“, за да приготви Своя народ от последните дни за кризата на неделния закон, и след като се върна от забавянето Си в молитва при учениците, Той им даде възможност да изразят вярата си. В дните на Христос вестта беше Неговото кръщение — точката, в която Исус стана Исус Христос. Тази гранична отметка съответства на 11 септември 2001 г., и Неговите ученици бяха попитани какво мислят човеците, а след това бяха попитани и самите ученици какво мислят за Христос.

> “Upon joining them, He did not at once communicate that which He desired to impart. Before doing this, He gave them an opportunity of confessing their faith in Him that they might be strengthened for the coming trial. He asked, ‘Whom do men say that I the Son of man am?’

> „Когато се присъедини към тях, Той не им съобщи веднага онова, което желаеше да им предаде. Преди да стори това, Той им даде възможност да изповядат вярата си в Него, за да бъдат укрепени за предстоящото изпитание. Той попита: „За кого Ме мислят човеците, Мен, Човешкия Син?““

> “Sadly the disciples were forced to acknowledge that Israel had failed to recognize their Messiah. Some indeed, when they saw His miracles, had declared Him to be the Son of David. The multitudes that had been fed at Bethsaida had desired to proclaim Him king of Israel. Many were ready to accept Him as a prophet; but they did not believe Him to be the Messiah.” The Desire of Ages, 411.

> „За съжаление учениците бяха принудени да признаят, че Израил не беше успял да разпознае своя Месия. Някои наистина, когато видяха Неговите чудеса, бяха заявили, че Той е Давидовият Син. Множествата, които бяха нахранени във Витсаида, бяха пожелали да Го провъзгласят за цар на Израил. Мнозина бяха готови да Го приемат като пророк; но не вярваха, че Той е Месията.“ Копнежът на вековете, 411.

The majority of Adventism did not believe in the third woe of September 11, 2001. They believed some of the miracles of the prophetic Word that had been presented in the movement, and some understood that the message of September 11, 2001 had elements of truth, but they did not truly believe the claims of September 11, 2001.

По-голямата част от адвентизма не повярва в третото горко от 11 септември 2001 г. Те вярваха в някои от чудесата на пророческото Слово, които бяха представени в движението, и някои разбираха, че вестта за 11 септември 2001 г. съдържаше елементи на истина, но не повярваха истински на твърденията, свързани с 11 септември 2001 г.

The claim of September 11, 2001 had been typified by the claim of August 11, 1840, and that claim was expressed by Sister White when commenting upon the fulfillment of August 11, 1840. She stated:

Твърдението за 11 септември 2001 г. беше предобразено чрез твърдението от 11 август 1840 г., и това твърдение беше изразено от Сестра Уайт, когато коментираше изпълнението на 11 август 1840 г. Тя заяви:

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> „В самото посочено време Турция, чрез своите посланици, прие закрилата на съюзените сили на Европа и така се постави под контрола на християнските народи. Събитието изпълни предсказанието точно. Когато това стана известно, мнозина се убедиха в правилността на принципите на пророческото тълкуване, възприети от Милър и неговите сътрудници, и на адвентното движение бе даден чуден тласък. Хора с образование и обществено положение се присъединиха към Милър както в проповядването, така и в публикуването на неговите възгледи, и от 1840 до 1844 г. делото бързо се разпространи.“ Великата борба, 334, 335.

What was confirmed on August 11, 1840 was that Miller’s prophetic views were accurate, and the claim of September 11, 2001 is the confirmation that Future for America’s prophetic views are accurate. The unrepentant multitude in July of 2023 could not and would not accept the premise that the methodology designed by Christ, and entrusted to Future for America is actually the methodology of the latter rain. But then Christ asked His disciples what they, not the multitude thought.

Потвърденото на 11 август 1840 г. беше, че пророческите възгледи на Милър са точни, а твърдението за 11 септември 2001 г. е потвърждението, че пророческите възгледи на Future for America са точни. Неразкаялото се множество през юли 2023 г. не можеше и не желаеше да приеме предпоставката, че методологията, замислена от Христос и поверена на Future for America, всъщност е методологията на късния дъжд. Но тогава Христос попита учениците Си какво мислят те, а не множеството.

> “Jesus now put a second question, relating to the disciples themselves: ‘But whom say ye that I am?’ Peter answered, ‘Thou art the Christ, the Son of the living God.’

> „Сега Исус зададе и втори въпрос, отнасящ се до самите ученици: „А вие за кого Ме мислите?“ Петър отговори: „Ти си Христос, Синът на живия Бог.“

> “From the first, Peter had believed Jesus to be the Messiah. Many others who had been convicted by the preaching of John the Baptist, and had accepted Christ, began to doubt as to John’s mission when he was imprisoned and put to death; and they now doubted that Jesus was the Messiah, for whom they had looked so long. Many of the disciples who had ardently expected Jesus to take His place on David’s throne left Him when they perceived that He had no such intention. But Peter and his companions turned not from their allegiance. The vacillating course of those who praised yesterday and condemned today did not destroy the faith of the true follower of the Saviour. Peter declared, ‘Thou art the Christ, the Son of the living God.’ He waited not for kingly honors to crown his Lord, but accepted Him in His humiliation.

> „Още от самото начало Петър бе повярвал, че Исус е Месията. Мнозина други, които бяха доведени до убеждение чрез проповядването на Йоан Кръстител и бяха приели Христос, започнаха да се съмняват в мисията на Йоан, когато той бе хвърлен в тъмница и предаден на смърт; а сега се съмняваха и че Исус е Месията, Когото бяха очаквали тъй дълго. Мнозина от учениците, които пламенно бяха очаквали Исус да заеме мястото Си на Давидовия престол, Го оставиха, когато разбраха, че Той няма такова намерение. Но Петър и неговите спътници не се отвърнаха от своята преданост. Колебливото поведение на онези, които вчера възхваляваха, а днес осъждаха, не разруши вярата на истинския последовател на Спасителя. Петър заяви: „Ти Си Христос, Синът на живия Бог.“ Той не чакаше царски почести да увенчаят своя Господ, а Го прие в Неговото унижение.“

> “Peter had expressed the faith of the twelve. Yet the disciples were still far from understanding Christ’s mission. The opposition and misrepresentation of the priests and rulers, while it could not turn them away from Christ, still caused them great perplexity. They did not see their way clearly. The influence of their early training, the teaching of the rabbis, the power of tradition, still intercepted their view of truth. From time to time precious rays of light from Jesus shone upon them, yet often they were like men groping among shadows. But on this day, before they were brought face to face with the great trial of their faith, the Holy Spirit rested upon them in power. For a little time their eyes were turned away from ‘the things which are seen,’ to behold ‘the things which are not seen.’ 2 Corinthians 4:18. Beneath the guise of humanity they discerned the glory of the Son of God.

> „Петър бе изразил вярата на дванадесетте. И все пак учениците все още бяха далеч от разбирането на Христовата мисия. Противопоставянето и изопачаването от страна на свещениците и управниците, макар и да не можеха да ги отвърнат от Христос, все пак им причиняваха голямо недоумение. Те не виждаха ясно пътя си. Влиянието на ранното им възпитание, учението на равините, силата на преданието все още пречеха на погледа им към истината. От време на време скъпоценни лъчи светлина от Исус ги огряваха, но често те бяха като хора, които опипом се движат сред сенки. Но в този ден, преди да бъдат изправени лице в лице пред великото изпитание на своята вяра, Светият Дух слезе върху тях със сила. За кратко време очите им бяха отвърнати от „видимите неща“, за да съзерцават „невидимите“. 2 Коринтяни 4:18. Под прикритието на човешката природа те различиха славата на Божия Син.“

> “Jesus answered Peter, saying, ‘Blessed art thou, Simon Bar-jona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but My Father which is in heaven.’” The Desire of Ages, 412.

> „Исус отговори на Петър и рече: „Блажен си ти, Симоне, сине Ионов; защото плът и кръв не са ти открили това, а Моят Отец, Който е на небесата.““ Копнежът на вековете, 412.

Peter’s confession in identifying that Christ is the son of God, spoke directly to the testing question of that history. The time had come for the Messiah to appear, as set forth by God’s prophetic Word, and only those who accepted that truth would be included with those represented by Peter’s statement. Peter represents those who accept the message established on September 11, 2001, and that confess that Jesus is the Son of God. “Peter had expressed the faith of the twelve,” and the twelve he represented were the one hundred and forty-four thousand. For this reason, Christ changed Peter’s name from Simon Bar-jona unto Peter in the passage.

Изповедта на Петър, с която той разпозна, че Христос е Божият Син, се отнесе непосредствено към изпитващия въпрос на онази история. Беше дошло времето Месията да се яви, както е изложено в Божието пророческо Слово, и само онези, които приемеха тази истина, щяха да бъдат включени с онези, представени чрез изявлението на Петър. Петър представлява онези, които приемат вестта, установена на 11 септември 2001 г., и които изповядват, че Исус е Божият Син. „Петър бе изразил вярата на дванадесетте“, а дванадесетте, които той представляваше, бяха сто четиридесет и четирите хиляди. Поради тази причина Христос промени името на Петър от Симон Вар-йона на Петър в този пасаж.

“Simon” means “he who hears,” and “bar” means “son of,” and Jonah means “dove.” Simon represented those who heard the message of the dove, which represented the truths associated with the baptism of Jesus, when He became the Christ, anointed with power, as was symbolically represented by the descent of the Holy Spirit in the form of a dove.

„Симон“ означава „онзи, който чува“, а „бар“ означава „син на“, а Йона означава „гълъб“. Симон представляваше онези, които чуха вестта на гълъба, който представляваше истините, свързани с кръщението на Исус, когато Той стана Христос, помазан със сила, както бе символично представено чрез слизането на Светия Дух във вид на гълъб.

The reform lines parallel each other and John represents the Millerites, who on August 11, 1840, ate the little book. Jeremiah aligns with that event, and when he ate the little book, he was then called by God’s name.

Реформените линии вървят успоредно една на друга и Йоан представлява милеритите, които на 11 август 1840 г. изядоха малката книжка. Еремия съответства на това събитие и когато той изяде малката книжка, тогава бе наречен с Божието име.

> Thy words were found, and I did eat them; and thy word was unto me the joy and rejoicing of mine heart: for I am called by thy name, O Lord God of hosts. Jeremiah 15:16.

> Намериха се Твоите думи, и аз ги изядох; и Твоето слово ми беше радост и веселие на сърцето ми; защото се наричам с Твоето име, Господи Боже Саваоте. Еремия 15:16.

When the Lord entered into covenant with Abram, He changed his name to Abraham, as He did with Sarai and Jacob. The changing of a name represents a covenant relationship, and at the waymark where the Divine symbol descends God’s people are to eat the message, enter into covenant, and their name is then changed. As a representative of the disciples of Christ’s time, Simon Bar-jona represented those who “heard” the message of the “dove.”

Когато Господ влезе в завет с Аврам, Той промени името му на Авраам, както направи със Сарай и Яков. Промяната на името представлява заветно взаимоотношение, и при белега по пътя, където Божественият символ слиза, Божият народ трябва да изяде вестта, да влезе в завет, и тогава името му се променя. Като представител на учениците от времето на Христос, Симон Вар-йона представляваше онези, които „чуха“ вестта на „гълъба“.

When he gave testimony that he recognized that at that waymark Jesus became the Christ, and that He was the Son of God, and all which that entails, Christ then changed his name to Peter. He had expressed the message that Christ’s covenant people of that history accepted, and in so doing he also typified the one hundred and forty-four thousand of the last days.

Когато той засвидетелства, че е разпознал, че при този ориентир Исус стана Христос и че Той беше Божият Син, и всичко, което това включва, тогава Христос промени името му на Петър. Той бе изразил вестта, която заветният народ на Христос в онази история прие, и като направи това, той също така стана прообраз на сто четиридесет и четирите хиляди в последните дни.

The letter “P” is the sixteenth letter in the English alphabet, and the letter “E” is the fifth letter in the alphabet, and the letter “T” is the twentieth letter, the letter “E” is repeated, and the name ends with the letter “R” which is the eighteenth letter. Sixteen “times” five, “times” twenty, “times” five, “times” eighteen equals one hundred and forty-four thousand. The Wonderful Linguist spoke to Peter in Hebrew, and the New Testament was written in the Greek, and the translators of the King James Version produced the New Testament in English.

Буквата „P“ е шестнадесетата буква в английската азбука, а буквата „E“ е петата буква в азбуката, а буквата „T“ е двадесетата буква, буквата „E“ се повтаря, и името завършва с буквата „R“, която е осемнадесетата буква. Шестнадесет „по“ пет, „по“ двадесет, „по“ пет, „по“ осемнадесет е равно на сто четиридесет и четири хиляди. Чудният Лингвист говори на Петър на еврейски, а Новият Завет беше написан на гръцки, и преводачите на Версията на Крал Джеймс изработиха Новия Завет на английски.

In spite of the three steps of differing languages, Christ, who is the Son of God, the Wonderful Linguist, and the Wonderful Numberer, placed an illustration of the sealing of the one hundred and forty-four thousand in Matthew chapter sixteen, that aligns with the Battle of Panium, and His visit to Caesarea Philippi. He did so by employing His control of language and numbers, for He is both Palmoni (the Wonderful Numberer), and the Word (the Wonderful Linguist).

Въпреки трите стъпки на различаващи се езици, Христос, Който е Божият Син, Чудният Езиковед и Чудният Броител, е поставил в шестнадесета глава на Матей илюстрация за запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди, която съответства на битката при Паний и на Неговото посещение в Кесария Филипова. Той направи това, като употреби Своята власт над езика и числата, защото Той е и Палмони (Чудният Броител), и Словото (Чудният Езиковед).

We will continue this study in the next article.

Ще продължим това изследване в следващата статия.

> “Nearly two thousand years ago, a voice of mysterious import was heard in heaven, from the throne of God, ‘Lo, I come.’ ‘Sacrifice and offering Thou wouldest not, but a body hast Thou prepared Me…. Lo, I come (in the volume of the Book it is written of Me,) to do Thy will, O God.’ Hebrews 10:5–7. In these words is announced the fulfillment of the purpose that had been hidden from eternal ages. Christ was about to visit our world, and to become incarnate. He says, ‘A body hast Thou prepared Me.’ Had He appeared with the glory that was His with the Father before the world was, we could not have endured the light of His presence. That we might behold it and not be destroyed, the manifestation of His glory was shrouded. His divinity was veiled with humanity,—the invisible glory in the visible human form.

> „Преди почти две хиляди години в небето, от Божия престол, се чу глас с тайнствено значение: „Ето, ида.“ „Жертва и принос не си поискал, но приготвил си Ми тяло…. Ето, ида (в свитъка на книгата е писано за Мене), за да изпълня Твоята воля, о, Боже.“ Евреи 10:5–7. В тези думи се възвестява изпълнението на намерението, което е било скрито от вечните векове. Христос се канеше да посети нашия свят и да стане въплътен. Той казва: „Приготвил си Ми тяло.“ Ако беше се явил със славата, която имаше у Отца преди създанието на света, ние не бихме могли да издържим светлината на Неговото присъствие. За да можем да я съзерцаваме и да не бъдем погубени, проявлението на Неговата слава бе забулено. Неговата божественост бе покрита с човешка природа — невидимата слава във видима човешка форма.“

> “This great purpose had been shadowed forth in types and symbols. The burning bush, in which Christ appeared to Moses, revealed God. The symbol chosen for the representation of the Deity was a lowly shrub, that seemingly had no attractions. This enshrined the Infinite. The all-merciful God shrouded His glory in a most humble type, that Moses could look upon it and live. So in the pillar of cloud by day and the pillar of fire by night, God communicated with Israel, revealing to men His will, and imparting to them His grace. God’s glory was subdued, and His majesty veiled, that the weak vision of finite men might behold it. So Christ was to come in ‘the body of our humiliation’ (Philippians 3:21, R. V.), ‘in the likeness of men.’ In the eyes of the world He possessed no beauty that they should desire Him; yet He was the incarnate God, the light of heaven and earth. His glory was veiled, His greatness and majesty were hidden, that He might draw near to sorrowful, tempted men.

> „Тази велика цел бе предобразена в образи и символи. Горящият храст, в който Христос се яви на Моисей, разкри Бога. Символът, избран за представянето на Божеството, беше смирен храст, който на вид нямаше никаква привлекателност. В него бе вместен Безкрайният. Всеблагият Бог обви славата Си в най-смирен образ, за да може Моисей да го гледа и да остане жив. Така и в стълба от облак денем и в стълба от огън нощем Бог общуваше с Израил, разкривайки на хората Своята воля и предавайки им Своята благодат. Божията слава бе смекчена и величието Му забулено, за да може слабият взор на крайни човеци да я съзре. Така Христос трябваше да дойде „в тялото на нашето смирение“ (Филипяни 3:21, R. V.), „в човешки образ“. В очите на света Той не притежаваше красота, за да Го пожелаят; и все пак беше въплътеният Бог, светлината на небето и земята. Славата Му бе забулена, величието и царственото Му достойнство — скрити, за да може Той да се приближи до наскърбени, изкушавани човеци.“

> “God commanded Moses for Israel, ‘Let them make Me a sanctuary; that I may dwell among them’ (Exodus 25:8), and He abode in the sanctuary, in the midst of His people. Through all their weary wandering in the desert, the symbol of His presence was with them. So Christ set up His tabernacle in the midst of our human encampment. He pitched His tent by the side of the tents of men, that He might dwell among us, and make us familiar with His divine character and life. ‘The Word became flesh, and tabernacled among us (and we beheld His glory, glory as of the Only Begotten from the Father), full of grace and truth.’ John 1:14, R. V., margin.

> „Бог заповяда на Моисей за Израил: „И нека Ми направят светилище, за да обитавам между тях“ (Изход 25:8), и Той обитаваше в светилището, всред Своя народ. През цялото им уморително странстване в пустинята символът на Неговото присъствие беше с тях. Така и Христос постави Своята скиния всред нашия човешки стан. Той разпъна шатъра Си до шатрите на човеците, за да може да обитава между нас и да ни направи близко познати Неговият божествен характер и живот. „Словото стана плът и пребиваваше между нас (и видяхме славата Му, слава като на Единородния от Отца), пълно с благодат и истина.“ Йоан 1:14, R. V., margin.

> “Since Jesus came to dwell with us, we know that God is acquainted with our trials, and sympathizes with our griefs. Every son and daughter of Adam may understand that our Creator is the friend of sinners. For in every doctrine of grace, every promise of joy, every deed of love, every divine attraction presented in the Saviour’s life on earth, we see ‘God with us.’

> „След като Исус дойде да обитава с нас, ние знаем, че Бог е запознат с нашите изпитания и съчувства на нашите скърби. Всеки син и дъщеря на Адам може да разбере, че нашият Създател е приятел на грешниците. Защото във всяко учение на благодатта, във всяко обещание за радост, във всяко дело на любов, във всяко Божествено привличане, представено в живота на Спасителя на земята, ние виждаме „Бог с нас.“

> “Satan represents God’s law of love as a law of selfishness. He declares that it is impossible for us to obey its precepts. The fall of our first parents, with all the woe that has resulted, he charges upon the Creator, leading men to look upon God as the author of sin, and suffering, and death. Jesus was to unveil this deception. As one of us He was to give an example of obedience. For this He took upon Himself our nature, and passed through our experiences. ‘In all things it behooved Him to be made like unto His brethren.’ Hebrews 2:17. If we had to bear anything which Jesus did not endure, then upon this point Satan would represent the power of God as insufficient for us. Therefore Jesus was ‘in all points tempted like as we are.’ Hebrews 4:15. He endured every trial to which we are subject. And He exercised in His own behalf no power that is not freely offered to us. As man, He met temptation, and overcame in the strength given Him from God. He says, ‘I delight to do Thy will, O My God: yea, Thy law is within My heart.’ Psalm 40:8. As He went about doing good, and healing all who were afflicted by Satan, He made plain to men the character of God’s law and the nature of His service. His life testifies that it is possible for us also to obey the law of God.

> „Сатана представя Божия закон на любовта като закон на себичността. Той заявява, че за нас е невъзможно да се покоряваме на неговите предписания. Падението на нашите първи родители, с цялата скръб, произлязла от него, той вменява на Твореца, като подтиква хората да гледат на Бога като на причина за греха, страданието и смъртта. Исус трябваше да разкрие тази измама. Като един от нас Той трябваше да даде пример на послушание. Затова Той прие върху Себе Си нашето естество и премина през нашите опитности. „Във всичко трябваше да се уподоби на братята Си.“ Евреи 2:17. Ако трябваше да понесем нещо, което Исус не е претърпял, тогава по този въпрос Сатана би представил Божията сила като недостатъчна за нас. Затова Исус беше „във всичко изкушен като нас“. Евреи 4:15. Той издържа всяко изпитание, на което и ние сме подложени. И в Своя полза не употреби никаква сила, която не е свободно предложена и на нас. Като човек Той посрещна изкушението и го победи чрез силата, дадена Му от Бога. Той казва: „Да върша Твоята воля, Боже Мой, е моята наслада; да! Твоят закон е вътре в сърцето Ми.“ Псалм 40:8. Докато обикаляше, вършейки добро и изцелявайки всички, които бяха измъчвани от Сатана, Той направи ясен за хората характера на Божия закон и естеството на служенето на Бога. Неговият живот свидетелства, че и за нас е възможно да се покоряваме на Божия закон.“

> “By His humanity, Christ touched humanity; by His divinity, He lays hold upon the throne of God. As the Son of man, He gave us an example of obedience; as the Son of God, He gives us power to obey. It was Christ who from the bush on Mount Horeb spoke to Moses saying, ‘I AM THAT I AM…. Thus shalt thou say unto the children of Israel, I AM hath sent me unto you.’ Exodus 3:14. This was the pledge of Israel’s deliverance. So when He came ‘in the likeness of men,’ He declared Himself the I AM. The Child of Bethlehem, the meek and lowly Saviour, is God ‘manifest in the flesh.’ 1 Timothy 3:16. And to us He says: ‘I AM the Good Shepherd.’ ‘I AM the living Bread.’ ‘I AM the Way, the Truth, and the Life.’ ‘All power is given unto Me in heaven and in earth.’ John 10:11; 6:51; 14:6; Matthew 28:18. I AM the assurance of every promise. I AM; be not afraid. ‘God with us’ is the surety of our deliverance from sin, the assurance of our power to obey the law of heaven.” The Desire of Ages, 23, 24.

> „Чрез Своята човешка природа Христос се докосна до човечеството; чрез Своята божествена природа Той се хваща за Божия престол. Като Човешки Син Той ни даде пример на послушание; като Божий Син Той ни дава сила да се покоряваме. Христос беше Този, Който от храста на планината Хорив говори на Мойсей, казвайки: „АЗ СЪМ ОНЗИ, КОЙТО СЪМ.... Така ще кажеш на израилевите чада: АЗ СЪМ ме изпрати при вас.“ Изход 3:14. Това беше залогът за избавлението на Израил. Така, когато Той дойде „в човешки образ“, Той заяви за Себе Си, че е АЗ СЪМ. Младенецът от Витлеем, кроткият и смирен Спасител, е Бог, „явен в плът“. 1 Тимотей 3:16. И на нас Той казва: „АЗ СЪМ Добрият Пастир.“ „АЗ СЪМ живият Хляб.“ „АЗ СЪМ Пътят, Истината и Животът.“ „Даде Ми се всяка власт на небето и на земята.“ Йоан 10:11; 6:51; 14:6; Матей 28:18. АЗ СЪМ е уверението за всяко обещание. АЗ СЪМ; не бойте се. „Бог с нас“ е поръчителството за нашето избавление от греха, уверението за нашата сила да се покоряваме на небесния закон.“ Копнежът на вековете, 23, 24.

Back to Articles