Article

# Laodicea - Number One

Лаодикия — номер едно

Isaiah’s Prophecy of Doom for the Valley of Vision

Пророчеството на Исая за гибелта на Долината на видението

Author

Jeff Pippenger

Published

August 14, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

> The burden of the valley of vision. What aileth thee now, that thou art wholly gone up to the housetops? Thou that art full of stirs, a tumultuous city, a joyous city: thy slain men are not slain with the sword, nor dead in battle. All thy rulers are fled together, they are bound by the archers: all that are found in thee are bound together, which have fled from far. Therefore said I, Look away from me; I will weep bitterly, labour not to comfort me, because of the spoiling of the daughter of my people. For it is a day of trouble, and of treading down, and of perplexity by the Lord God of hosts in the valley of vision, breaking down the walls, and of crying to the mountains. Isaiah 22:1–5.

> Тежестта за долината на видението. Какво ти е сега, та си се възкачила цялата по покривите? Ти, която си пълна с вълнения, размирен град, ликуващ град: убитите ти не са убити с меч, нито са загинали в бой. Всичките ти първенци избягаха заедно, вързани са от стрелците; всички, които се намират в теб, са вързани заедно, макар да са избягали надалеч. Затова казах: Отвърнете поглед от мен; ще плача горчиво; не се трудете да ме утешавате поради разорението на дъщерята на моя народ. Защото това е ден на скръб, на потъпкване и на смущение от Господа, Йехова на Войнствата, в долината на видението — събаряне на стените и вик към планините. Исая 22:1–5.

In the book of Isaiah, the word “burden” is found eighteen times. Eleven of those references are directly identifying prophecies of doom, and the other seven references refer to a burden as something that is carried upon the shoulder. Only one of the references translated as “burden” represents something that is carried on the shoulder and is also a prophecy of doom. I intend to address that one reference that is the Hebrew word identifying something that is carried, but is also a prophecy of doom, so I am identifying the distinction from the start, though we will not return to these facts until later.

В книгата на Исая думата „бреме“ се среща осемнадесет пъти. Единадесет от тези препратки пряко обозначават пророчества за гибел, а останалите седем препратки се отнасят до бреме като до нещо, което се носи на рамото. Само една от препратките, преведени като „бреме“, означава нещо, което се носи на рамото, и същевременно е пророчество за гибел. Възнамерявам да разгледам именно тази една препратка, в която е употребена еврейската дума, обозначаваща нещо носено, но която също така е и пророчество за гибел; затова посочвам това разграничение още от самото начало, макар че няма да се върнем към тези факти до по-късно.

The chapter is not vague about the definition of the “valley of vision” for it is identified as the “City of David” and also as “Jerusalem.” The valley of vision is a reference to Laodicean Adventism during the history of the last six verses of Daniel eleven. Isaiah set the context for this doom with the history represented in chapter twenty by describing the progressive conquering of the world by the Assyrian king who had sent a military leader named Tartan to capture a city in Egypt called Ashdod.

Главата не е неясна относно определението на „долината на видението“, защото тя е отъждествена като „Давидовия град“, а също и като „Йерусалим“. Долината на видението е препратка към лаодикийския адвентизъм по време на историята на последните шест стиха от единадесета глава на Даниил. Исая постави контекста на тази гибел чрез историята, представена в двадесета глава, като описа постепенното завладяване на света от асирийския цар, който бе изпратил военачалник на име Тартан, за да превземе един град в Египет, наречен Азот.

The Sunday law is identified in Daniel eleven verse forty-one and it identifies three groups that “escape” the hand of the papacy at the Sunday law.

Неделният закон е посочен в Даниил 11:41, и той определя три групи, които „се избавят“ от ръката на папството при Неделния закон.

> In the year that Tartan came unto Ashdod, (when Sargon the king of Assyria sent him,) and fought against Ashdod, and took it; At the same time spake the Lord by Isaiah the son of Amoz, saying, Go and loose the sackcloth from off thy loins, and put off thy shoe from thy foot. And he did so, walking naked and barefoot. And the Lord said, Like as my servant Isaiah hath walked naked and barefoot three years for a sign and wonder upon Egypt and upon Ethiopia; So shall the king of Assyria lead away the Egyptians prisoners, and the Ethiopians captives, young and old, naked and barefoot, even with their buttocks uncovered, to the shame of Egypt. And they shall be afraid and ashamed of Ethiopia their expectation, and of Egypt their glory. And the inhabitant of this isle shall say in that day, Behold, such is our expectation, whither we flee for help to be delivered from the king of Assyria: and how shall we escape? Isaiah 20:1–6.

> В годината, когато Тартан дойде в Азот, (когато Саргон, асирийският цар, го беше изпратил,) и воюва против Азот, и го превзе; в същото време Господ говори чрез Исая, Амосовия син, и каза: Иди и свали вретището от кръста си, и събуй обувката от ногата си. И той направи така, ходейки гол и бос. И Господ каза: Както Моят слуга Исая ходи гол и бос три години за знамение и чудо върху Египет и върху Етиопия, така асирийският цар ще отведе египтяните в плен и етиопците в робство, млади и стари, голи и боси, дори със задниците им открити, за срам на Египет. И те ще се уплашат и ще се посрамят от Етиопия, надеждата им, и от Египет, славата им. И жителят на този остров ще каже в онзи ден: Ето, такава е нашата надежда, към която прибягваме за помощ, за да бъдем избавени от асирийския цар; и как ще избягаме ние? Исая 20:1–6.

The question raised by the inhabitants of the isle is how do they escape from the king of Assyria, which is also represented as the king of the north in Daniel eleven.

Въпросът, повдигнат от жителите на острова, е как да се избавят от асирийския цар, който също е представен като северния цар в Даниил единадесета глава.

> He [the king of the north] shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> И той [северният цар] ще влезе и в славната земя, и много страни ще бъдат съкрушени; но тези ще се избавят от ръката му: Едом, Моав и началниците на амоновите синове. Даниил 11:41.

In this verse the Sunday law in the United States is identified, and there are some subtle nuances in Daniel’s passage that are worth considering. There are three verses in a row in Daniel eleven verse forty to forty-three that all identify “countries.” In verse forty the countries representing the former Soviet Union were swept away by the papacy and the United States in 1989. Modern historians confirm this fact.

В този стих е посочен неделният закон в Съединените щати и в пасажа на Даниил има някои фини нюанси, които си струва да бъдат разгледани. В Даниил 11:40–43 има три последователни стиха, които всички посочват „страни“. В стих 40 страните, представляващи бившия Съветски съюз, бяха пометени от папството и Съединените щати през 1989 г. Съвременните историци потвърждават този факт.

Then in verse forty-two we find the word “countries” representing all the countries of planet earth, as the king of the north (the papacy) captures Egypt, representing the entire world. That is one of the nuances. The other of the two nuances I am referring to in the three verses involve the word “escape” in verse forty-one and then again in verse forty-two. They are two different Hebrew words, though both are translated as “escape.” The Hebrew word translated as “escape” in verse forty-two means finding no deliverance, for when the “ten kings” representing the United Nations agree to give their one-world government over to the control of the papal beast, there is no escape—no deliverance.

След това, в четиридесет и втори стих, намираме думата „страни“, представляваща всички страни на планетата Земя, когато северният цар (папството) завладява Египет, представляващ целия свят. Това е един от нюансите. Другият от двата нюанса, за които говоря в тези три стиха, включва думата „избягат“ в четиридесет и първи стих, а след това отново в четиридесет и втори стих. Това са две различни еврейски думи, макар и и двете да са преведени като „избягат“. Еврейската дума, преведена като „избягат“ в четиридесет и втори стих, означава да не се намери никакво избавление, защото когато „десетте царе“, представляващи Организацията на обединените нации, се съгласят да предадат своето едносветовно управление под контрола на папския звяр, няма бягство — няма избавление.

> And the ten horns which thou sawest are ten kings, which have received no kingdom as yet; but receive power as kings one hour with the beast. These have one mind, and shall give their power and strength unto the beast. These shall make war with the Lamb, and the Lamb shall overcome them: for he is Lord of lords, and King of kings: and they that are with him are called, and chosen, and faithful. And he saith unto me, The waters which thou sawest, where the whore sitteth, are peoples, and multitudes, and nations, and tongues. And the ten horns which thou sawest upon the beast, these shall hate the whore, and shall make her desolate and naked, and shall eat her flesh, and burn her with fire. For God hath put in their hearts to fulfil his will, and to agree, and give their kingdom unto the beast, until the words of God shall be fulfilled. Revelation 17:12–17.

> И десетте рога, които видя, са десет царе, които още не са получили царство; но получават власт като царе за един час заедно със звяра. Те са на един ум и ще предадат силата и властта си на звяра. Те ще воюват против Агнето, и Агнето ще ги победи; защото То е Господар на господарите и Цар на царете; и онези, които са с Него, са призвани, избрани и верни. И ми каза: Водите, които видя, където седи блудницата, са племена, множества, народи и езици. И десетте рога, които видя на звяра, те ще намразят блудницата, и ще я направят пуста и гола, и ще изядат плътта ѝ, и ще я изгорят с огън. Защото Бог е вложил в сърцата им да изпълнят Неговата воля, и да бъдат в съгласие, и да дадат царството си на звяра, докато се изпълнят Божиите думи. Откровение 17:12–17.

These “ten kings” are referenced repeatedly in God’s word and in the story of Elijah, Ahab, the king of Israel was the head of ten tribes, and he was married to Jezebel. Jezebel is the papacy at the end of the world, Elijah is the messengers of the third angel’s message and Ahab is the head of a ten-king alliance. Ahab represents the United States as the leader of the United Nations during the prophetic history of the Sunday law. When Egypt is captured by Assyria, the king of the north in Daniel eleven forty-two has just forced the ten kings to agree to surrender their kingdom unto the papal power.

Тези „десет царе“ многократно се споменават в Божието слово и в историята на Илия; Ахав, царят на Израил, беше глава на десет племена и беше женен за Езавел. Езавел е папството в края на света, Илия са вестителите на вестта на третия ангел, а Ахав е глава на съюз от десет царе. Ахав представлява Съединените щати като водач на Обединените нации по време на пророческата история на неделния закон. Когато Египет бъде завладян от Асирия, царят на север в Даниил 11:42 току-що е принудил десетте царе да се съгласят да предадат царството си на папската власт.

> “As we approach the last crisis, it is of vital moment that harmony and unity exist among the Lord’s instrumentalities. The world is filled with storm and war and variance. Yet under one head—the papal power—the people will unite to oppose God in the person of His witnesses. This union is cemented by the great apostate. While he seeks to unite his agents in warring against the truth he will work to divide and scatter its advocates. Jealousy, evil surmising, evilspeaking, are instigated by him to produce discord and dissension.” Testimonies, volume 7, 182.

> „С наближаването ни към последната криза е от жизненоважно значение между средствата, които Господ употребява, да съществуват съгласие и единство. Светът е изпълнен с бури, война и раздор. Но под един глава — папската власт — хората ще се обединят, за да се противопоставят на Бога в лицето на Неговите свидетели. Това единение е скрепено от великия отстъпник. Докато се стреми да обедини своите оръдия във война против истината, той ще действа, за да разделя и разпръсва нейните защитници. Ревност, зли подозрения, злословене — всичко това е подбуждано от него, за да произведе разногласие и разцепление.“ Свидетелства, том 7, 182.

In verse forty-one we find the word “escape” and we also find the word “escape” in verse forty-two, but they are two different Hebrew words. The word translated as “escape” in verse forty-one means to escape as if by slipperiness. This is the word translated as “escape” in verse six of Isaiah chapter twenty. “In that day” “the inhabitant of this isle” ask how they can escape from the Assyrian who “in that day” is progressively conquering the world as illustrated in Daniel eleven and several other passages of Scripture.

В четиридесет и първи стих намираме думата „избягат“, а също намираме думата „избягат“ и в четиридесет и втори стих, но те са две различни еврейски думи. Думата, преведена като „избягат“ в четиридесет и първи стих, означава да се изплъзнеш, сякаш поради хлъзгавост. Това е думата, преведена като „избягат“ в шести стих на двадесета глава на Исая. „В онзи ден“ „жителят на този остров“ пита как могат да избягат от асириеца, който „в онзи ден“ постепенно завладява света, както е илюстрирано в Даниил единадесет и в няколко други пасажа от Писанието.

In Daniel eleven verse forty-one when the papacy, or as Daniel represents him, the king of the north, or as Isaiah represents him the Assyrian, is conquering the “glorious land” representing the United States, there are two groups that are identified.

В Даниил, единадесета глава, четиридесет и първи стих, когато папството — или, както Даниил го представя, северният цар, или, както Исая го представя, асириецът — завладява „славната земя“, представляваща Съединените щати, се открояват две групи.

> He shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> И ще навлезе в славната земя, и много страни ще бъдат съборени; но тези ще се избавят от ръката му: Едом, Моав и първенците на амонците. Даниил 11:41.

One is the “many” who are overthrown and the other group is represented as “Edom, Moab and the chief of the children of Ammon.” At the Sunday law, Revelation eighteen verse four, calls those still in Babylon to “come out.”

Едните са „мнозинството“, което бива повалено, а другата група е представена като „Едом, Моав и първенците на амонците“. При неделния закон Откровение 18:4 призовава онези, които все още са във Вавилон, да „излязат“.

> And I heard another voice from heaven, saying, Come out of her, my people, that ye be not partakers of her sins, and that ye receive not of her plagues. Revelation 18:4.

> И чух друг глас от небето, който казваше: Излезте от нея, люде Мои, за да не станете съучастници в нейните грехове и да не приемете от нейните язви. Откровение 18:4.

Edom, Moab and the chief of the children of Ammon are those who escape by slipperiness, as the peoples of the isle in Isaiah twenty are hoping to do.

Едом, Моав и първенците на амонците са онези, които ще се избавят чрез хитро изплъзване, както народите на острова в Исая двадесета глава се надяват да сторят.

In verse forty-one the other nuance I am referring to is that in verse forty, forty-one and forty-two we find the word “countries,” but in verse forty-one it is a supplied word, not in the original words of Daniel and does not belong there. Many countries were overthrown in fulfillment of verse forty at the collapse of the Soviet Union and many countries are captured when the papacy takes over the United Nations. But at the Sunday law in the United States the “many” who are overthrown, are not many countries, they can only be Seventh-day Adventists.

В четиридесет и първи стих другият нюанс, към който се отнасям, е, че в четиридесети, четиридесет и първи и четиридесет и втори стих намираме думата „страни“, но в четиридесет и първи стих тя е добавена дума, не присъства в първоначалните думи на Даниил и не ѝ е мястото там. Много страни бяха повалени в изпълнение на четиридесети стих при разпадането на Съветския съюз и много страни са завладени, когато папството поеме контрола над Организацията на обединените нации. Но при неделния закон в Съединените щати „мнозината“, които са повалени, не са много страни; те могат да бъдат само адвентисти от седмия ден.

> “If the light of truth has been presented to you, revealing the Sabbath of the fourth commandment, and showing that there is no foundation in the Word of God for Sunday observance, and yet you still cling to the false sabbath, refusing to keep holy the Sabbath which God calls ‘My holy day,’ you receive the mark of the beast. When does this take place? When you obey the decree that commands you to cease from labor on Sunday and worship God, while you know that there is not a word in the Bible showing Sunday to be other than a common working day, you consent to receive the mark of the beast, and refuse the seal of God.” Review and Herald, July 13, 1897.

> „Ако светлината на истината ви е била представена, разкривайки съботата на четвъртата заповед и показвайки, че в Божието Слово няма никакво основание за спазването на неделята, а вие все пак продължавате да се придържате към фалшивата събота, отказвайки да освещавате съботата, която Бог нарича „Моят свят ден“, вие приемате белега на звяра. Кога става това? Когато се подчинявате на указа, който ви заповядва да се въздържате от труд в неделя и да се покланяте на Бога, докато знаете, че в Библията няма нито една дума, която да показва, че неделята е нещо друго освен обикновен работен ден, вие се съгласявате да приемете белега на звяра и отказвате Божия печат.“ Review and Herald, July 13, 1897.

Any member of the Seventh-day Adventist church accepted the Sabbath doctrine when they first became baptized members of the church and they are held accountable to the “light of truth” concerning the Sabbath.

Всеки член на Църквата на адвентистите от седмия ден е приел учението за съботата, когато първоначално е бил кръстен като член на църквата, и носи отговорност пред „светлината на истината“ относно съботата.

> “The change of the Sabbath is the sign or mark of the authority of the Romish church. Those who, understanding the claims of the fourth commandment, choose to observe the false sabbath in the place of the true, are thereby paying homage to that power by which alone it is commanded. The mark of the beast is the papal sabbath, which has been accepted by the world in the place of the day of God’s appointment.

> „Промяната на съботата е знакът или белегът на властта на римската църква. Онези, които, разбирайки изискванията на четвъртата заповед, избират да спазват лъжливата събота вместо истинската, с това отдават почит на онази власт, чрез която единствено тя е заповядана. Белегът на звяра е папската събота, която е била приета от света на мястото на деня, определен от Бога.“

> “No one has yet received the mark of the beast. The testing time has not yet come. There are true Christians in every church, not excepting the Roman Catholic communion. None are condemned until they have had the light and have seen the obligation of the fourth commandment. But when the decree shall go forth enforcing the counterfeit sabbath, and the loud cry of the third angel shall warn men against the worship of the beast and his image, the line will be clearly drawn between the false and the true. Then those who still continue in transgression will receive the mark of the beast.

> „Никой все още не е приел белега на звяра. Времето на изпитанието още не е настъпило. Във всяка църква има истински християни, като не се изключва и римокатолическото общение. Никой не е осъден, докато не е получил светлината и не е видял задължителността на четвъртата заповед. Но когато бъде издаден указът, налагащ фалшивата събота, и силният вик на третия ангел предупреди хората против поклонението на звяра и на неговия образ, разграничителната линия между лъжливото и истинното ще бъде ясно прокарана. Тогава онези, които все още продължават в престъпление, ще приемат белега на звяра.

> “With rapid steps we are approaching this period. When Protestant churches shall unite with the secular power to sustain a false religion, for opposing which their ancestors endured the fiercest persecution, then will the papal sabbath be enforced by the combined authority of church and state. There will be a national apostasy, which will end only in national ruin.” Manuscript 51, 1899.

> „С бързи стъпки се приближаваме към този период. Когато протестантските църкви се съюзят със светската власт, за да поддържат една лъжлива религия, на която техните предци се противопоставяха, понасяйки най-жестокото гонение, тогава папската събота ще бъде наложена чрез съвместната власт на църквата и държавата. Ще настъпи национално отстъпление, което ще завърши единствено с национална разруха.“ Ръкопис 51, 1899 г.

At the Sunday law the only people held accountable for the light of the third angel is Seventh-day Adventists, for it is only then that those outside of Adventism will have the test of the third angel presented to them. The “many” overthrown at the Sunday law are Laodicean Adventists, for “judgment begins at the house of God.”

При неделния закон единствените хора, държани отговорни за светлината на третия ангел, са адвентистите от седмия ден, защото едва тогава на онези извън адвентизма ще бъде представено изпитанието на третия ангел. „Мнозината“, съборени при неделния закон, са лаодикийските адвентисти, защото „съдът започва от Божия дом“.

> So the last shall be first, and the first last: for many be called, but few chosen. Matthew 20:16.

> Така последните ще бъдат първи, а първите — последни; защото мнозина са призвани, но малцина избрани. Матей 20:16.

Isaiah is a “sign and a wonder” for Egypt and Ethiopia concerning the papacies progressive conquering of the world. Egypt is the United Nations; Ethiopia is the United States and Assyria is the papacy. In the setting of that prophetic history Isaiah begins to set forth a series of prophecies of doom. Chapter twenty-two is about the Laodiceans that are overthrown at the Sunday law and the Philadelphians that call “Edom, Moab and the chief of the children of Ammon” out of Babylon.

Исая е „знамение и чудо“ за Египет и Етиопия относно постепенното завладяване на света от страна на папствата. Египет е Организацията на обединените нации; Етиопия е Съединените щати, а Асирия е папството. В обстановката на тази пророческа история Исая започва да излага поредица от пророчества за гибел. Двадесет и втора глава е за лаодикийците, които са повалени при неделния закон, и филаделфийците, които призовават „Едом, Моав и първенците на амонците“ да излязат от Вавилон.

Laodicean Adventism lacks the necessary character to be saved, and they are spewed out of the mouth of the Lord at the Sunday law. I note this fact, only to emphasize the next point. Isaiah twenty-two represents another reason that Laodicea is lost, for the prophecy of doom is against the valley of “vision.” There are two primary Hebrew words that are translated as “vision.” One represents the prophetic sequence of events and the other represents a vision of Christ. One is external to the church and the other is internal to the church. The word in chapter twenty-two is the vision representing prophetic events, and it is the same word translated as “vision” in the book of Proverbs.

Лаодикийският адвентизъм няма необходимия характер, за да бъде спасен, и при неделния закон бива избълван от устата на Господа. Отбелязвам този факт само за да подчертая следващата точка. Исая двадесет и втора глава представя още една причина, поради която Лаодикия е изгубена, защото пророчеството за гибел е отправено срещу долината на „видението“. Има две основни еврейски думи, които се превеждат като „видение“. Едната обозначава пророческата последователност на събитията, а другата обозначава видение за Христос. Едната е външна спрямо църквата, а другата е вътрешна за църквата. Думата в двадесет и втора глава е видението, представящо пророческите събития, и тя е същата дума, преведена като „видение“ в книгата Притчи.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 29:18.

> Където няма видение, народът загива; а който пази закона, блажен е той. Притчи 29:18.

The “burden of the valley of vision” is the prophecy identifying two classes of worshippers in God’s church at the end of the world. One class represented by Shebna is Laodicea and the other class is Philadelphia represented by Eliakim the son of Hilkiah. The distinction between the two classes in the chapter is of course the same distinction as the parable of the ten virgins. One class has the oil at midnight and the other class does not. The “oil” as a symbol represents different truths depending on the context where it is found, but in Isaiah twenty-two the “oil” of the ten virgins is represented by the word “vision.” One class has the “oil” the other does not.

„Бремето за долината на видението“ е пророчеството, което определя две групи поклонници в Божията църква в края на света. Едната група, представена от Савна, е Лаодикия, а другата група е Филаделфия, представена от Елиаким, сина на Хелкия. Разграничението между двете групи в тази глава, разбира се, е същото разграничение, както в притчата за десетте девици. Едната група има маслото в полунощ, а другата група го няма. „Маслото“ като символ представя различни истини в зависимост от контекста, в който се среща, но в Исая двадесет и втора глава „маслото“ на десетте девици е представено чрез думата „видение“. Едната група има „маслото“, а другата го няма.

> “The anointed ones standing by the Lord of the whole earth, have the position once given to Satan as covering cherub. By the holy beings surrounding his throne, the Lord keeps up a constant communication with the inhabitants of the earth. The golden oil represents the grace with which God keeps the lamps of believers supplied, that they shall not flicker and go out. Were it not that this holy oil is poured from heaven in the messages of God’s Spirit, the agencies of evil would have entire control over men.

> „Помазаните, които стоят пред Господа на цялата земя, заемат положението, някога дадено на Сатана като закриващ херувим. Чрез святите същества, които обкръжават Неговия престол, Господ поддържа постоянно общение с жителите на земята. Златното масло представлява благодатта, с която Бог поддържа светилниците на вярващите снабдени, за да не затрептят и угаснат. Ако това свято масло не се изливаше от небето чрез вестите на Божия Дух, оръдията на злото биха имали пълен контрол над хората.“

> “God is dishonored when we do not receive the communications which he sends us. Thus we refuse the golden oil which he would pour into our souls to be communicated to those in darkness. When the call shall come, ‘Behold, the bridegroom cometh; go ye out to meet him,’ those who have not received the holy oil, who have not cherished the grace of Christ in their hearts, will find, like the foolish virgins, that they are not ready to meet their Lord. They have not, in themselves, the power to obtain the oil, and their lives are wrecked. But if God’s Holy Spirit is asked for, if we plead, as did Moses, ‘Show me thy glory,’ the love of God will be shed abroad in our hearts. Through the golden pipes, the golden oil will be communicated to us. ‘Not by might, nor by power, but by my Spirit, saith the Lord of Hosts.’ By receiving the bright beams of the Sun of Righteousness, God’s children shine as lights in the world.” Review and Herald, July 20, 1897.

> „Бог бива безчестен, когато не приемаме вестите, които Той ни изпраща. Така ние отхвърляме златния елей, който Той би излял в душите ни, за да бъде предаден на онези, които са в тъмнина. Когато се разнесе викът: „Ето, младоженецът иде; излезте да го посрещнете“, онези, които не са приели святия елей, които не са съхранили благодатта на Христос в сърцата си, ще открият, подобно на неразумните девици, че не са готови да посрещнат своя Господ. Те нямат в себе си сила да придобият елея и животът им е разбит. Но ако Божият Свети Дух бъде поискан, ако умоляваме, както Мойсей умоляваше: „Покажи ми славата Си“, Божията любов ще се излее в сърцата ни. Чрез златните тръби златният елей ще бъде предаден на нас. „Не чрез сила, нито чрез мощ, а чрез Духа Ми, казва Господ на Силите.“ Приемайки светлите лъчи на Слънцето на правдата, Божиите чеда сияят като светлини в света.“ Review and Herald, July 20, 1897.

The spirits of the prophets agree with one another, and Zechariah’s two anointed ones are also the two witnesses of Revelation eleven.

Духовете на пророците са в съгласие помежду си, а двамата помазани на Захария са също и двамата свидетели от Откровение 11.

> “Concerning the two witnesses the prophet declares further: ‘These are the two olive trees, and the two candlesticks standing before the God of the earth.’ ‘Thy word,’ said the psalmist, ‘is a lamp unto my feet, and a light unto my path.’ Revelation 11:4; Psalm 119:105. The two witnesses represent the Scriptures of the Old and the New Testament. Both are important testimonies to the origin and perpetuity of the law of God. Both are witnesses also to the plan of salvation. The types, sacrifices, and prophecies of the Old Testament point forward to a Saviour to come. The Gospels and Epistles of the New Testament tell of a Saviour who has come in the exact manner foretold by type and prophecy.” The Great Controversy, 267.

> „Относно двамата свидетели пророкът заявява по-нататък: „Това са двете маслини и двата светилника, които стоят пред Бога на земята.“ „Твоето слово — каза псалмистът — е светило на нозете ми и светлина на пътеката ми.“ Откровение 11:4; Псалом 119:105. Двамата свидетели представляват Писанията на Стария и Новия Завет. И двете са важни свидетелства за произхода и непреходността на Божия закон. И двете свидетелстват също и за плана на спасението. Образите, жертвите и пророчествата на Стария Завет сочат напред към Спасител, Който предстои да дойде. Евангелията и посланията на Новия Завет разказват за Спасител, Който е дошъл точно по начина, предсказан чрез образ и пророчество.“ Великата борба, 267.

Zechariah’s two anointed ones represent the communication process that is illustrated in Revelation chapter one. The “oil” which is the prophetic “vision” of historical events is conveyed through the Old and New Testaments. In Revelation eleven these two witnesses are identified by context as Moses and Elijah. Moses and Elijah are a symbol unto themselves.

Двамата помазани на Захария представят процеса на общуване, онагледен в първата глава на Откровение. „Маслото“, което е пророческото „видение“ за исторически събития, се предава чрез Стария и Новия Завет. В Откровение единадесета глава тези двама свидетели по контекста са отъждествени с Моисей и Илия. Моисей и Илия са символ сами по себе си.

When represented together as at the Mount of Transfiguration or Revelation eleven they are symbols of two different truths. At the mount they represent the martyrs during the Sunday law crisis and the one hundred and forty-four thousand, whereas in Revelation eleven they represent the Old and New Testaments. But for Adventism they represent even more. The two witnesses for the Jews were the “law and the prophets” representing the Old Testament, and the two witnesses for Christians were the Old and New Testaments, but for Adventism the two witnesses are the word of God and the testimony of Jesus. This is why John was in Patmos.

Когато са представени заедно, както на Планината на преображението или в Откровение единадесета глава, те са символи на две различни истини. На планината те представят мъчениците по време на кризата със закона за неделята и сто четиридесет и четирите хиляди, докато в Откровение единадесета глава те представят Стария и Новия завет. Но за Адвентизма те представляват още повече. Двамата свидетели за юдеите бяха „законът и пророците“, представляващи Стария завет, а двамата свидетели за християните бяха Старият и Новият завет, но за Адвентизма двамата свидетели са словото Божие и свидетелството на Исус. Ето защо Йоан беше на Патмос.

> I John, who also am your brother, and companion in tribulation, and in the kingdom and patience of Jesus Christ, was in the isle that is called Patmos, for the word of God, and for the testimony of Jesus Christ. Revelation 1:9.

> Аз Йоан, който съм и ваш брат, и съучастник в скръбта, и в царството, и в търпението на Исус Христос, бях на острова, наречен Патмос, заради Божието слово и заради свидетелството на Исус Христос. Откровение 1:9.

In Isaiah twenty-two the two witnesses of Moses and Elijah are represented, though it can only be recognized if you apply the principle of Alpha and Omega to the chapter. Consider where Jesus started His explanation of the “vision” of prophetic events to His disciples on the road to Emmaus.

В Исая двадесет и втора глава са представени двамата свидетели — Моисей и Илия, макар това да може да бъде разпознато единствено ако приложите към главата принципа на Алфа и Омега. Разгледайте откъде Исус започна Своето обяснение на „видението“ за пророческите събития към Своите ученици по пътя за Емаус.

> “Beginning at Moses, the very Alpha of Bible history, Christ expounded in all the Scriptures the things concerning Himself.” Desire of Ages, 796.

> „Започвайки от Мойсей, самата Алфа на библейската история, Христос изясняваше във всичките Писания онова, което се отнасяше за Него.“ Копнежът на вековете, с. 796.

Elijah is the prophet that appears before the great and dreadful day of the Lord, with a message based upon the principle of Alpha and Omega, turning the hearts of the fathers (alpha) unto the children (omega). Moses and Elijah represent the alpha and omega of Bible prophecy. If you can hear it Moses was William Miller. Both Moses and Miller died, and both were identified by inspiration as saved. Moses is of course resurrected right after his death, but angels are waiting around the grave of Miller until his resurrection. Elijah represents the last messenger before the coming of the great and dreadful day of the Lord.

Илия е пророкът, който се явява преди великия и страшен ден на Господа, с вест, основана върху принципа на Алфа и Омега, обръщайки сърцата на бащите (алфа) към децата (омега). Мойсей и Илия представляват алфата и омегата на библейското пророчество. Ако можете да го чуете, Мойсей беше Уилям Милър. И Мойсей, и Милър умряха, и и двамата бяха определени чрез вдъхновение като спасени. Мойсей, разбира се, е възкресен непосредствено след смъртта си, но ангели очакват около гроба на Милър до неговото възкресение. Илия представлява последния вестител преди настъпването на великия и страшен ден на Господа.

> “The Jews tried to stop the proclamation of the message that had been predicted in the Word of God; but prophecy must be fulfilled. The Lord says, ‘Behold, I will send you Elijah the prophet before the coming of the great and dreadful day of the Lord’ (Malachi 4:5). Somebody is to come in the spirit and power of Elijah, and when he appears, men may say, ‘You are too earnest, you do not interpret the Scriptures in the proper way. Let me tell you how to teach your message.’

> „Юдеите се опитаха да спрат прогласяването на вестта, която бе предсказана в Божието Слово; но пророчеството трябва да се изпълни. Господ казва: „Ето, Аз ще ви изпратя пророк Илия, преди да дойде великият и страшен ден Господен“ (Малахия 4:5). Някой трябва да дойде в духа и силата на Илия и когато той се появи, хората може да кажат: „Ти си твърде ревностен, не тълкуваш Писанията по правилния начин. Нека ти кажа как да поучаваш своята вест.““

> “There are many who cannot distinguish between the work of God and that of man. I shall tell the truth as God gives it to me, and I say now, If you continue to find fault, to have a spirit of variance, you will never know the truth, Jesus said to His disciples, ‘I have yet many things to say unto you, but ye cannot bear them now’ ( John 16:12). They were not in a condition to appreciate sacred and eternal things; but Jesus promised to send the Comforter, who would teach them all things, and bring all things to their remembrance, whatsoever He had said unto them. Brethren, we must not put our dependence in man. ‘Cease ye from man, whose breath is in his nostrils: for wherein is he to be accounted of?’ (Isaiah 2:22). You must hang your helpless souls upon Jesus. It does not become us to drink from the fountain of the valley, when there is a fountain in the mountain. Let us leave the lower streams; let us come to the higher springs. If there is a point of truth that you do not understand, upon which you do not agree, investigate, compare scripture with scripture, sink the shaft of truth down deep into the mine of God’s Word. You must lay yourselves and your opinions on the altar of God, put away your preconceived ideas, and let the Spirit of Heaven guide you into all truth.” Selected Messages, book 1, 412.

> „Има мнозина, които не могат да различат между делото на Бога и това на човека. Аз ще кажа истината, както Бог ми я дава, и сега казвам: ако продължавате да намирате недостатъци, да имате дух на разногласие, никога няма да познаете истината. Исус каза на Своите ученици: „Имам още много неща да ви кажа, но не можете да ги понесете сега“ (Йоан 16:12). Те не бяха в състояние да оценят свещените и вечните неща; но Исус обеща да изпрати Утешителя, Който щеше да ги научи на всичко и да им напомни всичко, което им беше казал. Братя, не бива да възлагаме упованието си на човек. „Престанете да се надявате на човек, в чиито ноздри е дихание; защото за какво следва да се счита той?“ (Исая 2:22). Вие трябва да окачите безпомощните си души на Исус. Не подобава на нас да пием от извора в долината, когато има извор в планината. Нека оставим долните потоци; нека дойдем при по-високите извори. Ако има някоя точка на истината, която не разбирате, по която не сте съгласни, изследвайте, сравнявайте писание с писание, спуснете шахтата на истината дълбоко в рудника на Божието Слово. Трябва да положите себе си и мненията си на Божия олтар, да отстраните предвзетите си идеи и да оставите Духа на Небето да ви води във всяка истина.“ Избрани вести, книга 1, 412.

In Isaiah twenty-two Shebna and Eliakim represent the wise and foolish within Adventism at the end of the world when the king of the north is marching upon Jerusalem. Eliakim the son of Hilkiah possessed the “vision,” Shebna didn’t.

В Исая двадесет и втора глава Шевна и Елиаким представят мъдрите и неразумните в адвентизма в края на света, когато северният цар настъпва към Ерусалим. Елиаким, синът на Хелкия, притежаваше „видението“, а Шевна не.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 29:18.

> Където няма видение, народът загива; а който пази закона, блажен е той. Притчи 29:18.

The prophetic message, that is the “vision” of this verse addresses two things. You understand the increase of prophetic light and you live, and if you don’t—you die. If you don’t understand, then you cannot be prepared to keep the Sabbath at the Sunday law test. It will be, “too late.” When Laodicean Adventists are overthrown at the Sunday law, they reject the law because they rejected the “vision of truth.” They have no oil, they do not understand the increase of knowledge that is unsealed just before probation closes.

Пророческата вест, тоест „видението“ на този стих, засяга две неща. Ако разбираш нарастването на пророческата светлина, живееш; а ако не — умираш. Ако не разбираш, тогава не можеш да бъдеш приготвен да пазиш съботата при изпитанието на неделния закон. Тогава ще бъде „твърде късно“. Когато лаодикийските адвентисти бъдат повалени при неделния закон, те отхвърлят закона, защото са отхвърлили „видението на истината“. Те нямат масло; не разбират нарастването на познанието, което бива разпечатано тъкмо преди да се затвори благодатното време.

> Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked. Revelation 3:17.

> Понеже казваш: Богат съм и забогатях, и нямам нужда от нищо; а не знаеш, че ти си окаян и нещастен, сиромах, сляп и гол. Откровение 3:17.

Isaiah’s sign is that he walked naked and barefoot for three years. He did so to warn those who would be warned by his prophetic message, that if you do not understand the vision of prophetic events, you will come to the Sunday law and become a captive that is led off in a wretched, miserable, poor, blind and naked condition. Isaiah was a sign and wonder for Isaiah’s history, but more so for the end of the world.

Знамението на Исая е, че той ходи гол и бос в продължение на три години. Той направи това, за да предупреди онези, които биха се вслушали в неговата пророческа вест, че ако не разбирате видението за пророческите събития, ще стигнете до неделния закон и ще станете пленници, отведени в окаяно, бедно, сляпо и голо състояние. Исая беше знамение и чудо за историята на Исая, но още повече за края на света.

> Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come. 1 Corinthians 10:11.

> А всичко това им се случи като примери; и бе написано за наше наставление, върху които са дошли последните времена на света. 1 Коринтяни 10:11.

In the first five verses of chapter twenty-two Jerusalem, the city of David is identified as a “tumultuous,” “joyous city” that is full of “stirs.” A classic biblical statement that is even employed by worldlings is used in this chapter to represent the “joyful” “tumultuous” city that is full of “stirs,” when those in verse thirteen joyfully say, “let us eat and drink; for tomorrow we shall die.” Yet, though they are joyous, their men are slain, but not with a sword, nor in battle, and therefore Isaiah poses the question, “What aileth thee?”

В първите пет стиха на двадесет и втора глава Йерусалим, градът на Давид, е определен като „развълнуван“, „весел град“, който е пълен с „вълнения“. В тази глава е употребен един класически библейски израз, който се използва дори и от светските хора, за да представи „веселия“, „развълнуван“ град, пълен с „вълнения“, когато онези в тринадесети стих с веселие казват: „нека ядем и пием; защото утре ще умрем“. Но, макар да са весели, мъжете им са поразени, ала не с меч, нито в бой; и затова Исаия задава въпроса: „Какво ти е?“

Whatever ails them, it has caused them to go to the housetops. Housetops is a symbol of worshipping the sun, moon and stars, it’s a symbol of spiritualism. Adventism is under a spiritual delusion in the passage.

Каквото и да ги измъчва, то ги е накарало да се качат по покривите. Покривите са символ на поклонение на слънцето, луната и звездите; те са символ на спиритизъм. В този пасаж адвентизмът се намира под духовна заблуда.

> And them that worship the host of heaven upon the housetops; and them that worship and that swear by the Lord, and that swear by Malcham; And them that are turned back from the Lord; and those that have not sought the Lord, nor inquired for him.

> И онези, които се покланят на небесното войнство по покривите; и онези, които се покланят и се кълнат в Господа, и се кълнат в Малхам; и онези, които са отстъпили от Господа; и онези, които не са търсили Господа, нито са Го питали.

> Hold thy peace at the presence of the Lord God: for the day of the Lord is at hand: for the Lord hath prepared a sacrifice, he hath bid his guests. And it shall come to pass in the day of the Lord’s sacrifice, that I will punish the princes, and the king’s children, and all such as are clothed with strange apparel. In the same day also will I punish all those that leap on the threshold, which fill their masters’ houses with violence and deceit. Zephaniah 1:5–9.

> Мълчи пред присъствието на Господа Бога; защото денят Господен е близо; защото Господ е приготвил жертва, поканил е своите гости. И ще стане в деня на Господната жертва, че ще накажа князете и царските синове, и всички, които са облечени в чуждоземно облекло. В същия ден ще накажа и всички онези, които прескачат прага, които пълнят домовете на господарите си с насилие и измама. Софония 1:5–9.

At the Sunday law crisis Adventism, represented as Jerusalem are in “the valley of vision.” Those who reject the prophetic message represented by the “oil” or “vision” are practicing spiritualism, which is addressed by Paul in Second Thessalonians. There we also find those (Shebna) that received not the love of the truth.

При кризата около неделния закон адвентизмът, представен като Ерусалим, се намира в „долината на видението“. Онези, които отхвърлят пророческата вест, представена чрез „маслото“ или „видението“, практикуват спиритизъм, за който Павел говори във Второ послание към солунците. Там намираме и онези (Севна), които не приеха любовта към истината.

> And for this cause God shall send them strong delusion, that they should believe a lie: That they all might be damned who believed not the truth, but had pleasure in unrighteousness. 2 Thessalonians 2: 11, 12.

> И затова Бог ще им прати силно заблуждение, за да повярват на лъжата, та да бъдат осъдени всички, които не повярваха на истината, а имаха удоволствие в неправдата. 2 Солунци 2:11, 12.

Of course, the word “truth” that Paul employs is the Greek word that is taken from the Hebrew word “truth” that is created by combining the three Hebrew letters that represent the Alpha and Omega. The rejection of the “truth” represented as the principle of Alpha and Omega, brings strong delusion upon the Laodiceans, and that delusion is spiritualism.

Разбира се, думата „истина“, която Павел употребява, е гръцката дума, произхождаща от еврейската дума „истина“, образувана чрез съчетаването на трите еврейски букви, които представят Алфа и Омега. Отхвърлянето на „истината“, представена като принципа на Алфа и Омега, довежда силна заблуда върху лаодикийците, и тази заблуда е спиритизмът.

> “Says the prophet Isaiah: ‘When they shall say unto you, Seek unto them that have familiar spirits, and unto wizards that peep, and that mutter: should not a people seek unto their God? for the living to the dead? To the law and to the testimony: if they speak not according to this word, it is because there is no light in them.’ Isaiah 8:19, 20. If men had been willing to receive the truth so plainly stated in the Scriptures concerning the nature of man and the state of the dead, they would see in the claims and manifestations of spiritualism the working of Satan with power and signs and lying wonders. But rather than yield the liberty so agreeable to the carnal heart, and renounce the sins which they love, multitudes close their eyes to the light and walk straight on, regardless of warnings, while Satan weaves his snares about them, and they become his prey. ‘Because they received not the love of the truth, that they might be saved,’ therefore ‘God shall send them strong delusion, that they should believe a lie.’ 2 Thessalonians 2:10, 11.” The Great Controversy, 559.

> „Казва пророк Исая: „И когато ви рекат: Допитвайте се до ония, които имат познати духове, и до врачовете, които шепнат и мърморят — не трябва ли един народ да се допитва до своя Бог? За живите ли да се допитва до мъртвите? Към закона и към свидетелството! Ако не говорят според това слово, наистина няма светлина в тях.“ Исая 8:19, 20. Ако хората бяха склонни да приемат истината, така ясно изложена в Писанията относно естеството на човека и състоянието на мъртвите, те биха видели в претенциите и проявленията на спиритизма действието на Сатана със сила, знамения и лъжливи чудеса. Но вместо да се откажат от свободата, тъй угодна на плътското сърце, и да се отрекат от греховете, които обичат, мнозина затварят очите си за светлината и вървят право напред, без да обръщат внимание на предупрежденията, докато Сатана изплита своите примки около тях и те стават негова плячка. „Понеже не приеха любовта към истината, за да се спасят“, затова „Бог ще им прати силно заблуждение, за да повярват на лъжата.“ 2 Солунци 2:10, 11.“ Великата борба, 559.

In Isaiah twenty-two the men of the joyous city are slain, but not by battle or the sword, they are bound together and slain with the leaders who have fled.

В Исая двадесет и втора глава мъжете на ликуващия град са избити, но не в битка или от меч; те са вързани заедно и избити с водачите, които са побягнали.

> “If the church pursue a course similar to that of the world, they will share the same fate. Nay, rather, as they have received greater light, their punishment will be greater than that of the impenitent.

> „Ако църквата следва път, подобен на този на света, тя ще сподели същата съдба. Нещо повече, понеже е получила по-голяма светлина, нейното наказание ще бъде по-голямо от това на неразкаяните.

> “We as a people profess to have truth in advance of every other people upon the earth. Then our life and character should be in harmony with such a faith. The day is just upon us when the righteous shall be bound like precious grain in bundles for the heavenly garner, while the wicked are, like the tares, gathered for the fires of the last great day. But the wheat and tares ‘grow together until the harvest.’” Testimonies, volume 5, 100.

> „Ние като народ изповядваме, че притежаваме истина, изпреварваща всеки друг народ на земята. Тогава нашият живот и характер трябва да бъдат в хармония с такава вяра. Денят е вече непосредствено пред нас, когато праведните ще бъдат вързани като скъпоценно зърно на снопи за небесната житница, докато нечестивите, подобно на плевелите, биват събирани за огньовете на последния велик ден. Но житото и плевелите „растат заедно до жетвата.“ Свидетелства, том 5, 100.

The leadership in Isaiah twenty-two has been bound together by “the archers.” Shebna is identified as a leader over the house, and his position will be given to Eliakim, the son of Hilkiah. In Isaiah twenty-two the prophetic message represented by the “vision” of prophetic events has produced two classes of worshippers in Jerusalem as the king of the north approaches. One class is being bound for the heavenly garner and the other for the fires of the last days. What has bound the wicked is “the archers,” which is one of the many symbols of Islam in God’s Word.

Ръководството в Исая двадесет и втора глава е било свързано заедно чрез „стрелците“. Шевна е посочен като управител над дома и неговото положение ще бъде дадено на Елиаким, сина на Хелкия. В Исая двадесет и втора глава пророческата вест, представена чрез „видението“ на пророческите събития, е породила две категории поклонници в Ерусалим, когато северният цар се приближава. Едната категория бива връзвана за небесния житник, а другата — за огньовете на последните дни. Това, което е вързало нечестивите, са „стрелците“, което е един от многото символи на исляма в Божието Слово.

> And the residue of the number of archers, the mighty men of the children of Kedar, shall be diminished: for the Lord God of Israel hath spoken it. Isaiah 21:17.

> И остатъкът от числото на стрелците, силните мъже от синовете на Кидар, ще намалее; защото Господ, Бог Израилев, го е изговорил. Исая 21:17.

> And these are the names of the sons of Ishmael, by their names, according to their generations: the firstborn of Ishmael, Nebajoth; and Kedar, and Adbeel, and Mibsam, And Mishma, and Dumah, and Massa, Hadar, and Tema, Jetur, Naphish, and Kedemah: These are the sons of Ishmael, and these are their names, by their towns, and by their castles; twelve princes according to their nations. Genesis 25:13–16.

> И ето имената на синовете на Исмаил, по имената им, според поколенията им: първородният на Исмаил, Невайот; и Кидар, и Адбеел, и Мивсам, и Мишма, и Дума, и Маса, Адар, и Тема, Иетур, Нафис и Кедма. Това са синовете на Исмаил и това са имената им, по селищата им и по укрепленията им; дванадесет князе според племената им. Битие 25:13–16.

The leadership of Adventism was bound by archers when they rejected the message that Islam attacked the United States on September 11, 2001, in fulfillment of Bible prophecy. The attack on 9/11 was the confirmation of the message that was unsealed in 1989, at the collapse of the Soviet Union. Islam’s attack on 9/11 paralleled August 11, 1840, when a prophecy about Islam being restrained empowered the first angels’ message by confirming Miller’s primary prophetic rule, that a day represented a year. August 11, 1840 was a fulfillment of a predicted event that was based upon the day for a year principle. When it was fulfilled the first angels’ message was carried to every mission station in the world.

Ръководството на адвентизма бе вързано от стрелците, когато отхвърли вестта, че ислямът е нападнал Съединените щати на 11 септември 2001 г. в изпълнение на библейското пророчество. Нападението на 11.09 беше потвърждението на вестта, която бе разпечатана през 1989 г., при разпадането на Съветския съюз. Нападението на исляма на 11.09 бе паралел на 11 август 1840 г., когато пророчество за това, че ислямът е възпиран, даде сила на вестта на първия ангел, като потвърди основното пророческо правило на Милър, че един ден представлява една година. 11 август 1840 г. беше изпълнение на предсказано събитие, което се основаваше на принципа ден за година. Когато то се изпълни, вестта на първия ангел бе занесена до всяка мисионска станция по света.

9/11 confirmed the primary rule of the “vision” given to Adventism to proclaim. That rule is that history repeats. When the day for a year principle was confirmed on August 11, 1840, the mighty angel of Revelation ten descended marking the empowerment of Miller’s judgment hour message, thus typifying when the angel of Revelation eighteen descended on 9/11.

11 септември потвърди първостепенното правило на „видението“, дадено на адвентизма, за да го прогласява. Това правило е, че историята се повтаря. Когато на 11 август 1840 г. бе потвърден принципът ден за година, могъщият ангел от Откровение десета глава слезе, отбелязвайки овластяването на Милъровата вест за часа на съда, и по този начин предобразявайки момента, когато ангелът от Откровение осемнадесета глава слезе на 11 септември.

> “How comes the word that I have declared that New York is to be swept away by a tidal wave? This I have never said. I have said, as I looked at the great buildings going up there, story after story, ‘What terrible scenes will take place when the Lord shall arise to shake terribly the earth! Then the words of Revelation 18:1–3 will be fulfilled.’ The whole of the eighteenth chapter of Revelation is a warning of what is coming on the earth. But I have no light in particular in regard to what is coming on New York, only that I know that one day the great buildings there will be thrown down by the turning and overturning of God’s power. From the light given me, I know that destruction is in the world. One word from the Lord, one touch of his mighty power, and these massive structures will fall. Scenes will take place the fearfulness of which we cannot imagine.” Review and Herald, July 5, 1906.

> „Откъде идва твърдението, че съм заявила, че Ню Йорк ще бъде пометен от приливна вълна? Това никога не съм казвала. Казвала съм, когато гледах как там се издигат огромните сгради, етаж след етаж: „Какви страшни сцени ще се разиграят, когато Господ се надигне, за да разтърси страшно земята! Тогава ще се изпълнят думите от Откровение 18:1–3.“ Цялата осемнадесета глава на Откровение е предупреждение за това, което идва върху земята. Но нямам особена светлина по отношение на това какво ще дойде върху Ню Йорк, освен че знам, че един ден великите сгради там ще бъдат съборени чрез обръщането и преобръщането на Божията сила. От дадената ми светлина зная, че в света има разорение. Една дума от Господа, едно докосване на Неговата могъща сила — и тези масивни постройки ще паднат. Ще настъпят сцени, чийто ужас не можем да си представим.“ Review and Herald, 5 юли 1906 г.

There is of course much more to say about Islam, but Shebna represents those who reject the “vision” of prophetic history that is based upon the repetition of history, accompanied with the primary truth of the repetition of history—that the beginning of a thing illustrates the end of a thing. The restraint of Islam on August 11, 1840 brought the angel of Revelation ten down and the release of Islam on 9/11 brought the angel of Revelation eighteen down.

Разбира се, има още много какво да се каже за исляма, но Шевна представлява онези, които отхвърлят „видението“ за пророческата история, основано върху повторението на историята, придружено от основната истина на повторението на историята — че началото на едно нещо онагледява края на едно нещо. Ограничаването на исляма на 11 август 1840 г. доведе ангела от Откровение 10 долу, а освобождаването на исляма на 11 септември доведе ангела от Откровение 18 долу.

> And I said, Hear, I pray you, O heads of Jacob, and ye princes of the house of Israel; Is it not for you to know judgment? Who hate the good, and love the evil; who pluck off their skin from off them, and their flesh from off their bones; Who also eat the flesh of my people, and flay their skin from off them; and they break their bones, and chop them in pieces, as for the pot, and as flesh within the caldron. Then shall they cry unto the Lord, but he will not hear them: he will even hide his face from them at that time, as they have behaved themselves ill in their doings. Thus saith the Lord concerning the prophets that make my people err, that bite with their teeth, and cry, Peace; and he that putteth not into their mouths, they even prepare war against him. Therefore night shall be unto you, that ye shall not have a vision; and it shall be dark unto you, that ye shall not divine; and the sun shall go down over the prophets, and the day shall be dark over them. Then shall the seers be ashamed, and the diviners confounded: yea, they shall all cover their lips; for there is no answer of God. But truly I am full of power by the spirit of the Lord, and of judgment, and of might, to declare unto Jacob his transgression, and to Israel his sin. Hear this, I pray you, ye heads of the house of Jacob, and princes of the house of Israel, that abhor judgment, and pervert all equity. They build up Zion with blood, and Jerusalem with iniquity. The heads thereof judge for reward, and the priests thereof teach for hire, and the prophets thereof divine for money: yet will they lean upon the Lord, and say, Is not the Lord among us? none evil can come upon us. Micah 3:1–11.

> И рекох: Чуйте, моля ви, вие, глави на Яков, и вие, князе на Израилевия дом: не е ли ваше дело да знаете правосъдието? Вие, които мразите доброто и любите злото; които одирате кожата им от тях и плътта им — от костите им; които още ядете плътта на Моя народ и сваляте кожата им от тях, и строшавате костите им, и ги насичате на късове, като за гърне и като месо в котел. Тогава ще викат към Господа, но Той няма да им отговори; дори ще скрие лицето Си от тях в онова време, понеже са вършили зло в делата си. Така казва Господ за пророците, които заблуждават Моя народ, които хапят със зъбите си и викат: Мир; а против онзи, който не слага нищо в устата им, приготвят война. Затова нощ ще бъде за вас, та да нямате видение; и тъмнина ще бъде за вас, та да не врачувате; и слънцето ще залезе над пророците, и денят ще потъмнее над тях. Тогава ясновидците ще се посрамят и врачовете ще се смутят; да, всички ще покрият устните си, защото няма отговор от Бога. Но аз, наистина, съм пълен със сила чрез Духа Господен, и с правосъдие, и с мощ, за да известя на Яков престъплението му и на Израил греха му. Чуйте това, моля ви, вие, глави на Якововия дом, и вие, князе на Израилевия дом, които се гнусите от правосъдието и изопачавате всяка правда. Те градят Сион с кръв и Ерусалим — с беззаконие. Главите му съдят за подкуп, и свещениците му поучават за заплата, и пророците му врачуват за пари; а при все това се облягат на Господа и казват: Не е ли Господ посред нас? Никакво зло няма да ни постигне. Михей 3:1–11.

> And the multitude of all the nations that fight against Ariel [Jerusalem], even all that fight against her and her munition, and that distress her, shall be as a dream of a night vision. It shall even be as when an hungry man dreameth, and, behold, he eateth; but he awaketh, and his soul is empty: or as when a thirsty man dreameth, and, behold, he drinketh; but he awaketh, and, behold, he is faint, and his soul hath appetite: so shall the multitude of all the nations be, that fight against mount Zion. Stay yourselves, and wonder; cry ye out, and cry: they are drunken, but not with wine; they stagger, but not with strong drink. For the Lord hath poured out upon you the spirit of deep sleep, and hath closed your eyes: the prophets and your rulers, the seers hath he covered. And the vision of all is become unto you as the words of a book that is sealed, which men deliver to one that is learned, saying, Read this, I pray thee: and he saith, I cannot; for it is sealed: And the book is delivered to him that is not learned, saying, Read this, I pray thee: and he saith, I am not learned. Wherefore the Lord said, Forasmuch as this people draw near me with their mouth, and with their lips do honour me, but have removed their heart far from me, and their fear toward me is taught by the precept of men: Therefore, behold, I will proceed to do a marvellous work among this people, even a marvellous work and a wonder: for the wisdom of their wise men shall perish, and the understanding of their prudent men shall be hid. Woe unto them that seek deep to hide their counsel from the Lord, and their works are in the dark, and they say, Who seeth us? and who knoweth us? Surely your turning of things upside down shall be esteemed as the potter’s clay: for shall the work say of him that made it, He made me not? or shall the thing framed say of him that framed it, He had no understanding? Isaiah 29:7–16.

> И множеството на всички народи, които воюват против Ариил [Йерусалим], и всички, които воюват против нея и против укрепленията ѝ, и които я притесняват, ще бъде като сън от нощно видение. Ще бъде тъй, както когато гладен човек сънува, и ето, яде; но се събужда, и душата му е празна; или както когато жаден човек сънува, и ето, пие; но се събужда, и ето, той е прималял, и душата му още жадува: така ще бъде множеството на всички народи, които воюват против хълма Сион. Спрете се и се чудете; викайте и извикайте: пияни са, но не от вино; залитат, но не от спиртно питие. Защото Господ е излял върху вас дух на дълбок сън и е затворил очите ви; пророците и вашите първенци, ясновидците, е покрил. И всяко видение е станало за вас като думите на запечатана книга, която дават на учен човек, като казват: Прочети това, моля ти се; а той казва: Не мога, защото е запечатана. И книгата се дава на човек, който не е учен, като казват: Прочети това, моля ти се; а той казва: Не съм учен. Затова Господ каза: Понеже тези люде се приближават при Мен с устата си и с устните си Ме почитат, но са отдалечили сърцето си далеч от Мен, и страхът им към Мен е научен по човешка заповед, затова, ето, Аз ще пристъпя да извърша чудно дело сред тези люде, именно чудно дело и изумление; защото мъдростта на мъдрите им ще погине и разумът на разумните им ще се скрие. Горко на онези, които търсят дълбоко да скрият съвета си от Господа, и делата им са в тъмнината, и казват: Кой ни вижда? и кой ни познава? Наистина вашето преобръщане на нещата ще се счете като грънчарска глина; защото ще каже ли изделието за онзи, който го е направил: Той не ме е направил? или ще каже ли изваяното за онзи, който го е изваял: Той няма разум? Исая 29:7–16.

The valley of vision, according to Isaiah is “a day of trouble, and of treading down, and of perplexity by the Lord God of hosts in the valley of vision, breaking down the walls, and of crying to the mountains.” Isaiah therefore weeps bitterly, just as did Jesus.

Долината на видението, според Исая, е „ден на смут, на потъпкване и на недоумение от Господа Бога на Силите в долината на видението, събаряне на стените и вик към планините“. Затова Исая плаче горчиво, както и Исус.

> “The tears of Jesus were not in anticipation of His own suffering. Just before Him was Gethsemane, where soon the horror of a great darkness would overshadow Him. The sheepgate also was in sight, through which for centuries the beasts for sacrificial offerings had been led. This gate was soon to open for Him, the great Antitype, toward whose sacrifice for the sins of the world all these offerings had pointed. Nearby was Calvary, the scene of His approaching agony. Yet it was not because of these reminders of His cruel death that the Redeemer wept and groaned in anguish of spirit. His was no selfish sorrow. The thought of His own agony did not intimidate that noble, self-sacrificing soul. It was the sight of Jerusalem that pierced the heart of Jesus—Jerusalem that had rejected the Son of God and scorned His love, that refused to be convinced by His mighty miracles, and was about to take His life. He saw what she was in her guilt of rejecting her Redeemer, and what she might have been had she accepted Him who alone could heal her wound. He had come to save her; how could He give her up?

> „Сълзите на Исус не бяха предвкусване на Неговото собствено страдание. Тъкмо пред Него беше Гетсимания, където скоро ужасът на голяма тъмнина щеше да Го засени. И Овчата порта беше пред погледа Му, през която в продължение на векове бяха водени животните за жертвени приноси. Тази порта скоро щеше да се отвори за Него, великия Антитип, към чиято жертва за греховете на света сочеха всички тези приноси. Наблизо беше Голгота, мястото на Неговите приближаващи се страдания. Но не поради тези напомняния за Неговата жестока смърт Изкупителят плака и стенеше в мъка на духа. Неговата скръб не беше себелюбива. Мисълта за собствената Му агония не смущаваше тази благородна, саможертвена душа. Това, което прониза сърцето на Исус, беше гледката на Ерусалим — Ерусалим, който бе отхвърлил Божия Син и бе презрял Неговата любов, който отказваше да се убеди от Неговите могъщи чудеса и се готвеше да отнеме живота Му. Той видя какъв беше той в вината си, че бе отхвърлил своя Изкупител, и какъв би могъл да бъде, ако бе приел Онзи, Който единствен можеше да изцели раната му. Той беше дошъл да го спаси; как можеше да го остави?“

> “Israel had been a favored people; God had made their temple His habitation; it was ‘beautiful for situation, the joy of the whole earth.’ Psalm 48:2. The record of more than a thousand years of Christ’s guardian care and tender love, such as a father bears his only child, was there. In that temple the prophets had uttered their solemn warnings. There had the burning censers waved, while incense, mingled with the prayers of the worshipers, had ascended to God. There the blood of beasts had flowed, typical of the blood of Christ. There Jehovah had manifested His glory above the mercy seat. There the priests had officiated, and the pomp of symbol and ceremony had gone on for ages. But all this must have an end.

> „Израил беше народ, удостоен с особено благоволение; Бог беше направил техния храм Свое обиталище; той беше „прекрасен по разположение, радост на цялата земя“. Псалм 48:2. Там се пазеше летописът на повече от хиляда години Христова закрилническа грижа и нежна любов, каквато баща има към единственото си дете. В този храм пророците бяха изговаряли своите тържествени предупреждения. Там се размахваха пламтящите кадилници, докато тамянът, смесен с молитвите на поклонниците, се издигаше към Бога. Там се проливаше кръвта на животни — образ на Христовата кръв. Там Йехова беше явявал славата Си над умилостивилището. Там свещениците бяха служили и великолепието на символа и обреда беше продължавало през вековете. Но всичко това трябваше да има край.

> “Jesus raised His hand,—that had so often blessed the sick and suffering,—and waving it toward the doomed city, in broken utterances of grief exclaimed: ‘If thou hadst known, even thou, at least in this thy day, the things which belong unto thy peace!—’ Here the Saviour paused, and left unsaid what might have been the condition of Jerusalem had she accepted the help that God desired to give her,—the gift of His beloved Son. If Jerusalem had known what it was her privilege to know, and had heeded the light which Heaven had sent her, she might have stood forth in the pride of prosperity, the queen of kingdoms, free in the strength of her God-given power. There would have been no armed soldiers standing at her gates, no Roman banners waving from her walls. The glorious destiny that might have blessed Jerusalem had she accepted her Redeemer rose before the Son of God. He saw that she might through Him have been healed of her grievous malady, liberated from bondage, and established as the mighty metropolis of the earth. From her walls the dove of peace would have gone forth to all nations. She would have been the world’s diadem of glory.

> „Исус издигна ръката Си, — която тъй често бе благославяла болните и страдащите, — и, размахвайки я към обречения град, с прекъсвани от скръб слова възкликна: „Ако би познал и ти, поне в този твой ден, онова, което служи за твоя мир! —“ Тук Спасителят замълча и остави неизказано какво би могло да бъде състоянието на Ерусалим, ако бе приел помощта, която Бог желаеше да му даде, — дара на Своя възлюбен Син. Ако Ерусалим бе познал онова, което бе негово преимущество да познае, и бе послушал светлината, която Небето му бе изпратило, той би могъл да се издигне в гордостта на благоденствието, царица на царствата, свободен в силата на даденото му от Бога могъщество. Нямаше да има въоръжени войници, застанали при портите му, нито римски знамена, развяващи се по стените му. Славната съдба, която би могла да благослови Ерусалим, ако бе приел своя Изкупител, се изправи пред Сина Божий. Той видя, че чрез Него градът би могъл да бъде изцелен от тежкия си недъг, освободен от робство и утвърден като могъща метрополия на земята. От стените му гълъбът на мира би излязъл към всички народи. Той би бил славният диадем на света.“

> “But the bright picture of what Jerusalem might have been fades from the Saviour’s sight. He realizes what she now is under the Roman yoke, bearing the frown of God, doomed to His retributive judgment. He takes up the broken thread of His lamentation: ‘But now they are hid from thine eyes. For the days shall come upon thee, that thine enemies shall cast a trench about thee, and compass thee round, and keep thee in on every side, and shall lay thee even with the ground, and thy children within thee; and they shall not leave in thee one stone upon another; because thou knewest not the time of thy visitation.’

> „Но светлият образ на онова, което Йерусалим би могъл да бъде, избледнява пред погледа на Спасителя. Той съзнава какъв е той сега под римското иго, носещ Божието неодобрение, обречен на Неговия въздаващ съд. Той подема прекъснатата нишка на Своето оплакване: „Но сега това е скрито от очите ти. Защото ще дойдат върху теб дни, когато твоите неприятели ще издигнат окоп около теб, ще те обкръжат и ще те притиснат отвсякъде, и ще те сринат до земята, и децата ти в тебе; и няма да оставят в тебе камък върху камък; защото не позна времето, когато беше посетен.“

> “Christ came to save Jerusalem with her children; but Pharisaical pride, hypocrisy, jealousy, and malice had prevented Him from accomplishing His purpose. Jesus knew the terrible retribution which would be visited upon the doomed city. He saw Jerusalem encompassed with armies, the besieged inhabitants driven to starvation and death, mothers feeding upon the dead bodies of their own children, and both parents and children snatching the last morsel of food from one another, natural affection being destroyed by the gnawing pangs of hunger. He saw that the stubbornness of the Jews, as evinced in their rejection of His salvation, would also lead them to refuse submission to the invading armies. He beheld Calvary, on which He was to be lifted up, set with crosses as thickly as forest trees. He saw the wretched inhabitants suffering torture on the rack and by crucifixion, the beautiful palaces destroyed, the temple in ruins, and of its massive walls not one stone left upon another, while the city was plowed like a field. Well might the Saviour weep in agony in view of that fearful scene.

> „Христос дойде, за да спаси Йерусалим с нейните чеда; но фарисейската гордост, лицемерие, завист и злоба Му бяха попречили да осъществи Своята цел. Исус знаеше ужасното възмездие, което щеше да постигне обречения град. Той видя Йерусалим, обкръжен от войски, обсадените жители, доведени до глад и смърт, майки, хранещи се с мъртвите тела на собствените си деца, и родители и деца, които един от друг грабят последната хапка храна, докато естествената привързаност бива унищожена от гризящите мъки на глада. Той видя, че упорството на юдеите, проявено в отхвърлянето на Неговото спасение, ще ги доведе също и до отказ да се подчинят на нахлуващите армии. Той съзря Голгота, на която трябваше да бъде издигнат, накичена с кръстове, гъсти като горски дървета. Видя нещастните жители, подложени на мъчения на колелото и чрез разпятие, прекрасните дворци — разрушени, храма — в развалини, и от неговите масивни стени не останал камък върху камък, докато градът бил разоран като нива. С пълно право Спасителят можеше да плаче в мъка пред гледката на тази страшна картина.“

> “Jerusalem had been the child of His care, and as a tender father mourns over a wayward son, so Jesus wept over the beloved city. How can I give thee up? How can I see thee devoted to destruction? Must I let thee go to fill up the cup of thine iniquity? One soul is of such value that, in comparison with it, worlds sink into insignificance; but here was a whole nation to be lost. When the fast westering sun should pass from sight in the heavens, Jerusalem’s day of grace would be ended. While the procession was halting on the brow of Olivet, it was not yet too late for Jerusalem to repent. The angel of mercy was then folding her wings to step down from the golden throne to give place to justice and swift-coming judgment. But Christ’s great heart of love still pleaded for Jerusalem, that had scorned His mercies, despised His warnings, and was about to imbrue her hands in His blood. If Jerusalem would but repent, it was not yet too late. While the last rays of the setting sun were lingering on temple, tower, and pinnacle, would not some good angel lead her to the Saviour’s love, and avert her doom? Beautiful and unholy city, that had stoned the prophets, that had rejected the Son of God, that was locking herself by her impenitence in fetters of bondage,—her day of mercy was almost spent!” Desire of Ages, 576–578.

> „Йерусалим бе дете на Неговата грижа, и както нежен баща скърби за блуден син, така Исус плака над възлюбения град. Как мога да те предам? Как мога да гледам как си обречен на погибел? Нима трябва да те оставя да допълниш чашата на своето беззаконие? Една душа има такава стойност, че в сравнение с нея светове потъват в незначителност; а тук щеше да загине цял един народ. Когато бързо клонящото към запад слънце изчезнеше от небето, денят на благодатта за Йерусалим щеше да бъде свършен. Докато шествието бе спряло на склона на Елеон, за Йерусалим още не бе твърде късно да се покае. Ангелът на милостта тогава сгъваше крилете си, за да слезе от златния престол и да отстъпи място на правосъдието и на бързо приближаващия съд. Но великото любящо сърце на Христос все още умоляваше за Йерусалим, който бе презрял Неговите милости, отхвърлил Неговите предупреждения и се готвеше да обагри ръцете си в Неговата кръв. Ако Йерусалим само би се покаял, още не бе твърде късно. Докато последните лъчи на залязващото слънце все още се задържаха върху храма, кулата и върха, нима някой добър ангел не би я повел към любовта на Спасителя и не би отклонил нейната гибел? Красив и нечестив град, който бе убивал с камъни пророците, който бе отхвърлил Божия Син, който чрез своето неразкаяние сам се оковаваше във веригите на робството — денят на неговата милост бе почти изтекъл!“ Копнежът на вековете, 576–578.

As the warfare against Jerusalem is described by Isaiah in chapter twenty-two those attacking “set themselves in array at the gate.” Elam and Kir are at the gate with weapons ready and they then discover Jerusalem’s covering. In Isaiah the “covering” that is discovered by the enemies at the gate is the shadow of Egypt.

Както войната против Йерусалим е описана от Исая в двадесет и втора глава, онези, които нападат, „се строиха пред портата“. Елам и Кир стоят при портата с готово оръжие и тогава откриват покривалото на Йерусалим. В Исая „покривалото“, което е открито от враговете при портата, е сянката на Египет.

> Woe to the rebellious children, saith the Lord, that take counsel, but not of me; and that cover with a covering, but not of my spirit, that they may add sin to sin: That walk to go down into Egypt, and have not asked at my mouth; to strengthen themselves in the strength of Pharaoh, and to trust in the shadow of Egypt! Isaiah 30:1, 2.

> Горко на непокорните чеда, казва Господ, които правят съвет, но не от Мене; и които се покриват с покривало, но не от Моя Дух, за да прибавят грях към грях; които тръгват да слизат в Египет, без да са попитали устата Ми; за да се укрепят със силата на Фараона и да се уповават в сянката на Египет! Исая 30:1, 2.

It is recognized by Jerusalem’s enemies that those represented by Shebna have placed their trust in Egypt, thinking Egypt would protect them, whereas those represented by Eliakim the son of Hilkiah trust not in the “shadow of Egypt” but are covered with covering of God’s Spirit and trust in the “shadow of the Most High.”

Враговете на Йерусалим признават, че онези, които са представени от Шевна, са положили упованието си в Египет, мислейки, че Египет ще ги защити; докато онези, които са представени от Елиаким, син на Хелкия, уповават не на „сянката на Египет“, а са покрити с покрова на Божия Дух и уповават на „сянката на Всевишния“.

> He that dwelleth in the secret place of the most High shall abide under the shadow of the Almighty. I will say of the Lord, He is my refuge and my fortress: my God; in him will I trust. Psalms 91:1, 2.

> Който живее в скривалището на Всевишния, той ще пребъдва под сянката на Всемогъщия. Ще кажа за Господа: Той е мое прибежище и моя крепост; мой Бог; на Него ще уповавам. Псалми 91:1, 2.

At the Sunday law crisis, the wise virgins represented by Eliakim the son of Hilkiah are trusting the shadow of the most High, and the foolish virgins represented by Shebna are trusting in the shadow of Egypt. The word translated as “discovered” means to strip down and take into captivity. The enemies at the gate recognize that the protection of Jerusalem has been removed, and Shebna and his cohorts then begin to try and save themselves, for they see “the breaches of the city of David” and they see there are many breaches that will allow the enemy to enter. In a panic, as represented in the parable of the ten virgins, the foolish begin to search for protection, but they have none.

При кризата на неделния закон мъдрите девици, представени от Елиаким, сина на Хелкия, се уповават на сянката на Всевишния, а неразумните девици, представени от Шевна, се уповават на сянката на Египет. Думата, преведена като „открита“, означава да бъде оголен и отведен в плен. Враговете при портата разпознават, че защитата на Ерусалим е отстранена, и тогава Шевна и неговите съмишленици започват да се опитват да спасят самите себе си, защото виждат „проломите на Давидовия град“ и виждат, че има много проломи, които ще позволят на врага да влезе. В паника, както е представено в притчата за десетте девици, неразумните започват да търсят защита, но нямат такава.

Shebna looks to the “the armour of the forest” to save him, but it is too late. He counts the houses in Jerusalem and begins to tear them down to fortify the wall, but it is too late. They gather together water from the lower pool and try to connect with the water of the old pool, but it is too late. Water being a primary symbol of the Holy Spirit identifies that they are desperately looking for oil, but its too late. In all their efforts they forgot the Creator of the pools, and that he made those “pools” of truth long ago. They forgot that it was the Rock of Ages that provided the message in the old times. They chose not to walk in the old paths, represented by the foundations that were established through the work of William Miller.

Шевна се обръща към „оръжието на леса“, за да го спаси, но е твърде късно. Той преброява къщите в Ерусалим и започва да ги събаря, за да укрепи стената, но е твърде късно. Те събират вода от долния водоем и се опитват да я свържат с водата на стария водоем, но е твърде късно. Водата, като първостепенен символ на Светия Дух, показва, че те отчаяно търсят масло, но е твърде късно. Във всички свои усилия те забравиха Създателя на водоемите и че Той е направил тези „водоеми“ на истината отдавна. Забравиха, че Канарата на вековете е тази, която даде вестта в древните времена. Те избраха да не ходят по старите пътеки, представени чрез основите, положени чрез делото на Уилям Милър.

> “The enemy is seeking to divert the minds of our brethren and sisters from the work of preparing a people to stand in these last days. His sophistries are designed to lead minds away from the perils and duties of the hour. They estimate as nothing the light that Christ came from heaven to give to John for His people. They teach that the scenes just before us are not of sufficient importance to receive special attention. They make of no effect the truth of heavenly origin and rob the people of God of their past experience, giving them instead a false science.

> „Врагът се стреми да отклони умовете на нашите братя и сестри от делото по приготовлението на един народ, който да устои в тези последни дни. Неговите софизми са предназначени да отвеждат умовете далеч от опасностите и дълговете на настоящия час. За нищо считат светлината, която Христос дойде от небето да даде на Йоан за Своя народ. Учат, че събитията, които са непосредствено пред нас, не са от достатъчна важност, за да им се обърне особено внимание. Обезсилват истината от небесен произход и ограбват Божия народ от неговата минала опитност, като му дават вместо това лъженаука.

> “‘Thus saith the Lord, Stand ye in the ways, and see, and ask for the old paths, where is the good way, and walk therein.’ Jeremiah 6:16.

> „Тъй казва Господ: Застанете на пътищата и вижте, и попитайте за старите пътеки, де е добрият път, и ходете по него.“ Йеремия 6:16.

> “Let none seek to tear away the foundations of our faith—the foundations that were laid at the beginning of our work by prayerful study of the word and by revelation. Upon these foundations we have been building for the last fifty years. Men may suppose that they have found a new way and that they can lay a stronger foundation than that which has been laid. But this is a great deception. Other foundation can no man lay than that which has been laid.

> „Никой да не се опитва да разрушава основите на нашата вяра — основите, които бяха положени в началото на нашето дело чрез молитвено изучаване на словото и чрез откровение. Върху тези основи ние градим през последните петдесет години. Хората може да предполагат, че са намерили нов път и че могат да положат по-здрава основа от онази, която е била положена. Но това е голяма измама. Никой не може да положи друга основа освен тази, която е положена.

> “In the past many have undertaken the building of a new faith, the establishment of new principles. But how long did their building stand? It soon fell, for it was not founded upon the Rock.

> „В миналото мнозина са предприемали изграждането на нова вяра, утвърждаването на нови принципи. Но колко дълго устоя тяхното строителство? То скоро рухна, защото не беше основано върху Канарата.

> “Did not the first disciples have to meet the sayings of men? Did they not have to listen to false theories, and then, having done all, to stand firm, saying: ‘Other foundation can no man lay than that is laid’? 1 Corinthians 3:11.

> „Не трябваше ли първите ученици да се изправят пред човешките приказки? Не трябваше ли да слушат лъжливи теории и след това, като са извършили всичко, да устоят твърдо, казвайки: „Никой не може да положи друга основа освен тази, която е положена“? 1 Коринтяни 3:11.

> “So we are to hold the beginning of our confidence steadfast unto the end. Words of power have been sent by God and by Christ to this people, bringing them out from the world, point by point, into the clear light of present truth. With lips touched with holy fire, God’s servants have proclaimed the message. The divine utterance has set its seal to the genuineness of the truth proclaimed.” Testimonies, volume 8, 296, 297.

> „И тъй, ние трябва да държим началото на нашата увереност твърдо до края. Думи на сила са били изпратени от Бога и от Христос към този народ, извеждайки го от света, точка по точка, в ясната светлина на настоящата истина. С устни, докоснати от свят огън, Божиите служители са прогласили вестта. Божественото слово е положило своя печат върху истинността на прогласената истина.“ Свидетелства, том 8, с. 296, 297.

The “day” which that all this takes place is the biblical “day” which Isaiah identifies as the that the Lord God of Hosts called for “weeping, and to mourning, and to baldness, and to girding of sackcloth.”

„Денят“, в който всичко това се извършва, е библейският „ден“, който Исая определя като деня, в който Господ Бог Саваот призова „към плач, и към ридание, и към оплешивяване, и към препасване с вретище“.

> And the Lord spake unto Moses, saying, Also on the tenth day of this seventh month there shall be a day of atonement: it shall be an holy convocation unto you; and ye shall afflict your souls, and offer an offering made by fire unto the Lord. And ye shall do no work in that same day: for it is a day of atonement, to make an atonement for you before the Lord your God. For whatsoever soul it be that shall not be afflicted in that same day, he shall be cut off from among his people. And whatsoever soul it be that doeth any work in that same day, the same soul will I destroy from among his people. Ye shall do no manner of work: it shall be a statute forever throughout your generations in all your dwellings. It shall be unto you a sabbath of rest, and ye shall afflict your souls: in the ninth day of the month at even, from even unto even, shall ye celebrate your sabbath. Leviticus 23:26–32.

> И Господ говори на Моисея, казвайки: Също така на десетия ден от този седми месец да бъде Ден на умилостивението; да ви бъде свято събрание; и да смирявате душите си, и да принасяте огнена жертва на Господа. И да не вършите никаква работа в същия ден; защото това е Ден на умилостивението, за да се извърши умилостивение за вас пред Господа, вашия Бог. Защото всяка душа, която не се смири в същия ден, ще бъде изтребена отсред народа си. И всяка душа, която върши каквато и да било работа в същия ден, нея Аз ще погубя отсред народа ѝ. Никаква работа да не вършите: това да бъде вечна наредба през всичките ви поколения във всичките ви жилища. Това да ви бъде събота за почивка, и да смирявате душите си: от вечерта на деветия ден на месеца, от вечер до вечер, да пазите съботата си. Левит 23:26–32.

The day that is illustrated by Shebna and Eliakim the son of Hilkiah is the antitypical Day of Atonement, which covers the history of 1844 until Michael stands up. In that period of time Adventism has been called to “afflict” their souls, or as Isaiah represents it is call “to weeping, and to mourning, and to baldness, and to girding with sackcloth.”

Денят, който е илюстриран чрез Шевна и Елиаким, сина на Хелкия, е антитипичният Ден на умилостивението, който обхваща историята от 1844 г. до момента, когато Михаил се изправи. В този период от време адвентизмът е бил призован „да смири“ душите си, или, както го представя Исая, е бил призован „към плач и към ридание, към остригване и към препасване с вретище“.

> “In 1844 our great High Priest entered the most holy place of the heavenly sanctuary, to begin the work of the investigative judgment. The cases of the righteous dead have been passing in review before God. When that work shall be completed, judgment is to be pronounced upon the living. How precious, how important are these solemn moments! Each of us has a case pending in the court of heaven. We are individually to be judged according to the deeds done in the body. In the typical service, when the work of atonement was performed by the high priest in the most holy place of the earthly sanctuary, the people were required to afflict their souls before God, and confess their sins, that they might be atoned for and blotted out. Will any less be required of us in this antitypical day of atonement, when Christ in the sanctuary above is pleading in behalf of His people, and the final, irrevocable decision is to be pronounced upon every case?

> „През 1844 година нашият велик Първосвещеник влезе в Пресветото място на небесното светилище, за да започне делото на изследователния съд. Случаите на праведните мъртви преминават на преглед пред Бога. Когато това дело бъде завършено, съдът трябва да бъде произнесен над живите. Колко скъпоценни, колко важни са тези тържествени мигове! Всеки един от нас има дело, което очаква разглеждане в небесния съд. Ние поотделно ще бъдем съдени според делата, извършени в тялото. В образната служба, когато делото на умилостивението се извършваше от първосвещеника в Пресветото място на земното светилище, от народа се изискваше да смирява душите си пред Бога и да изповядва греховете си, за да бъдат умилостивени и заличени. Нима от нас ще се изисква нещо по-малко в този прообразно изпълнен Ден на умилостивението, когато Христос в небесното светилище ходатайства в полза на Своя народ и върху всеки случай предстои да бъде произнесено окончателното, неотменимо решение?“

> “What is our condition in this fearful and solemn time? Alas, what pride is prevailing in the church, what hypocrisy, what deception, what love of dress, frivolity, and amusement, what desire for the supremacy! All these sins have clouded the mind, so that eternal things have not been discerned. Shall we not search the Scriptures, that we may know where we are in this world’s history? Shall we not become intelligent in regard to the work that is being accomplished for us at this time, and the position that we as sinners should occupy while this work of atonement is going forward? If we have any regard for our souls’ salvation, we must make a decided change. We must seek the Lord with true penitence; we must with deep contrition of soul confess our sins, that they may be blotted out.” Selected Messages, book 1, 124, 125.

> „Какво е нашето състояние в това страшно и тържествено време? Уви, каква гордост преобладава в църквата, какво лицемерие, каква измама, каква любов към облеклото, лекомислието и развлеченията, какво желание за върховенство! Всички тези грехове са помрачили ума, така че вечните неща не са били разпознати. Няма ли да изследваме Писанията, за да узнаем къде се намираме в историята на този свят? Няма ли да станем разумни относно делото, което се извършва за нас в това време, и относно положението, което ние като грешници трябва да заемем, докато това дело на умилостивение продължава? Ако имаме каквато и да е грижа за спасението на душите си, трябва да направим решителна промяна. Трябва да търсим Господа с истинско покаяние; трябва с дълбоко съкрушение на душата да изповядаме греховете си, за да бъдат заличени.“ Избрани вести, книга 1, 124, 125.

> And in that day did the Lord God of hosts call to weeping, and to mourning, and to baldness, and to girding with sackcloth: And behold joy and gladness, slaying oxen, and killing sheep, eating flesh, and drinking wine: let us eat and drink; for tomorrow we shall die. Isaiah 22:12, 13.

> И в онзи ден Господ, Йехова на Силите, призова към плач и към ридание, към остригване на главата и към опасване с вретище; а ето — веселие и радост, колят говеда и избиват овце, ядат месо и пият вино: нека ядем и пием, защото утре ще умрем. Исая 22:12, 13.

The Lord called Shebna to afflict his soul, but he chose to eat and drink and party on. The Lord “revealed” in his “ears” that Shebna’s sin would not be purged. The word translated as “purged” is the word used in Leviticus for “atonement.” This sin of Laodicean Adventism will not be atoned for. Now Isaiah begins to address the relationship of Shebna (Laodicean Adventists) with Eliakim, the son of Hilkiah (Philadelphian Adventists).

Господ призова Шевна да наскърби душата си, но той избра да яде, да пие и да продължава с пируването. Господ „откри“ в „ушите“ му, че грехът на Шевна няма да бъде очистен. Думата, преведена като „очистен“, е думата, използвана в Левит за „умилостивение“. Този грях на лаодикийския адвентизъм няма да бъде умилостивен. Сега Исая започва да разглежда взаимоотношението на Шевна (лаодикийските адвентисти) с Елиаким, сина на Хелкия (филаделфийските адвентисти).

Shebna is the “treasurer” as was Judas. And Tobiah in the days of Nehemiah was living in God’s sanctuary in a chamber (treasury) where the offerings were to be kept. When Nehemiah cleansed the temple, he cast out Tobiah and his stuff. Shebna is also to be thrown out. Both illustrate the spewing out of Laodicean Adventism at the Sunday law.

Шевна е „съкровищникът“, както беше и Юда. А Товия, в дните на Неемия, живееше в Божието светилище, в една стая (съкровищница), където трябваше да се пазят приносите. Когато Неемия очисти храма, той изхвърли Товия и вещите му. И Шевна също трябва да бъде изхвърлен. И двамата илюстрират избълването на лаодикийския адвентизъм при неделния закон.

> “Because of the cruelty and treachery of the Ammonites and Moabites toward Israel, God had declared through Moses that they should be forever shut out from the congregation of His people. See Deuteronomy 23:3–6. In defiance of this word, the high priest had cast out the offerings stored in the chamber of God’s house, to make a place for this representative of a proscribed race. Greater contempt for God could not have been shown than to confer such a favor on this enemy of God and His truth.

> „Поради жестокостта и вероломството на амонците и моавците към Израил, Бог бе заявил чрез Мойсей, че те трябва завинаги да бъдат изключени от събранието на Неговия народ. Вж. Второзаконие 23:3–6. В пряко незачитане на това слово първосвещеникът бе изхвърлил приносите, съхранявани в помещението на Божия дом, за да направи място за този представител на един отхвърлен народ. Не би могло да се покаже по-голямо презрение към Бога от това да се окаже такава милост на този враг на Бога и на Неговата истина.“

> “On returning from Persia, Nehemiah learned of the bold profanation and took prompt measures to expel the intruder. ‘It grieved me sore,’ he declares; ‘therefore I cast forth all the household stuff of Tobiah out of the chamber. Then I commanded, and they cleansed the chambers: and thither brought I again the vessels of the house of God, with the meat offering and the frankincense.’

> „Когато се завърна от Персия, Неемия узна за това дръзко осквернение и незабавно предприе мерки да изгони натрапника. „Това ме наскърби дълбоко“ — заявява той; „затова изхвърлих навън от стаята цялата покъщнина на Товия. После заповядах, и те очистиха стаите; и отново внесох там съдовете на Божия дом, заедно с хлебния принос и тамяна.“

> “Not only had the temple been profaned, but the offerings had been misapplied. This had tended to discourage the liberalities of the people. They had lost their zeal and fervor, and were reluctant to pay their tithes. The treasuries of the Lord’s house were poorly supplied; many of the singers and others employed in the temple service, not receiving sufficient support, had left the work of God to labor elsewhere.” Prophets and Kings, 670.

> „Не само че храмът бе осквернен, но и приносите бяха използвани неправомерно. Това бе допринесло за обезсърчаването на щедростта на народа. Те бяха изгубили своята ревност и усърдие и неохотно даваха десятъците си. Съкровищниците на дома Господен бяха оскъдно снабдени; мнозина от певците и други, заети в храмовата служба, понеже не получаваха достатъчна издръжка, бяха напуснали Божието дело, за да се трудят другаде.“ Пророци и царе, 670.

Shebna, Judas and Tobiah all represent Laodicean Adventists at the end of time.

Шевна, Юда и Товия всички представляват лаодикийските адвентисти в края на времето.

> Thus saith the Lord God of hosts, Go, get thee unto this treasurer, even unto Shebna, which is over the house, and say, What hast thou here? and whom hast thou here, that thou hast hewed thee out a sepulchre here, as he that heweth him out a sepulchre on high, and that graveth an habitation for himself in a rock? Behold, the Lord will carry thee away with a mighty captivity, and will surely cover thee. He will surely violently turn and toss thee like a ball into a large country: there shalt thou die, and there the chariots of thy glory shall be the shame of thy lord’s house. And I will drive thee from thy station, and from thy state shall he pull thee down. Isaiah 22:15–19.

> Тъй казва Господ Бог на Силите: Иди, иди при този ковчежник, при Севна, който е над дома, и кажи: Що имаш ти тук? и кого имаш ти тук, та си изсякъл тук гробница за себе си, както онзи, който си изсича гробница нависоко и си издълбава жилище за себе си в канара? Ето, Господ ще те отведе далеч с могъщ плен и непременно ще те покрие. Той непременно ще те завърти и захвърли като топка в широка земя; там ще умреш и там колесниците на твоята слава ще бъдат позор за дома на твоя господар. И ще те изтласкам от мястото ти, и от положението ти ще те свали. Исая 22:15–19.

As the king of the north is approaching Jerusalem, and it is to be remembered that the approach is a progressive approach which the citizens of Jerusalem knew was coming. This is what is identified in Isaiah chapter twenty when Tartan the Assyrian commander conquered Ashdod in Egypt. They knew what was coming and Shebna spent his time making himself a fancy grave. Archeologists found Shebna’s grave and removed the written statement that was upon the grave entrance, and it is now in a British Museum. Amazingly enough, when Shebna got removed and Eliakim the son of Hilkiah took over Shebna’s leadership position, Eliakim the son of Hilkiah received a royal seal that he could use to endorse his name on official documents. That seal was also found by archeologists and is in the same museum in England. Shebna is in the museum represented by his grave, the mark of death, and Eliakim, the son of Hilkiah’s is in the museum with the representation of the seal of life.

Когато северният цар се приближава към Йерусалим, трябва да се помни, че това приближаване е постепенно приближаване, за което жителите на Йерусалим знаеха, че предстои. Това е онова, което е посочено в Исая, глава двадесета, когато Тартан, асирийският военачалник, завладя Аздод в Египет. Те знаеха какво идваше, а Шевна прекарваше времето си, като си правеше разкошен гроб. Археолозите откриха гроба на Шевна и отстраниха надписа, който се намираше над входа на гроба, и сега той е в Британски музей. Колкото и удивително да е, когато Шевна беше отстранен и Елиаким, синът на Хелкия, зае ръководното място на Шевна, Елиаким, синът на Хелкия, получи царски печат, който можеше да използва, за да удостоверява името си върху официални документи. Този печат също беше открит от археолозите и се намира в същия музей в Англия. Шевна е в музея, представен чрез своя гроб — белега на смъртта, а Елиаким, синът на Хелкия — в музея с представянето на печата на живота.

For Shebna’s rejection of the warning message concerning the king of the north, he was spewed out of the mouth of the Lord, and the word translated as “spewed” in Revelation’s warning to Laodicea actually means projectile vomiting. With Nehemiah he cast out Tobiah and his stuff and with Shebna he was violently tossed like a ball into a far country. Shebna is Laodicean Adventists who are rejecting the prophetic message that was unsealed in 1989 and preparing for the grave—the mark of the beast, and Eliakim the son of Hilkiah, is Philadelphia Adventism that receive the seal of God.

Поради това, че Шевна отхвърли предупредителната вест относно северния цар, той бе избълван от устата на Господа; а думата, преведена като „избълван“ в предупреждението на Откровението към Лаодикия, всъщност означава повръщане със сила. При Неемия Той изхвърли Товия и вещите му, а при Шевна той бе насилствено запокитен като топка в далечна страна. Шевна представлява лаодикийските адвентисти, които отхвърлят пророческата вест, разпечатана през 1989 г., и се приготвят за гроба — белега на звяра; а Елиаким, синът на Хелкия, е филаделфийският адвентизъм, който приема Божия печат.

> And it shall come to pass in that day, that I will call my servant Eliakim the son of Hilkiah: And I will clothe him with thy robe, and strengthen him with thy girdle, and I will commit thy government into his hand: and he shall be a father to the inhabitants of Jerusalem, and to the house of Judah. Isaiah 22:20, 21.

> И ще стане в онзи ден, че ще повикам слугата Си Елиаким, сина на Хелкия; и ще го облека с твоята дреха, и ще го укрепя с твоя пояс, и ще предам твоето управление в ръката му; и той ще бъде баща на жителите на Йерусалим и на Юдовия дом. Исая 22:20, 21.

At the Sunday law the wheat and tares of Adventism are separated, and the leadership of the church triumphant is given to Eliakim the son of Hilkiah, and the Lord then lifts up His church as an ensign as the third angel’s message swells to a loud cry. I have been perhaps too redundant by including the phrase “the son of Hilkiah,” when I could simply say Eliakim. But together the father and his child are a symbol of the Elijah message before the seven last plagues. Elijah’s message employs the symbolism of fathers and children to represent the first (father) and the last (son). This prophetic relationship contributes to the final riddles in chapter twenty-two. The promise to Eliakim, the son of Hilkiah is that the Lord would lay upon his shoulder the key of the house of David.

При неделния закон житото и плевелите в адвентизма се отделят, и ръководството на тържествуващата църква се дава на Елиаким, сина на Хелкия; и тогава Господ издига Своята църква като знаме, когато вестта на третия ангел набъбва до силен вик. Може би съм бил прекалено повторителен, като включвам израза „синът на Хелкия“, когато бих могъл просто да кажа Елиаким. Но заедно бащата и неговото дете са символ на вестта на Илия преди седемте последни язви. Вестта на Илия използва символиката на бащи и деца, за да представи първия (бащата) и последния (сина). Това пророческо взаимоотношение допринася за последните загадки в двадесет и втора глава. Обещанието към Елиаким, сина на Хелкия, е, че Господ ще положи на рамото му ключа на Давидовия дом.

The “house of David” is the message of father and son that Jesus referred to in his final conversation with the rebellious Jews. It is also where He closes the book of Revelation. The house of David had a key, that if nothing else is used on October 22, 1844, for the only place in the Scriptures that references this key is in the message to the Philadelphian church.

„Домът на Давид“ е вестта за Отца и Сина, за която Исус говори в последния Си разговор с бунтовните юдеи. Това е и мястото, където Той завършва книгата Откровение. Домът на Давид имаше ключ, който, ако нищо друго не бъде използвано за 22 октомври 1844 г., остава от значение, защото единственото място в Писанията, където се споменава този ключ, е във вестта към Филаделфийската църква.

> And the key of the house of David will I lay upon his shoulder; so he shall open, and none shall shut; and he shall shut, and none shall open. Isaiah 22:22.

> И ключа на Давидовия дом ще положа на рамото му; така той ще отваря, и никой няма да затваря; и ще затваря, и никой няма да отваря. Исая 22:22.

> And to the angel of the church in Philadelphia write; These things saith he that is holy, he that is true, he that hath the key of David, he that openeth, and no man shutteth; and shutteth, and no man openeth; I know thy works: behold, I have set before thee an open door, and no man can shut it: for thou hast a little strength, and hast kept my word, and hast not denied my name. Behold, I will make them of the synagogue of Satan, which say they are Jews, and are not, but do lie; behold, I will make them to come and worship before thy feet, and to know that I have loved thee. Because thou hast kept the word of my patience, I also will keep thee from the hour of temptation, which shall come upon all the world, to try them that dwell upon the earth. Behold, I come quickly: hold that fast which thou hast, that no man take thy crown. Him that overcometh will I make a pillar in the temple of my God, and he shall go no more out: and I will write upon him the name of my God, and the name of the city of my God, which is new Jerusalem, which cometh down out of heaven from my God: and I will write upon him my new name. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 3:7–12.

> И до ангела на църквата във Филаделфия пиши: Това казва Светият, Истинният, Оня, Който има Давидовия ключ, Който отваря и никой не затваря, и затваря и никой не отваря: Зная твоите дела; ето, поставих пред теб отворена врата, и никой не може да я затвори; защото имаш малка сила, и си опазил Моето слово, и не си се отрекъл от Моето име. Ето, Аз ще направя ония от сатанинската синагога, които казват, че са юдеи, а не са, но лъжат; ето, ще ги направя да дойдат и да се поклонят пред нозете ти, и да познаят, че Аз те възлюбих. Понеже си опазил словото на Моето търпение, и Аз ще те опазя от часа на изкушението, който ще дойде върху цялата вселена, за да изпита ония, които живеят по земята. Ето, ида скоро; дръж здраво това, което имаш, за да не ти отнеме никой венеца. Побеждаващия ще направя стълб в храма на Моя Бог, и той никак вече няма да излезе вън; и ще напиша върху него името на Моя Бог, и името на града на Моя Бог, новия Йерусалим, който слиза от небето от Моя Бог; и ще напиша върху него Моето ново име. Който има ухо, нека слуша какво говори Духът към църквите. Откровение 3:7–12.

Eliakim represents a Philadelphian during the Millerite movement that opens the Most Holy Place on October 22, 1844. I know that it was Christ our High Priest that opened that dispensational door, but Christ laid the key on the shoulder of Eliakim the son of Hilkiah, and states that “he shall open.” We have reached the point I pointed out at the beginning of this article.

Елиаким представлява един филаделфиец по време на милеритското движение, което отваря Пресветото място на 22 октомври 1844 година. Зная, че именно Христос, нашият Първосвещеник, отвори тази домостроителствена врата, но Христос положи ключа на рамото на Елиаким, сина на Хелкия, и заявява, че „той ще отвори“. Ние достигнахме до точката, която посочих в началото на тази статия.

There are eighteen times in Isaiah that we find the word “burden,” but seven of those times represent something that is carried upon the shoulder and eleven times it represents a prophecy of doom. One of those eighteen times the word that means a prophecy of doom is also simultaneously used to represent a burden that is carried upon the shoulder.

В Исая намираме думата „бреме“ осемнадесет пъти; но в седем от тези случаи тя означава нещо, носено на рамо, а в единадесет случая означава пророчество за погибел. В един от тези осемнадесет случая думата, която означава пророчество за погибел, едновременно е употребена и за да представи бреме, носено на рамо.

The story of the valley of vision is about a message of doom that creates two classes of worshippers in Jerusalem. The prophetic message that identified the opening of the judgment was presented by Father Miller and it is the first angel’s message that ended when the holy place door was shut and the Most Holy Place was opened on October 22, 1844. The “burden” that was placed upon William Miller’s shoulder, that he was commissioned to carry to the world was the first angel’s message, a prophecy of doom that ended on October 22, 1844 with the arrival of the third angel’s message.

Историята за долината на видението е за вест на гибел, която създава две класи поклонници в Ерусалим. Пророческата вест, която обозначи откриването на съда, беше представена от отец Милър и тя е вестта на първия ангел, която завърши, когато вратата на светилището беше затворена и Пресветото място беше отворено на 22 октомври 1844 г. „Бремето“, което беше положено върху рамото на Уилям Милър, и което му беше възложено да занесе на света, беше вестта на първия ангел — пророчество за гибел, което завърши на 22 октомври 1844 г. с идването на вестта на третия ангел.

The “key of the house of David will I lay upon his shoulder,” and it says, “In that day,” “shall the nail that is fastened in the sure place be removed, and be cut down, and fall; and the burden that was upon it shall be cut off.”

„Ключа на Давидовия дом ще положа на рамото му“, и се казва: „В онзи ден гвоздеят, закрепен на сигурно място, ще бъде изваден, ще бъде отсечен и ще падне; и товарът, който беше върху него, ще бъде отсечен.“

The word translated as “burden” here is the word identifying a prophecy of doom, but this prophecy of doom is not the Hebrew word Isaiah uses to represent something you carry on your shoulder. As the word for prophecy of doom it means that Eliakim, the son of Hilkiah would have the key of David placed upon his shoulder, and the burden that is upon his shoulder is a prophecy of doom. It is a profound play of words!

Думата, преведена тук като „бреме“, е думата, обозначаваща пророчество за гибел; но това пророчество за гибел не е еврейската дума, която Исая употребява, за да представи нещо, което носиш на рамото си. Като дума за пророчество за гибел тя означава, че върху рамото на Елиаким, сина на Хелкия, ще бъде поставен Давидовият ключ, а бремето, което е върху рамото му, е пророчество за гибел. Това е дълбока игра на думи!

Sister White says this about a key that is attached to the Bible.

Сестра Уайт казва следното за един ключ, който е прикрепен към Библията.

> “Connected with the Word of God there is a key that unlocks the precious casket, to our satisfaction and delight. I feel thankful for every ray of light. In the future, experiences now to us very mysterious will be explained. Some experiences we may never fully comprehend until this mortal shall put on immortality.” Manuscript Releases, volume 17, 261.

> „Свързан с Божието Слово има един ключ, който отключва скъпоценния ковчег за наше удовлетворение и наслада. Чувствам благодарност за всеки лъч светлина. В бъдеще преживявания, които сега са твърде тайнствени за нас, ще бъдат обяснени. Някои преживявания може никога да не разберем напълно, докато това смъртно не се облече в безсмъртие.“ Manuscript Releases, том 17, 261.

Miller’s opening remarks about his dream says this.

Встъпителните думи на Милър относно неговия сън гласят следното.

> “I dreamed that God, by an unseen hand, sent me a curiously wrought casket about ten inches long by six square, made of ebony and pearls curiously inlaid. To the casket there was a key attached. I immediately took the key and opened the casket, when, to my wonder and surprise, I found it filled with all sorts and sizes of jewels, diamonds, precious stones, and gold and silver coin of every dimension and value, beautifully arranged in their several places in the casket; and thus arranged they reflected a light and glory equaled only to the sun.” Early Writings, 81.

> „Сънувах, че Бог, чрез невидима ръка, ми изпрати изкусно изработено ковчеже, дълго около десет инча и широко шест, направено от абанос и перли, изящно инкрустирани. Към ковчежето беше прикрепен ключ. Аз веднага взех ключа и отворих ковчежето, когато, за мое учудване и изненада, го намерих пълно с всякакви видове и размери скъпоценности, диаманти, скъпоценни камъни и златни и сребърни монети от всякаква големина и стойност, красиво подредени по местата им в ковчежето; и така подредени, те отразяваха светлина и слава, равни единствено на слънцето.“ Ранни писания, 81.

In James White’s footnotes of the dream, he says this of the key.

В бележките под линия на Джеймс Уайт към съня той казва следното за ключа.

> The “‘key attached’ was his manner of interpreting the prophetic Word—Comparing scripture with scripture—the Bible its own interpreter. With this key Brother Miller opened the ‘casket,’ or the great truth of the advent to the world.” James White.

> „Прикрепеният „ключ“ беше неговият начин да тълкува пророческото Слово — като съпоставя Писание с Писание; Библията — свой собствен тълкувател. С този ключ брат Милър отвори „ковчежето“, или великата истина за пришествието, за света.“ Джеймс Уайт.

James White commented on this dream, and in so doing he wrote an introduction. It is most important to recognize that Miller had his dream and published it in 1847, at least two years after the Great Disappointment, when the formerly unified Millerite Adventist’s had been scattered. Miller was separated from the movement, and the “little flock” that was “scattered abroad” were still suffering from the disappointment. Miller’s dream spoke to the situation and James White commented upon it and Ellen White referred to it in an absolutely positive manner. James White wrote an introduction to his dream, included his dream and then added a few footnotes. His introduction, the dream and the footnotes will be at the end of this article for those needing access to this information.

Джеймс Уайт направи коментар върху този сън и, правейки това, написа и въведение. Изключително важно е да се признае, че Милър е имал своя сън и го е публикувал през 1847 г., най-малко две години след Голямото разочарование, когато преди това обединените милеритски адвентисти вече бяха разпръснати. Милър бе отделен от движението, а „малкото стадо“, което бе „разпръснато навсякъде“, все още страдаше от разочарованието. Сънят на Милър се отнасяше до това положение, Джеймс Уайт го коментира, а Елън Уайт се позова на него по напълно положителен начин. Джеймс Уайт написа въведение към този сън, включи самия сън и след това добави няколко бележки под линия. Неговото въведение, сънят и бележките под линия са поместени в края на тази статия за онези, които имат нужда от достъп до тази информация.

Isaiah twenty-two is an illustration of the beginning and ending of Adventism. In both histories there was and will be a separation that occurred on October 22, 1844 and then again at the Sunday law. The separation in both instances, the beginning and ending, is a fulfillment of the parable of the ten virgins. Sister White informs us the foolish virgins are Laodiceans. Shebna represents Laodicean Adventists in the beginning and ending of Adventism. Eliakim, the son of Hilkiah represents Philadelphian Adventists.

Исая двадесет и втора глава е илюстрация за началото и края на адвентизма. И в двете истории е имало и ще има разделяне, което е настъпило на 22 октомври 1844 г. и после отново при неделния закон. Разделянето и в двата случая — в началото и в края — е изпълнение на притчата за десетте девици. Сестра Уайт ни уведомява, че неразумните девици са лаодикийци. Шевна представлява лаодикийските адвентисти в началото и в края на адвентизма. Елиаким, синът на Хелкия, представлява филаделфийските адвентисти.

But Hilkiah also represents the father of Adventism for “he shall be a father to the inhabitants of Jerusalem, and to the house of Judah.” William Miller was respectfully called “Father Miller.” Miller had “the key of David” placed upon his shoulder, which represents his method of studying the Scriptures, “line upon line.”

Но Хелкия също така представлява бащата на адвентизма, защото „той ще бъде баща на жителите на Ерусалим и на Юдовия дом“. Уилям Милър с уважение е бил наричан „Отец Милър“. На рамото на Милър е бил положен „ключът на Давид“, който представлява неговия метод на изучаване на Писанията — „ред по ред“.

The casket being the Bible, he used the “key of David” representing the rules of prophetic interpretation that he employed to open the truths of the first angel. Those rules, (the key of David) and his prophecy of doom (the burden) that was understood with the key of David were hung “as a nail in a sure place” in the sanctuary. The “nail” was the date of October 22, 1844. The word “nail” means a pin, a nail or a stake, representing a waymark. The “burden,” or the prophecy of doom that was hung upon that nail was the first angel’s message and that message came to a conclusion on October 22, 1844, when the prophecy of doom had been fulfilled and was removed, cut down and it fell. It was removed for the prophetic message of doom had become past tense, and the nail then had to be moved into the Most Holy Place, where another burden of doom would be hung upon it.

Ковчежето, бидейки Библията, той употреби „ключа Давидов“, представляващ правилата на пророческото тълкуване, които използва, за да отвори истините на първия ангел. Тези правила („ключът Давидов“) и неговото пророчество на съдба (бремето), което беше разбрано чрез ключа Давидов, бяха закрепени „като гвоздей на сигурно място“ в светилището. „Гвоздеят“ беше датата 22 октомври 1844 г. Думата „гвоздей“ означава щифт, гвоздей или кол, представляващ ориентир. „Бремето“, или пророчеството на съдба, което беше окачено на този гвоздей, беше вестта на първия ангел, и тази вест достигна своя завършек на 22 октомври 1844 г., когато пророчеството на съдба се беше изпълнило и беше отстранено, отсечено, и падна. То беше отстранено, защото пророческата вест на съдба беше станала минало време, и тогава гвоздеят трябваше да бъде преместен в Пресвятото място, където върху него щеше да бъде окачено друго бреме на съдба.

Miller’s prophecy of doom, that was understood by the prophetic rules represented as “the key of David” would place a nail in the holy place that would hold all the glory of his father’s house. The word “glory” in the passage means weight. What holds the weight of a house is the house’s foundation. Miller’s foundational work holds the weight of all the additional light of the third angel’s message represented by the “offspring and the issue.” It holds the weight of all the various vessels of the temple. And the foundation was laid for a temple to place a glorious throne.

Пророчеството на Милър за гибелта, което бе разбрано чрез пророческите правила, представени като „ключа Давидов“, би поставило гвоздей на свято място, който да държи цялата славa на дома на баща му. Думата „слава“ в този пасаж означава тежест. Това, което държи тежестта на един дом, е основата на дома. Основополагащото дело на Милър държи тежестта на цялата допълнителна светлина на вестта на третия ангел, представена чрез „потомството и израслото“. То държи тежестта на всички различни съдове на храма. И основата бе положена за храм, в който да бъде поставен славен престол.

Eliakim the son of Hilkiah represents the Philadelphian church. Eliakim means the God of raising, for Eliakim, the father of Jerusalem represents William Miller who God used to raise up the foundations of God’s chosen covenant people. He is the son of Hilkiah which is derived from two words, the second being God and the first meaning “smoothness” as in smoothness of speaking. Hilkiah represents God’s Word or voice and His son represents the raising of the temple.

Елиаким, синът на Хелкия, представлява Филаделфийската църква. Елиаким означава Бог на издигането, защото Елиаким, бащата на Йерусалим, представлява Уилям Милър, когото Бог употреби, за да издигне основите на Божия избран заветен народ. Той е син на Хелкия, чието име произлиза от две думи, като втората е Бог, а първата означава „гладкост“, както в гладкост на речта. Хелкия представлява Божието Слово или Неговия глас, а неговият син представлява издигането на храма.

At the end of Adventism there must be a prophecy of doom, and that prophecy is the third angel of Revelation fourteen. There must be a key at the end that was typified by Miller’s key. The “key” in our day is based upon the repetition of history, and especially the rule of first mention, which includes or is the principle represented by Christ Himself as the Alpha and Omega. There must be a son of Miller. Miller then as the father becomes Hilkiah the Word of the Lord, and the son of Miller is Eliakim, meaning the God of raising. Father Miller raised the temple and the son of Miller identifies when Laodicea and Philadelphia are separated and the Philadelphians are raised up as an ensign. There must be a nail that is fastened, but not in the holy place as in Miller’s history, but in the Most Holy Place. That nail and the burden that is hung upon it will be cut off at the end of the third angel’s message as it was at the end of the first angel’s message. When Michael stands up and human probation closes the prophecy of doom will be past tense, removed, cut off and fallen.

В края на адвентизма трябва да има пророчество за гибел, и това пророчество е третият ангел от Откровение 14. Трябва да има ключ в края, който е бил предобразен от ключа на Милър. „Ключът“ в нашето време се основава върху повторението на историята, и особено върху правилото за първото споменаване, което включва или представлява принципа, представен от Самия Христос като Алфа и Омега. Трябва да има син на Милър. Тогава Милър като баща става Хелкия — Словото Господне, а синът на Милър е Елиаким, което означава Бог на въздигането. Отец Милър издигна храма, а синът на Милър посочва кога Лаодикия и Филаделфия се разделят и филаделфийците биват въздигнати като знаме. Трябва да има гвоздей, който е закрепен, но не в светилището, както в историята на Милър, а в Пресветото място. Този гвоздей и товарът, който е окачен на него, ще бъдат отсечени в края на вестта на третия ангел, както това стана в края на вестта на първия ангел. Когато Михаил се изправи и човешкото време на изпитание приключи, пророчеството за гибел ще бъде в минало време, отстранено, отсечено и паднало.

The separation or scattering after the passing of time in 1844 will be repeated at the Sunday law. Isaiah twenty-two is an illustration of the circumstances that lead to the separation of Laodicean Adventists from Philadelphian Adventists that takes place at the Sunday law crisis.

Отделянето или разпръсването след изтичането на времето през 1844 година ще се повтори при неделния закон. Исая 22 е илюстрация на обстоятелствата, които водят до отделянето на лаодикийските адвентисти от филаделфийските адвентисти, което настъпва в кризата на неделния закон.

> And unto the angel of the church of the Laodiceans write; These things saith the Amen, the faithful and true witness, the beginning of the creation of God; I know thy works, that thou art neither cold nor hot: I would thou wert cold or hot. So then because thou art lukewarm, and neither cold nor hot, I will spue thee out of my mouth. Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked: I counsel thee to buy of me gold tried in the fire, that thou mayest be rich; and white raiment, that thou mayest be clothed, and that the shame of thy nakedness do not appear; and anoint thine eyes with eyesalve, that thou mayest see. As many as I love, I rebuke and chasten: be zealous therefore, and repent. Behold, I stand at the door, and knock: if any man hear my voice, and open the door, I will come in to him, and will sup with him, and he with me. To him that overcometh will I grant to sit with me in my throne, even as I also overcame, and am set down with my Father in his throne. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 3:7–22.

> И до ангела на лаодикийската църква пиши: Това казва Амин, верният и истинният свидетел, началото на Божието създание: Зная твоите дела, че не си нито студен, нито горещ; дано да беше студен или горещ. Така, понеже си хладък и нито студен, нито горещ, ще те избълвам из устата Си. Понеже казваш: Богат съм, забогатях и нямам нужда от нищо; а не знаеш, че ти си окаян и нещастен, и сиромах, и сляп, и гол: съветвам те да купиш от Мен злато, пречистено в огън, за да се обогатиш; и бели дрехи, за да се облечеш, та да не се яви срамотата на голотата ти; и помажи очите си с колирий, за да виждаш. Онези, които любя, тях изобличавам и наказвам; затова бъди ревностен и се покай. Ето, стоя на вратата и хлопам; ако някой чуе гласа Ми и отвори вратата, ще вляза при него и ще вечерям с него, и той с Мен. На онзи, който победи, ще дам да седне с Мен на Моя престол, както и Аз победих и седнах с Отца Си на Неговия престол. Който има ухо, нека слуша какво казва Духът на църквите. Откровение 3:7–22.

After the introduction to the dream James White, then includes the dream with footnotes. I have no problems with James White’s application of Miller’s dream, in spite of the fact that we have published often an interpretation of his dream that differs somewhat from James White’s. The basic approach of James White that differs from what we have published is that he places the “jewels” in the context of God’s people, and we understand the jewels are prophetic truths. There is no contradiction for a man reflects what he believes, and the scattering of the jewels after the Great Disappointment typifies the scattering of God’s people PRIOR to the Sunday law. But this fact is for a future study.

След увода към съня, Джеймс Уайт след това включва самия сън с бележки под линия. Аз нямам никакви възражения срещу приложението на съня на Милър от Джеймс Уайт, въпреки факта, че ние често сме публикували тълкуване на неговия сън, което донякъде се различава от това на Джеймс Уайт. Основният подход на Джеймс Уайт, който се различава от това, което ние сме публикували, е, че той поставя „скъпоценностите“ в контекста на Божия народ, а ние разбираме, че скъпоценностите са пророчески истини. Няма противоречие, защото човек отразява онова, в което вярва, а разпръсването на скъпоценностите след Великото разочарование олицетворява разпръсването на Божия народ ПРЕДИ неделния закон. Но този факт е предмет на бъдещо изследване.

## James White’s introduction to William Miller’s Dream

Въведението на Джеймс Уайт към съня на Уилям Милър

> “The following dream was published in the Advent Herald, more than two years since. I then saw that it clearly marked out our past second advent experience, and that God gave the dream for the benefit of the scattered flock.

> „Следният сън бе публикуван в Advent Herald преди повече от две години. Тогава видях, че той ясно очертава нашето минало преживяване във връзка с второто пришествие и че Бог даде съня за полза на разпръснатото стадо.

> “Among the signs of the near approach of the great and the terrible day of the Lord, God has placed dreams. See Joel 2:28–31; Acts 2:17–20. Dreams may come in three ways; first, ‘through the multitude of business.’ See Ecclesiastes 5:3. Second, those who are under the foul spirit and deception of Satan, may have dreams through his influence. See Deuteronomy 8:1–5; Jeremiah 23:25–28; 27:9; 29:8; Zechariah 10:2; Jude 8. And third, God has always taught, and still teaches his people more or less by dreams, which come through the agency of angels and the Holy Spirit. Those who stand in the clear light of truth will know when God gives them a dream; and such will not be deceived and led astray by false dreams.

> „Сред знаменията за близкото настъпване на великия и страшен ден Господен Бог е поставил сънищата. Виж Йоил 2:28–31; Деяния 2:17–20. Сънищата могат да идват по три начина; първо, „чрез многото работа“. Виж Еклесиаст 5:3. Второ, онези, които са под нечистия дух и измамата на Сатана, могат да имат сънища чрез неговото влияние. Виж Второзаконие 8:1–5; Еремия 23:25–28; 27:9; 29:8; Захария 10:2; Юда 8. И трето, Бог винаги е поучавал и все още поучава Своя народ повече или по-малко чрез сънища, които идват чрез служението на ангелите и Светия Дух. Онези, които стоят в ясната светлина на истината, ще познаят, когато Бог им даде сън; и такива няма да бъдат измамени и отклонени чрез лъжливи сънища.“

> “And he said, Hear now my words; if there be a prophet among you, I the LORD will make myself known unto him in a vision, and will speak unto him in a dream. Numbers 12:5.

> „И рече: Чуйте сега думите Ми: ако има между вас пророк, Аз, ГОСПОД, ще му се явя във видение, ще му говоря насън.“ Числа 12:5.

> “Said Jacob, ‘The angel of the Lord spake unto me in a dream.’ Genesis 31:2. ‘And God came to Laban the Syrian in a dream by night.’ Genesis 31:24. Read the dreams of Joseph, in Genesis 37:5–9, and then the interesting story of their fulfilment in Egypt.

> „Иаков каза: „Ангелът Господен ми говори насън.“ Битие 31:11. „И Бог дойде при сириеца Лаван в нощен сън.“ Битие 31:24. Прочетете сънищата на Йосиф в Битие 37:5–9, а след това и интересната история за тяхното изпълнение в Египет.“

> “In Gibeon the Lord appeared to Solomon in a dream by night. 1 Kings 3:5. The great important image of the second chapter of Daniel was given in a dream, also the four beasts, etc. of the seventh chapter. When Herod sought to destroy the infant Saviour Joseph was warned in a dream to flee into Egypt. Matthew 2:13.

> „В Гаваон Господ се яви на Соломон насън през нощта.“ 3 Царе 3:5. Великият важен образ от втората глава на Данаил също бе даден насън, както и четирите зверове и пр. от седмата глава. Когато Ирод потърси да погуби Младенеца Спасител, Йосиф бе предупреден насън да бяга в Египет. Матей 2:13.

> “And it shall come to pass in the LAST DAYS, saith God, I will pour out of my Spirit upon all flesh: and your sons and your daughters shall prophesy, and your young men shall see visions, and your old men shall dream dreams. Acts 2:17.

> „И ще бъде в ПОСЛЕДНИТЕ ДНИ, казва Бог, че ще излея от Духа Си върху всяка плът; и синовете ви и дъщерите ви ще пророкуват, и младежите ви ще виждат видения, и старците ви ще сънуват сънища.“ Деяния 2:17.

> “The gift of prophecy, by dreams and visions, is here the fruit of the Holy Spirit, and in the last days is to be manifested sufficiently to constitute a sign. It is one of the gifts of the gospel church.

> „Дарът на пророчеството чрез сънища и видения тук е плод на Светия Дух и в последните дни трябва да се проявява в достатъчна степен, за да съставлява белег. Той е един от даровете на евангелската църква.

> “And he gave some apostles; and some PROPHETS; and some evangelists; and some pastors and teachers; For the perfecting of the saints, for the work of the ministry, for the edifying of the body of Christ. Ephesians 4:11, 12.

> „И Той даде едни за апостоли, а други за ПРОРОЦИ; други за благовестители; а други за пастири и учители; за усъвършенстването на светиите, за делото на служението, за назидаването на Христовото тяло.“ Ефесяни 4:11, 12.

> “And God hath set some in the church, first apostles, secondarily PROPHETS, etc. 1 Corinthians 7:28.

> „И Бог е поставил някои в църквата: първо апостоли, второ ПРОРОЦИ и т.н. 1 Коринтяни 7:28.

> “Despise not PROPHESYINGS. 1 Thessalonians 5:20. See also Acts 13:1; 21:9; Romans 12:6; 1 Corinthians 14:1, 24, 39. Prophets or prophesyings are for the edification of the church of Christ; and there is no evidence that can be produced from the word of God, that they were to cease before evangelists, pastors and teachers were to cease. But says the objector, ‘There has been so many false visions and dreams that I cannot have confidence in anything of the kind.’ It is true that Satan has his counterfeit. He always had false prophets, and certainly we may expect them now in this his last hour of deception and triumph. Those who reject such special revelations because the counterfeit exists, may with equal propriety go a little farther and deny that God ever revealed himself to man in a dream or a vision, for the counterfeit always existed.

> „Не презирайте пророчествата.“ 1 Солунци 5:20. Вж. също Деяния 13:1; 21:9; Римляни 12:6; 1 Коринтяни 14:1, 24, 39. Пророците или пророчествата са за назиданието на Христовата църква; и не може да се приведе никакво доказателство от Божието слово, че те трябваше да престанат, преди евангелистите, пастирите и учителите да престанат. Но възразяващият казва: „Имало е толкова много лъжливи видения и сънища, че не мога да имам доверие в нищо от този род.“ Вярно е, че Сатана има своите подправки. Той винаги е имал лъжепророци и, разбира се, можем да ги очакваме и сега, в този негов последен час на измама и тържество. Онези, които отхвърлят такива особени откровения, понеже съществува подправката, биха могли със същото основание да отидат още малко по-далеч и да отрекат, че Бог някога се е откривал на човека насън или във видение, защото подправката винаги е съществувала.

> “Dreams and visions are the medium through which God has revealed himself to man. Through this medium he spake to the prophets; he has placed the gift of prophecy among the gifts of the gospel church, and has classed dreams and visions with the other signs of the ‘LAST DAYS.’ Amen.

> „Сънищата и виденията са средството, чрез което Бог се е откривал на човека. Чрез това средство Той говореше на пророците; поставил е дара на пророчеството сред даровете на евангелската църква и е причислил сънищата и виденията към другите белези на „ПОСЛЕДНИТЕ ДНИ“. Амин.

> “My object in the above remarks has been to remove objections in a scriptural manner, and prepare the mind of the reader for the following.” James White, Brother Miller’s Dream, 1–3.

> „Целта ми в горните бележки беше да отстраня възраженията по библейски начин и да подготвя ума на читателя за следващото.“ James White, Brother Miller’s Dream, 1–3.

## William Miller’s Second Dream

Вторият сън на Уилям Милър

> “I dreamed that God, by an unseen hand, sent me a curiously wrought casket about ten inches long by six square, made of ebony and pearls curiously inlaid. To the casket there was a key attached. I immediately took the key and opened the casket, when, to my wonder and surprise, I found it filled with all sorts and sizes of jewels, diamonds, precious stones, and gold and silver coin of every dimension and value, beautifully arranged in their several places in the casket; and thus arranged they reflected a light and glory equaled only to the sun.

> „Сънувах, че Бог, чрез невидима ръка, ми изпрати изкусно изработено ковчеже, дълго около десет инча и широко шест инча, направено от абанос и перли, изящно инкрустирани. Към ковчежето беше прикрепен ключ. Незабавно взех ключа и отворих ковчежето, когато, за мое удивление и изненада, го намерих пълно с всякакви видове и размери скъпоценности, диаманти, драгоценни камъни и златни и сребърни монети от всякаква големина и стойност, красиво подредени на съответните им места в ковчежето; и така подредени, те отразяваха светлина и слава, равни единствено на слънцето.“

> “I thought it was not my duty to enjoy this wonderful sight alone, although my heart was overjoyed at the brilliancy, beauty, and value of its contents. I therefore placed it on a center table in my room and gave out word that all who had a desire might come and see the most glorious and brilliant sight ever seen by man in this life.

> „Сметнах, че не е мой дълг да се наслаждавам сам на това чудно зрелище, макар сърцето ми да се преизпълваше от радост при блясъка, красотата и ценността на съдържанието му. Затова го поставих на една маса в средата на стаята си и разгласих, че всички, които имат желание, могат да дойдат и да видят най-славното и най-бляскавото зрелище, което човек някога е виждал в този живот.

> “The people began to come in, at first few in number, but increasing to a crowd. When they first looked into the casket, they would wonder and shout for joy. But when the spectators increased, everyone would begin to trouble the jewels, taking them out of the casket and scattering them on the table. I began to think that the owner would require the casket and the jewels again at my hand; and if I suffered them to be scattered, I could never place them in their places in the casket again as before; and felt I should never be able to meet the accountability, for it would be immense. I then began to plead with the people not to handle them, nor to take them out of the casket; but the more I pleaded, the more they scattered; and now they seemed to scatter them all over the room, on the floor and on every piece of furniture in the room.

> „Хората започнаха да идват, отначало малцина на брой, но постепенно се увеличиха до множество. Когато за пръв път поглеждаха в ковчежето, те се удивяваха и възкликваха от радост. Но когато броят на зрителите се увеличи, всички започнаха да безпокоят скъпоценните камъни, като ги изваждаха от ковчежето и ги разпръсваха по масата. Започнах да мисля, че собственикът ще изиска от ръката ми отново ковчежето и скъпоценните камъни; и ако допуснех те да бъдат разпръснати, никога вече не бих могъл да ги поставя по местата им в ковчежето, както преди; и чувствах, че никога не бих могъл да понеса отговорността, защото тя щеше да бъде огромна. Тогава започнах да умолявам хората да не ги пипат и да не ги изваждат от ковчежето; но колкото повече умолявах, толкова повече те ги разпръсваха; и сега сякаш ги разпръсваха из цялата стая — по пода и върху всяка мебел в стаята.״

> “I then saw that among the genuine jewels and coin they had scattered an innumerable quantity of spurious jewels and counterfeit coin. I was highly incensed at their base conduct and ingratitude, and reproved and reproached them for it; but the more I reproved, the more they scattered the spurious jewels and false coin among the genuine.

> „Тогава видях, че сред истинските скъпоценни камъни и монети те бяха разпръснали безчислено множество подправени скъпоценни камъни и фалшиви монети. Аз се изпълних с дълбоко негодувание поради тяхното низко поведение и неблагодарност и ги изобличих и укорих за това; но колкото повече ги изобличавах, толкова повече те разпръскваха подправените скъпоценни камъни и фалшивите монети сред истинските.“

> “I then became vexed in my physical soul and began to use physical force to push them out of the room; but while I was pushing out one, three more would enter and bring in dirt and shavings and sand and all manner of rubbish, until they covered every one of the true jewels, diamonds, and coins, which were all excluded from sight. They also tore in pieces my casket and scattered it among the rubbish. I thought no man regarded my sorrow or my anger. I became wholly discouraged and disheartened, and sat down and wept.

> „Тогава се изпълних с огорчение в плътската си душа и започнах да употребявам физическа сила, за да ги изтласкам от стаята; но докато изтласквах един, влизаха още трима и внасяха пръст и стърготини, и пясък, и всякакъв вид боклук, докато покриха всички истински скъпоценности, диаманти и монети, така че всички те бяха скрити от поглед. Те също разкъсаха ковчежето ми на части и го разпръснаха сред боклука. Струваше ми се, че никой човек не обръща внимание на скръбта ми или на гнева ми. Напълно се обезсърчих и паднах духом, седнах и заплаках.״

> “While I was thus weeping and mourning for my great loss and accountability, I remembered God, and earnestly prayed that He would send me help. Immediately the door opened, and a man entered the room, when the people all left it; and he, having a dirt brush in his hand, opened the windows, and began to brush the dirt and rubbish from the room.

> „Докато така плачех и скърбях за голямата си загуба и отговорност, спомних си за Бога и усърдно се молех Той да ми изпрати помощ. Веднага вратата се отвори и един човек влезе в стаята, при което всички хора я напуснаха; а той, държейки в ръката си четка за прах, отвори прозорците и започна да измитa праха и боклука от стаята.

> “I cried to him to forbear, for there were some precious jewels scattered among the rubbish.

> „Аз извиках към него да се въздържи, защото между развалините бяха разпръснати някои скъпоценни бисери.“

> “He told me to ‘fear not,’ for he would ‘take care of them.’

> Той ми каза „не бой се“, защото щеше „да се погрижи за тях“.

> “Then, while he brushed the dirt and rubbish, false jewels and counterfeit coin, all rose and went out of the window like a cloud, and the wind carried them away. In the bustle I closed my eyes for a moment; when I opened them, the rubbish was all gone. The precious jewels, the diamonds, the gold and silver coins, lay scattered in profusion all over the room.

> „Тогава, докато той измиташе пръстта и боклука, фалшивите скъпоценности и подправените монети, всичко това се вдигна и излезе през прозореца като облак, и вятърът ги отнесе. В суматохата аз затворих очи за миг; когато ги отворих, целият боклук бе изчезнал. Скъпоценните камъни, диамантите, златните и сребърните монети, лежаха разпръснати в изобилие из цялата стая.

> “He then placed on the table a casket, much larger and more beautiful than the former, and gathered up the jewels, the diamonds, the coins, by the handful, and cast them into the casket, till not one was left, although some of the diamonds were not bigger than the point of a pin.

> „След това той постави на масата една ковчежница, много по-голяма и по-красива от предишната, и загребвайки с шепи скъпоценните камъни, диамантите, монетите, ги хвърляше в ковчежницата, докато не остана нито едно, макар че някои от диамантите не бяха по-големи от върха на игла.“

> “He then called upon me to ‘come and see.’

> „Тогава той ме призова да „дойда и да видя“.“

> “I looked into the casket, but my eyes were dazzled with the sight. They shone with ten times their former glory. I thought they had been scoured in the sand by the feet of those wicked persons who had scattered and trod them in the dust. They were arranged in beautiful order in the casket, every one in its place, without any visible pains of the man who cast them in. I shouted with very joy, and that shout awoke me.” Early Writings, 81–83.

> „Погледнах в ковчежето, но очите ми бяха заслепени от гледката. Те сияеха с десет пъти по-голяма слава от предишната си. Помислих, че са били изтъркани в пясъка от нозете на онези нечестиви личности, които ги бяха разпръснали и стъпкали в праха. Те бяха подредени в ковчежето в прекрасен ред, всяко на мястото си, без никакви видими усилия от страна на човека, който ги бе хвърлил вътре. Извиках от голяма радост и този вик ме събуди.“ Ранни писания, 81–83.

## James White’s Footnotes

Бележките под линия на Джеймс Уайт

> “The ‘casket’ represents the great truths of the Bible, relative to the second advent of our Lord Jesus Christ, which were given Brother Miller to publish to the world.

> „Ковчегът“ представлява великите истини на Библията относно второто пришествие на нашия Господ Исус Христос, които бяха дадени на брат Милър, за да ги възвести на света.

> “The ‘key attached’ was his manner of interpreting the prophetic Word—Comparing scripture with scripture—the Bible its own interpreter. With this key Brother Miller opened the ‘casket,’ or the great truth of the advent to the world.

> „Приложеният „ключ“ беше неговият начин за тълкуване на пророческото Слово — сравнявайки Писание с Писание — Библията като собствен тълкувател. С този ключ брат Милър отвори „ковчежето“, или великата истина за пришествието пред света.

> “‘The people began to come in, at first few in number, but increasing to a crowd.’ When the advent doctrine was first preached by Brother Miller, and a very few others, it had but little effect, and but very few were waked up by it; but from 1840 to 1844, wherever it was preached, the whole community was aroused.

> „Хората започнаха да идват, отначало малобройни, но постепенно нарастваха до множество.“ Когато адвентното учение бе проповядвано за пръв път от брат Милър и още неколцина други, то имаше съвсем слабо въздействие и само твърде малцина бяха събудени чрез него; но от 1840 до 1844 г., навсякъде, където то бе проповядвано, цялото общество бе разтърсено.

> “The ‘jewels, diamonds, etc.’ of ‘all sorts and sizes’ so ‘beautifully arranged in their several places in the casket’ represent the children of God, [Malachi 3:17,] from all the churches, and from almost every station, and situation of life, who received the advent faith, and were seen to take a bold stand in their several stations, in the holy cause of truth. While moving in this order, each attending to his own duty, and walking humbly before God, ‘they reflected a light and glory’ to the world, equaled only by the church in the days of the apostles. The message, [Revelation 14:6, 7] went as it were, upon the wings of the wind, and the invitation, ‘Come, for all things are now ready,’ [Luke 14:17.] went abroad with power and effect.

> „„Скъпоценните камъни, диаманти и пр.“, от „всевъзможни видове и размери“, така „прекрасно подредени на съответните им места в ковчежето“, представляват Божиите чеда [Малахия 3:17] от всички църкви и от почти всяко обществено положение и житейско състояние, които приеха адвентната вяра и бяха видени да заемат дръзко становище на своите съответни места в святото дело на истината. Докато се движеха в този ред, всеки, като внимаваше за своя собствен дълг и ходеше смирено пред Бога, „те отразяваха светлина и слава“ към света, каквито се равняваха единствено на църквата в дните на апостолите. Вестта [Откровение 14:6, 7] се разнесе сякаш на крилете на вятъра, а поканата: „Дойдете, защото всичко вече е готово“ [Лука 14:17], излезе навън със сила и действие.“

> “When the flying angel [Revelation 14:6, 7.] first began to preach the everlasting good news, ‘Fear God, and give glory to him; for the hour of his judgment is come,’ many shouted for joy in view of the coming of Jesus, and the restitution, who afterwards opposed and scoffed, and ridiculed the truth that a little before filled them with joy. They troubled and scattered the jewels. This brings us to the autumn of 1844, when the scattering time commenced. Mark this: It was those who once ‘shouted for joy’ that troubled and scattered the jewels. And none have so effectually scattered the flock, and led them astray since 1844, as those who once preached the truth, and rejoiced in it; but have since denied the work of God, and the fulfilment of prophecy in our past advent experience.

> „Когато летящият ангел [Откровение 14:6, 7.] за пръв път започна да проповядва вечното благовестие: „Бойте се от Бога и въздайте Нему слава; защото настана часът на Неговия съд“, мнозина възкликнаха от радост при вида на идването на Исус и на възстановяването, а след това се противопоставиха, присмиваха се и осмиваха истината, която малко преди това ги изпълваше с радост. Те смущаваха и разпръсваха скъпоценностите. Това ни отвежда към есента на 1844 година, когато започна времето на разпръсването. Отбележете това: именно онези, които някога „възкликнаха от радост“, смущаваха и разпръсваха скъпоценностите. И никои не са разпръсвали стадото и не са го отвеждали в заблуда така действено от 1844 година насам, както онези, които някога проповядваха истината и се радваха в нея, но оттогава насам са отрекли Божието дело и изпълнението на пророчеството в нашето минало адвентно преживяване.“

> “Brother Miller’s testimony, for a number of months after the Midnight cry, at the seventh month, 1844, was that the door was shut, and that the advent movement was a fulfilment of prophecy, and that we had been right in preaching time. He then exhorted his brethren, through the Advent Herald to hold fast, to be patient, and not grudge against one another; and God would soon justify them for preaching time. In this way he plead for the jewels, while he felt his ‘accountability’ for them, and that ‘it would be immense.’

> „Свидетелството на брат Милър, в продължение на няколко месеца след Среднощния вик, в седмия месец на 1844 г., беше, че вратата е затворена и че адвентното движение е изпълнение на пророчество, и че сме били прави, като сме проповядвали за времето. Тогава той увещаваше своите братя чрез Advent Herald да държат твърдо, да бъдат търпеливи и да не роптаят един против друг; и Бог скоро щеше да ги оправдае за проповядването на времето. По този начин той се застъпваше за скъпоценностите, като същевременно чувстваше своята „отговорност“ за тях и че тя „ще бъде огромна.“

> “The ‘spurious jewels and counterfeit coin’ that were scattered among the genuine, clearly represent false converts, or ‘strange children,’ [Hosea 5:7.] since the door was shut in 1844.

> „„Фалшивите скъпоценности и подправените монети“, които бяха разпръснати сред истинските, ясно представят лъжливи обръщенци, или „чужди чеда“ [Осия 5:7], откакто вратата бе затворена през 1844 г.

> “The second ‘casket much larger and more beautiful than the former’ into which the scattered ‘jewels,’ ‘diamonds,’ and ‘coins’ were gathered, represents the broad field of living present truth into which the scattered flock will be gathered, even 144,000, all of them having the seal of the living God. Not one of the precious diamonds will be left in the dark. Although some are ‘not bigger than the point of a pin,’ they will not be overlooked, and left out in this day when God is making up his jewels. [Malachi 3:16–18.] He can send his angels and haste them out as he did Lot out of Sodom. ‘A short work will the Lord make upon the earth.’ ‘He will cut it short in righteousness.’ See Romans 9:28.

> „Второто „ковчеже, много по-голямо и по-красиво от предишното“, в което бяха събрани разпръснатите „скъпоценности“, „диаманти“ и „монети“, представлява широкото поле на живата настояща истина, в което ще бъде събрано разпръснатото стадо — именно 144 000, като всички те имат печата на живия Бог. Нито един от скъпоценните диаманти няма да бъде оставен в тъмнината. Макар някои да са „не по-големи от върха на карфица“, те няма да бъдат пренебрегнати и оставени вън в този ден, когато Бог прибира Своите скъпоценности. [Малахия 3:16–18.] Той може да изпрати ангелите Си и да ги накара да побързат, както изведе Лот от Содом. „Кратко дело ще извърши Господ на земята.“ „Ще го довърши в правда.“ Виж Римляни 9:28.

> “The ‘dirt and shavings, sand and all manner of rubbish,’ represent the various and numerous errors that have been brought in among second advent believers, since the autumn of 1844. Here I will notice a few of them.

> „Пръстта и стружките, пясъкът и всякакъв вид боклук“ представляват различните и многобройни заблуди, които са били внесени сред вярващите във Второто пришествие от есента на 1844 година насам. Тук ще отбележа някои от тях.

> “1. The stand that some of the ‘shepherds’ presumptuously took immediately after the Midnight cry was given, that the solemn melting power of the Holy Ghost that attended the seventh month movement was a mesmeric influence. George Storrs was among the first to take this stand. See his writings in the latter part of 1844, in the Midnight Cry, then published in New York city. J. V. Himes, at the Albany Conference in the spring of 1845, said that the seventh month movement produced mesmerism seven feet deep. This I am told by one who was present, and heard the remark. Others who took an active part in the seventh month cry have since pronounced that movement the work of the Devil. Attributing the work of Christ and the Holy Ghost to the Devil, was in the days of our Saviour, blasphemy, and it is blasphemy now.

> „1. Позицията, която някои от „пастирите“ самонадеяно заеха непосредствено след като бе даден Среднощният вик — че тържествената, стопяваща сила на Светия Дух, която съпътстваше движението на седмия месец, била месмерично влияние. Джордж Сторс беше сред първите, които заеха тази позиция. Вижте неговите писания от последната част на 1844 година, в Midnight Cry, издаван тогава в град Ню Йорк. Дж. В. Хаймс, на Олбанската конференция през пролетта на 1845 година, каза, че движението на седмия месец произвело месмеризъм на дълбочина седем фута. Това ми е казано от човек, който присъстваше и чу забележката. Други, които взеха дейно участие във вика на седмия месец, оттогава насам са обявили това движение за дело на Дявола. Да се приписва делото на Христос и на Светия Дух на Дявола беше, в дните на нашия Спасител, богохулство, и е богохулство и сега.

> “2. The many experiments on definite time. Since the 2300 days ended in 1844, quite a number of times have been set, by different individuals, for their termination. In doing this they have removed the ‘landmarks,’ and have thrown darkness and doubt over the whole advent movement.

> „2. Многото опити относно определено време. Откакто 2300-те дни завършиха през 1844 г., различни лица са определяли не малко дати за техния край. Като са правили това, те са премахвали „граничните знаци“ и са хвърляли мрак и съмнение върху цялото адвентно движение.

> “3. Spiritualism with all its fancies and extravagances. This wile of the Devil, which has accomplished an awful work of death, is very fitly represented by ‘shavings,’ and ‘all manner of rubbish.’ Many of those who drank down the poison of spiritualism admitted the truth of our past advent experience, and from this fact many have been made to believe that spiritualism was the natural fruit of believing that God conducted the great advent movements in 1843 and 1844. Peter, speaking of those who should ‘bring in damnable heresies, even denying the Lord that bought them,’ says, ‘BY REASON OF WHOM THE WAY OF TRUTH SHALL BE EVIL SPOKEN OF.’

> „3. Спиритизмът с всичките си измислици и крайности. Тази хитрост на Дявола, която е извършила ужасно дело на смърт, съвсем уместно е представена чрез „стърготини“ и „всякакъв вид боклук“. Мнозина от онези, които изпиха отровата на спиритизма, признаваха истината на нашия минал адвентен опит, и поради този факт мнозина са били доведени до убеждението, че спиритизмът е естественият плод от вярата, че Бог е ръководил великите адвентни движения през 1843 и 1844 г. Петър, говорейки за онези, които ще „вмъкнат гибелни ереси и дори ще се отричат от Господа, Който ги е изкупил“, казва: „ПОРАДИ КОИТО ПЪТЯТ НА ИСТИНАТА ЩЕ БЪДЕ ХУЛЕН.“

> “4. S. S. Snow professing to be ‘Elijah the Prophet’” This man in his strange and wild career, has also acted his part in this work of death, and his course has had a tendency to bring the true position for the waiting saints into disrepute, in the minds of many honest souls.

> „4. С. С. Сноу, който се представя за „пророк Илия““ Този човек, в своето странно и безразсъдно поприще, също изигра своята роля в това дело на смъртта, и неговото поведение имаше склонност да постави в немилост истинската позиция на очакващите светии в съзнанието на мнозина искрени души.

> “To this catalogue of errors I might add many more, such as the ‘thousand years’ of Revelation 20:4, 7, in the past, the 144,000 of Revelation 7:4; 14:1, those who ‘arose and came out of the graves’ after Christ’s resurrection, the no-work doctrine, the doctrine of the destruction of infants, &c. &c.

> „Към този каталог от заблуди бих могъл да прибавя още много, като например „хилядата години“ от Откровение 20:4, 7, в миналото, 144 000 от Откровение 7:4; 14:1, онези, които „станаха и излязоха от гробовете“ след Христовото възкресение, учението за бездействието, учението за унищожението на младенците и пр. и пр.

> “These errors were so industriously propagated, and urged upon the waiting flock that, at the time Brother Miller had the dream, the true jewels were ‘excluded from sight,’ and the words of the prophet were applicable—’And judgment is turned away backward, and justice standeth afar off,’ &c. &c. See Isaiah 59:14. At that time there was not an advent paper in the land that advocated the cause of present truth. The Day-Dawn, was the last to defend the true position of the little flock; but that died a number of months before the Lord gave Bro. Miller this dream; and in its last dying struggle pointed the weary sighing saints to 1877, then thirty years in the future, as the time of their final deliverance. Alas! alas! No wonder that Brother Miller in his dream, ‘sat down and wept’ over this sad state of things.

> „Тези заблуди бяха така усърдно разпространявани и налагани на чакащото стадо, че по времето, когато брат Милър видя съня, истинските скъпоценности бяха „скрити от поглед“, и думите на пророка бяха приложими — „И съдът е отблъснат назад, и правдата стои надалеч“, и пр., и пр. Виж Исая 59:14. По онова време в страната нямаше нито един адвентен вестник, който да защитава делото на настоящата истина. The Day-Dawn беше последният, който защитаваше истинската позиция на малкото стадо; но той престана да съществува няколко месеца преди Господ да даде на бр. Милър този сън; и в последната си предсмъртна борба насочи уморените, въздишащи светии към 1877 година, тогава тридесет години в бъдещето, като към времето на тяхното окончателно избавление. Уви! уви! Не е чудно, че брат Милър в съня си „седна и заплака“ над това печално състояние на нещата.

> “Brother Miller closed his eyes in death, December 22, 1849, which fulfilled the following words in his dream, ‘In the bustle I closed my eyes for a moment.’ This wonderful fulfilment is so plain that none will fail to see it.

> „Брат Милър затвори очите си в смъртта на 22 декември 1849 г., с което се изпълниха следните думи от неговия сън: „Сред суетнята затворих очите си за миг.“ Това удивително изпълнение е тъй явно, че никой не би пропуснал да го види.

> “The casket, represents the advent truth that Brother Miller published to the world, as is marked out by the parable of the ten virgins. [Matthew 25:1–11.] First, the time, 1843; second, the tarrying time; third, the midnight cry, at the seventh month, 1844, and fourth, the shut door. No one who has read the second advent papers since 1843, will deny that Brother Miller has advocated these four important points in advent history. This harmonious system of truth or ‘casket’ has been torn in pieces, and scattered among the rubbish by those who have rejected their own experience, and have denied the very truths that they, with Brother Miller so fearlessly preached to the world.

> „Ковчежето представлява адвентната истина, която брат Милър обяви на света, както е очертано в притчата за десетте девици. [Матей 25:1–11.] Първо, времето — 1843; второ, времето на забавянето; трето, среднощният вик, в седмия месец на 1844 г.; и четвърто, затворената врата. Никой, който е чел вестниците за второто пришествие от 1843 г. насам, няма да отрече, че брат Милър е отстоявал тези четири важни точки в историята на адвентното движение. Тази хармонична система на истината, или „ковчеже“, бе разкъсана на части и разпръсната сред отломките от онези, които са отхвърлили собствения си опит и са отрекли самите истини, които те заедно с брат Милър тъй безстрашно проповядваха на света.

> “The church will then be pure and ‘without fault before the throne of God,’ having confessed all their errors, faults and sins, and having had them washed away by the blood of Christ and blotted out, they will be without ‘spot or wrinkle, or any such thing.’ Then they will shine with ‘ten times their former glory.’” JAMES WHITE Oswego, May, 1850.

> „Тогава църквата ще бъде чиста и „без недостатък пред Божия престол“, след като е изповядала всичките си заблуждения, прегрешения и грехове, и след като те са били измити чрез кръвта на Христос и изгладени, тя ще бъде без „петно, или бръчка, или нещо подобно“. Тогава тя ще блести с „десет пъти по-голяма от предишната си слава“.“ ДЖЕЙМС УАЙТ Освего, май 1850 г.

Back to Articles