Article

# The Book of Daniel - Number Seventy-Four

Книгата на Даниил — Седемдесет и четвърта част

Unveiling the Prophetic Puzzle: Ezekiel’s Abominations, the Last Day Church, and the Mark of the Beast

Разкриване на пророческия пъзел: мерзостите на Езекиил, църквата на последните дни и белегът на звяра

Author

Jeff Pippenger

Published

February 7, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The four abominations of Ezekiel chapter eight, lead to the leadership of God’s last day Laodicean church bowing down to the sun, and thus receiving the mark of the beast. The next chapter, which is the same vision, illustrates those in God’s last day church who receive the seal of God. Sister White informs us the sealing of Ezekiel chapter nine, is the same as the sealing represented in Revelation chapter seven. God judges a nation in its third and fourth generation, and the four abominations of Ezekiel identify the four generations of rebellion that began in 1863, when Laodicean Adventism introduced a counterfeit of the two tables of Habakkuk which had been given as a symbol of the covenant relationship between God and His people, just as the two tables of the Ten Commandments had been given at the beginning of ancient Israel.

Четирите мерзости от осма глава на Езекиил водят до това ръководството на Божията лаодикийска църква в последните дни да се поклони на слънцето и така да приеме белега на звяра. Следващата глава, която е същото видение, представя онези в Божията църква в последните дни, които получават Божия печат. Сестра Уайт ни известява, че запечатването в девета глава на Езекиил е същото като запечатването, представено в седма глава на Откровение. Бог съди един народ в третото и четвъртото му поколение, а четирите мерзости в Езекиил посочват четирите поколения на бунт, започнали през 1863 г., когато лаодикийският адвентизъм въведе фалшификат на двете плочи от Авакум, които бяха дадени като символ на заветното взаимоотношение между Бога и Неговия народ, точно както двете плочи на Десетте заповеди бяха дадени в началото на древния Израил.

Aaron’s golden calf, was a counterfeit image, the symbol of rebellion that was manifested just as God was producing the two tables that represent a genuine image of jealousy. Aaron’s golden calf typified the counterfeit 1863 chart, which had removed the “seven times,” of Leviticus twenty-six from the message along with other time-prophecies. Thus, Laodicean Adventism set up an image of jealousy in the very beginning of its history, as Aaron had done in the beginning history of ancient Israel, and as Jeroboam had done in the beginning history of the northern kingdom of Ephraim.

Златният телец на Аарон беше фалшив образ, символ на бунт, проявен тъкмо когато Бог изработваше двете плочи, които представляват истински образ на ревност. Златният телец на Аарон беше предобраз на фалшивата карта от 1863 година, която бе премахнала „седемте времена“ от Левит двадесет и шест от вестта, заедно с други времеви пророчества. Така Лаодикийският адвентизъм издигна образ на ревност още в самото начало на своята история, както Аарон бе сторил в началната история на древния Израил, и както Йеровоам бе сторил в началната история на северното царство на Ефрем.

The “seven times,” of Leviticus twenty-six was the first prophecy of time which Miller was led to understand, and it was the first jewel of prophetic time set aside in the rebellion of 1863. 1863 marked the beginning of the covering up of the jewels of Miller’s dream and the introduction of counterfeit jewels and coins. The “seven times,” was the cornerstone that the builders rejected. In 1863 it was those who had been the builders of the Millerite temple that set aside the cornerstone of the “seven times,” but in the last days that stone is now the head of the corner. That stone represented the Rock of Ages, and it also was represented by the day which the Lord had made, for it was a symbol of the sabbath rest for the land. In 1844, Millerite Adventism rebuked Jeroboam’s false system of worship, and separated from “the assembly of mockers” who had “rejoiced” over the first disappointment.

„Седемте времена“ от Левит двадесет и шеста глава беше първото пророчество за време, което Милър бе доведен да разбере, и то беше първият скъпоценен камък на пророческото време, оставен настрана в бунта от 1863 година. 1863 година отбеляза началото на прикриването на скъпоценните камъни от съня на Милър и въвеждането на фалшиви скъпоценни камъни и монети. „Седемте времена“ беше крайъгълният камък, който зидарите отхвърлиха. През 1863 година именно онези, които бяха строителите на Милеритския храм, оставиха настрана крайъгълния камък на „седемте времена“, но в последните дни този камък сега е глава на ъгъла. Този камък представляваше Канарата на вековете, а също така беше представен и чрез деня, който Господ беше създал, защото беше символ на съботната почивка за земята. През 1844 година милеритският адвентизъм изобличи лъжливата система на поклонение на Еровоам и се отдели от „събранието на присмивателите“, които бяха „се радвали“ поради първото разочарование.

The builders were instructed to never return to “the assembly of mockers,” as the Judean prophet had been instructed to return to Jerusalem by a different path than what had led him to 1844. The path that had led him to 1844, was the path he had come out of, which was Protestantism, and in that history Protestantism had become apostate Protestantism. The builders were commanded to never return to “the assembly of mockers,” and they were instructed to not eat their food or drink their water. The builders had eaten the little book that was in the angel’s hand in 1840, and that food was sweet in their mouths.

На строителите бе наредено никога да не се връщат при „събранието на присмивателите“, както на юдейския пророк бе наредено да се върне в Йерусалим по различен път от онзи, който го бе довел до 1844 г. Пътят, който го бе довел до 1844 г., бе пътят, от който той бе излязъл, а именно протестантизмът, и в тази история протестантизмът бе станал отстъпил протестантизъм. На строителите бе заповядано никога да не се връщат при „събранието на присмивателите“, и им бе наредено да не ядат от храната им, нито да пият от водата им. Строителите бяха изяли малката книжка, която бе в ръката на ангела, през 1840 г., и тази храна беше сладка в устата им.

The eating and drinking of prophecy represents the methodology used to study the Bible. The Millerites were given a specific way to study God’s Word, and those rules produced a totally different biblical message than the theologians of apostate Protestantism and Catholicism produced with their corrupted methodology. The builders, who are also the Judean prophet, were not to return and eat or drink of the methodology of either apostate Protestantism or Catholicism. The Judean prophet did that very thing, thus identifying that Laodicean Adventism would do that very thing in 1863, for in 1863, they employed the theological arguments of apostate Protestantism to reject Miller’s application of the “seven times,” and thus set up Aaron’s and Jeroboam’s images of jealousy. The first generation of Laodicean Adventism had then begun.

Яденето и пиенето на пророчеството представлява методологията, използвана за изучаването на Библията. На милеристите бе даден специфичен начин за изучаване на Божието Слово, и тези правила произведоха напълно различна библейска вест от онази, която богословите на отстъпническия протестантизъм и католицизма произведоха чрез своята покварена методология. Строителите, които са също и юдейският пророк, не трябваше да се върнат и да ядат или да пият от методологията нито на отстъпническия протестантизъм, нито на католицизма. Юдейският пророк направи именно това, като по този начин посочи, че лаодикийският адвентизъм ще направи същото през 1863 г.; защото през 1863 г. те използваха богословските аргументи на отстъпническия протестантизъм, за да отхвърлят приложението на Милър за „седемте времена“, и така издигнаха идолите на ревността на Аарон и Еровоам. Тогава бе поставено началото на първото поколение на лаодикийския адвентизъм.

After the prophet from Judea interacted with Jeroboam he started on his journey back to Judea, but he never made it. The prophet represents Laodicean Adventism, which, according to inspiration, arrived into the Millerite movement in 1856. Sister White never backed away from identifying Adventism as Laodicea, and there is no biblical evidence that Laodicea ever changes. There are individuals that leave their own personal Laodicean experience, but as a church Laodicea is to be spewed out of the mouth of the Lord, for Laodicea means “a people judged.” Adventism uses the definition to claim it represents the church that exists during the period of the judgment in the heavenly sanctuary. In their blindness they acknowledge the Investigative Judgment element of the meaning of Laodicea, but cannot see the Executive Judgment that is clearly represented in their name.

След като пророкът от Юдея влезе във взаимодействие с Йеровоам, той пое на път обратно към Юдея, но никога не стигна дотам. Пророкът представлява лаодикийския адвентизъм, който според вдъхновението е навлязъл в милеритското движение през 1856 година. Сестра Уайт никога не се е отказала да отъждествява адвентизма с Лаодикия и няма библейско доказателство, че Лаодикия някога се променя. Има отделни личности, които напускат своето лично лаодикийско състояние, но като църква Лаодикия трябва да бъде избълвана от устата на Господа, защото Лаодикия означава „народ съден“. Адвентизмът използва това определение, за да твърди, че представлява църквата, която съществува през периода на съда в небесното светилище. В своята слепота те признават елемента на Изследователния съд в значението на Лаодикия, но не могат да видят Изпълнителния съд, който ясно е представен в тяхното име.

> And unto the angel of the church of the Laodiceans write; These things saith the Amen, the faithful and true witness, the beginning of the creation of God; I know thy works, that thou art neither cold nor hot: I would thou wert cold or hot. So then because thou art lukewarm, and neither cold nor hot, I will spue thee out of my mouth. Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked. Revelation 3:14–17.

> И до ангела на лаодикийската църква пиши: Това казва Амин, верният и истинният свидетел, началото на Божието създание: Зная делата ти, че не си нито студен, нито горещ; о, да беше студен или горещ! И тъй, понеже си хладък, а не горещ, нито студен, ще те избълвам из устата Си. Понеже казваш: Богат съм, забогатях и нямам нужда от нищо; а не знаеш, че ти си окаян, нещастен, сиромах, сляп и гол. Откровение 3:14–17.

The Judean prophet ends up buried with the false prophet who deceived him into eating his food and drinking his drink. They both end up in the same grave, and the lying prophet of Bethel (the counterfeit church), calls him brother when he dies.

Юдейският пророк накрая се оказва погребан заедно с лъжепророка, който го измами да яде неговия хляб и да пие неговото питие. И двамата се оказват в един и същ гроб, а лъжепророкът от Ветил (лъжливата църква) го нарича брат, когато умира.

> Now there dwelt an old prophet in Bethel; and his sons came and told him all the works that the man of God had done that day in Bethel: the words which he had spoken unto the king, them they told also to their father. And their father said unto them, What way went he? For his sons had seen what way the man of God went, which came from Judah. And he said unto his sons, Saddle me the ass. So they saddled him the ass: and he rode thereon, And went after the man of God, and found him sitting under an oak: and he said unto him, Art thou the man of God that camest from Judah? And he said, I am. Then he said unto him, Come home with me, and eat bread. And he said, I may not return with thee, nor go in with thee: neither will I eat bread nor drink water with thee in this place: For it was said to me by the word of the Lord, Thou shalt eat no bread nor drink water there, nor turn again to go by the way that thou camest. He said unto him, I am a prophet also as thou art; and an angel spake unto me by the word of the Lord, saying, Bring him back with thee into thine house, that he may eat bread and drink water. But he lied unto him. So he went back with him, and did eat bread in his house, and drank water. And it came to pass, as they sat at the table, that the word of the Lord came unto the prophet that brought him back: And he cried unto the man of God that came from Judah, saying, Thus saith the Lord, Forasmuch as thou hast disobeyed the mouth of the Lord, and hast not kept the commandment which the Lord thy God commanded thee, But camest back, and hast eaten bread and drunk water in the place, of the which the Lord did say to thee, Eat no bread, and drink no water; thy carcase shall not come unto the sepulchre of thy fathers. 1 Kings 13:11–22.

> А в Ветил живееше един стар пророк; и синовете му дойдоха и му разказаха за всички дела, които Божият човек бе извършил онзи ден във Ветил; и думите, които бе говорил на царя, тях също разказаха на баща си. А баща им им каза: По кой път отиде той? Защото синовете му бяха видели по кой път беше отишъл Божият човек, който бе дошъл от Юда. И каза на синовете си: Оседлайте ми осела. И те му оседлаха осела; и той го възседна, и тръгна след Божия човек, и го намери да седи под един дъб; и му каза: Ти ли си Божият човек, който дойде от Юда? А той каза: Аз съм. Тогава му каза: Ела у дома с мене и яж хляб. А той каза: Не мога да се върна с тебе, нито да вляза с тебе; нито ще ям хляб, нито ще пия вода с тебе на това място; защото ми бе казано чрез словото Господне: Да не ядеш там хляб, нито да пиеш вода, нито да се върнеш, като идеш по пътя, по който си дошъл. Той му каза: И аз съм пророк като тебе; и ангел ми говори чрез словото Господне, казвайки: Върни го със себе си в дома си, за да яде хляб и да пие вода. Но той го излъга. И тъй, той се върна с него и яде хляб в дома му, и пи вода. И когато седяха на трапезата, словото Господне дойде към пророка, който го бе върнал; и той извика към Божия човек, който бе дошъл от Юда, като каза: Така казва Господ: Понеже си се възпротивил на устата Господни и не си опазил заповедта, която Господ, твоят Бог, ти заповяда, а си се върнал и си ял хляб, и си пил вода на мястото, за което Той ти каза: Не яж хляб и не пий вода, трупът ти няма да влезе в гроба на бащите ти. 3 Царе 13:11–22.

The second angel’s message in the summer of 1844, consisted of identifying that the Protestant churches had fallen and become the daughters of Catholicism. Millerite Adventism had called men and women to leave those denominations for to stay in them meant spiritual and eternal death. The lying prophet of Bethel represents the religious system instituted in Bethel by Jeroboam. It was a system that set up an image to the beast, and the beast that was copied is the beast of Catholicism. The Protestants continued to identify themselves as Protestants, but they also continued to observe the day of the sun as the day of worship which is the mark of Catholicism’s authority.

Вестта на втория ангел през лятото на 1844 г. се състоеше в това да посочи, че протестантските църкви са отпаднали и са станали дъщери на католицизма. Милеритският адвентизъм бе призовал мъже и жени да напуснат тези деноминации, защото да останат в тях означаваше духовна и вечна смърт. Лъжливият пророк от Ветил представлява религиозната система, установена във Ветил от Еровоам. Това беше система, която издигна образ на звяра, а звярът, който бе копиран, е звярът на католицизма. Протестантите продължиха да се самоопределят като протестанти, но също така продължиха да спазват деня на слънцето като ден за поклонение, което е белегът на властта на католицизма.

The Protestants claim to be Protestants, though the only definition of Protestant is to protest Rome, and in so doing their profession is an image of the Roman church, for she professes to be a Christian institution, though she has no biblical justification for the claim. Her claim is based upon the empty authority of tradition and custom, which is the same false authority Protestantism employs as they claim to be Protestants. It is the same logic that had blinded Seventh-day Adventists to believe that as Laodiceans, they are still in a secure covenant relationship. It is the same false authority that ancient Israel proclaimed when they stated, “The temple of the Lord, the temple of the Lord are we.”

Протестантите твърдят, че са протестанти, макар че единственото определение за протестант е да протестира против Рим; и с това самото им изповедание е образ на Римската църква, защото тя изповядва, че е християнска институция, макар да няма никакво библейско основание за това твърдение. Нейното твърдение се основава върху празния авторитет на преданието и обичая, което е същият лъжлив авторитет, който протестантизмът използва, когато претендира, че е протестантски. Това е същата логика, която бе заслепила адвентистите от седмия ден да вярват, че като лаодикийци те все още се намират в сигурно заветно отношение. Това е същият лъжлив авторитет, който древният Израил провъзгласяваше, когато казваше: „Храмът Господен, храмът Господен сме ние.“

> “The warning was not heeded by the Jewish people. They forgot God, and lost sight of their high privilege as His representatives. The blessings they had received brought no blessing to the world. All their advantages were appropriated for their own glorification. They robbed God of the service He required of them, and they robbed their fellow men of religious guidance and a holy example. Like the inhabitants of the antediluvian world, they followed out every imagination of their evil hearts. Thus they made sacred things appear a farce, saying, ‘The temple of the Lord, the temple of the Lord, are these’ (Jeremiah 7:4), while at the same time they were misrepresenting God’s character, dishonoring His name, and polluting His sanctuary.

> „Предупреждението не бе взето присърце от юдейския народ. Те забравиха Бога и изгубиха от поглед високото си преимущество като Негови представители. Благословенията, които бяха получили, не донесоха благословение на света. Всичките им предимства бяха присвоени за собственото им прославяне. Те ограбиха Бога от службата, която Той изискваше от тях, и ограбиха ближните си от религиозно ръководство и свят пример. Подобно на жителите на предпотопния свят, те следваха всеки помисъл на злите си сърца. Така направиха свещените неща да изглеждат като фарс, казвайки: „Храм Господен, храм Господен, храм Господен е тоя“ (Йеремия 7:4), докато в същото време изопачаваха Божия характер, безчестяха Неговото име и оскверняваха Неговото светилище.“

> “The husbandmen who had been placed in charge of the Lord’s vineyard were untrue to their trust. The priests and teachers were not faithful instructors of the people. They did not keep before them the goodness and mercy of God and His claim to their love and service. These husbandmen sought their own glory. They desired to appropriate the fruits of the vineyard. It was their study to attract attention and homage to themselves.” Christ’s Object Lessons, 292.

> „Лозарите, които бяха поставени да се грижат за лозето на Господа, се оказаха неверни на повереното им. Свещениците и учителите не бяха верни наставници на народа. Те не държаха пред него Божията благост и милост и Неговото право на тяхната любов и служба. Тези лозари търсеха собствената си слава. Те желаеха да присвоят плодовете на лозето. Тяхната грижа беше да привличат внимание и почит към самите себе си.“ Притчи Христови, 292.

In 1863 the movement of the Millerites ended, but it had ceased to be a movement of Philadelphians in 1856. The rejection of the message of Moses (the “seven times”), that was presented by Elijah (William Miller) was rejected, and the rejection was based upon the methodology of the lying prophet of Bethel. 1863 was the end of sixty-five years that had began in 1798, and was the end of the prophecy of Isaiah chapter seven.

През 1863 г. движението на милеритите приключи, но то бе престанало да бъде движение на филаделфийците още през 1856 г. Отхвърлянето на вестта на Мойсей („седемте времена“), която бе представена от Илия (Уилям Милър), бе отхвърляне, основано върху методологията на лъжливия пророк от Ветил. 1863 г. бе краят на шестдесет и пет години, започнали през 1798 г., и бе краят на пророчеството от Исая, глава седма.

> And it came to pass in the days of Ahaz the son of Jotham, the son of Uzziah, king of Judah, that Rezin the king of Syria, and Pekah the son of Remaliah, king of Israel, went up toward Jerusalem to war against it, but could not prevail against it. And it was told the house of David, saying, Syria is confederate with Ephraim. And his heart was moved, and the heart of his people, as the trees of the wood are moved with the wind. Then said the Lord unto Isaiah, Go forth now to meet Ahaz, thou, and Shearjashub thy son, at the end of the conduit of the upper pool in the highway of the fuller’s field; And say unto him, Take heed, and be quiet; fear not, neither be fainthearted for the two tails of these smoking firebrands, for the fierce anger of Rezin with Syria, and of the son of Remaliah. Because Syria, Ephraim, and the son of Remaliah, have taken evil counsel against thee, saying, Let us go up against Judah, and vex it, and let us make a breach therein for us, and set a king in the midst of it, even the son of Tabeal: Thus saith the Lord God, It shall not stand, neither shall it come to pass. For the head of Syria is Damascus, and the head of Damascus is Rezin; and within threescore and five years shall Ephraim be broken, that it be not a people. And the head of Ephraim is Samaria, and the head of Samaria is Remaliah’s son. If ye will not believe, surely ye shall not be established. Isaiah 7:1–9.

> И стана в дните на Ахаз, сина на Йотам, сина на Озия, цар на Юда, че Рецин, сирийският цар, и Факей, синът на Ремалия, цар на Израил, възлязоха против Ерусалим, за да воюват против него, но не можаха да го надвият. И известиха на Давидовия дом, като казаха: Сирия се е съюзила с Ефрем. И сърцето му се разтрепери, и сърцето на народа му, както се люлеят дърветата в гората от вятъра. Тогава Господ каза на Исая: Излез сега да посрещнеш Ахаз, ти и синът ти Сеар-Ясув, при края на водопровода на горния водоем, по пътя към тепавичарската нива; и му кажи: Внимавай и бъди спокоен; не бой се и да не малодушава сърцето ти поради тези две опашки на димящи главни, поради лютия гняв на Рецин и Сирия, и на сина Ремалиев. Понеже Сирия, Ефрем и синът Ремалиев са намислили зло против тебе, като казват: Нека възлезем против Юда, и да го смутим, и да направим в него пролом за себе си, и да поставим цар сред него, именно сина на Тавеил. Така казва Господ Йехова: Това няма да устои, нито ще стане. Защото главата на Сирия е Дамаск, и главата на Дамаск е Рецин; и след шестдесет и пет години Ефрем ще бъде съкрушен, така че да не бъде народ. И главата на Ефрем е Самария, и главата на Самария е Ремалиевият син. Ако не повярвате, наистина няма да се утвърдите. Исая 7:1–9.

The sixty-five-year prophecy of verse eight, identifies that “within” the period of sixty-five years the northern kingdom of the ten tribes would be taken into captivity. The vision was recorded in the year 742 BC, and nineteen years later in 723 BC, Ephraim was scattered and taken into captivity by the Assyrians. In 677 BC, at the end of the sixty-five years king Manasseh was captured and carried into Babylon. The starting point in 742 BC, marks a civil war between the northern kingdom and the southern kingdoms of Israel, just as 1863, marks the very center of the Civil War in the United States between the North and South. The prophecy was proclaimed by Isaiah in the literal glorious land (Judah), and the prophecy of 1863 was fulfilled in the spiritual glorious land (the United States).

Шестдесет и пет годишното пророчество от осми стих посочва, че „в рамките на“ периода от шестдесет и пет години северното царство на десетте племена щеше да бъде отведено в плен. Видението беше записано в 742 г. пр. Хр., и деветнадесет години по-късно, в 723 г. пр. Хр., Ефрем беше разпръснат и отведен в плен от асирийците. В 677 г. пр. Хр., в края на шестдесет и петте години, цар Манасия беше пленен и отведен във Вавилон. Началната точка през 742 г. пр. Хр. отбелязва гражданска война между северното царство и южните царства на Израил, точно както 1863 година отбелязва самия център на Гражданската война в Съединените щати между Севера и Юга. Пророчеството беше прогласено от Исая в буквалната славна земя (Юда), а пророчеството за 1863 година се изпълни в духовната славна земя (Съединените щати).

There are three waymarks within the sixty-five-year prophecy. The civil war of 742 BC, is followed in nineteen years by the scattering of the northern kingdom, in 723 BC. At the end of the sixty-five years the southern kingdom was scattered. The prophecy, including its beginning and ending, represents both “indignations” of God against the northern and southern kingdoms, and those two indignations are preceded by nineteen years at their starting points, and then followed by another nineteen years that follow their fulfillments.

В рамките на пророчеството за шестдесет и петте години има три белега. След гражданската война през 742 г. пр. Хр., деветнадесет години по-късно, през 723 г. пр. Хр., настъпва разпръсването на северното царство. В края на шестдесет и петте години южното царство бе разпръснато. Пророчеството, включително неговото начало и край, представя и двете Божии „негодувания“ срещу северното и южното царство, и тези две негодувания са предшествани от деветнадесет години в техните начални точки, а след това са последвани от още деветнадесет години след изпълнението им.

The entire chiastic structure identifies a period of civil war between north and south that marks the beginning and ending. In the midst of the beginning and ending the two antagonists of the civil war were both carried into slavery, and in the sixty-five years that they are gathered out of their mutually scattered condition of slavery into one nation, they arrive at 1863, which is the date of the Emancipation Proclamation that freed the slaves. The prophecy of a civil war in literal Judah concludes at the civil war in spiritual Judah, for Jesus always illustrates the end of a thing, with the beginning of a thing, for He is Alpha and Omega.

Цялата хиастична структура посочва период на гражданска война между север и юг, който бележи началото и края. Насред началото и края двамата антагонисти в гражданската война бяха и двамата отведени в робство, и в рамките на шестдесет и петте години, през които те са събрани от своето взаимно разпръснато състояние на робство в един народ, те достигат до 1863 г., която е датата на Прокламацията за освобождение, освободила робите. Пророчеството за гражданска война в буквална Юда завършва с гражданската война в духовна Юда, защото Исус винаги илюстрира края на дадено нещо с началото на дадено нещо, понеже Той е Алфа и Омега.

The history of 1863 was represented by the history of 742 BC, when the prophet Isaiah, along with his son, delivered a message to the wicked king of Judah (Ahaz). 742 BC in the passage is represented by the testimony of king Ahaz, who was king of Judah and who had shut down God’s sanctuary service and had his high priest erect a model of a Syrian temple in the very precincts of God’s earthly sanctuary.

Историята на 1863 г. беше представена чрез историята от 742 г. пр. Хр., когато пророк Исая, заедно със сина си, предаде вест на нечестивия юдейски цар (Ахаз). 742 г. пр. Хр. в този пасаж е представена чрез свидетелството на цар Ахаз, който беше цар на Юда, който беше преустановил службата в Божието светилище и беше накарал своя първосвещеник да издигне образец на сирийски храм в самите предели на Божието земно светилище.

In the history of wicked king Ahaz (marked as 742 BC by the prophecy of Isaiah), the leader of Jerusalem introduced the worship of paganism (Catholicism) into God’s church, just as Laodicean Adventism returned to the methodology of apostate Protestantism to discard the message of Moses that had been delivered by Elijah. In 742 BC, Isaiah confronted the wicked king of Judah at the end of the conduit of the upper pool, by the fuller’s field, and he brought his son with him when he did. His son’s name was a sign, and when the prophet from Judah confronted king Jeroboam, he also gave him a sign.

В историята на нечестивия цар Ахаз (отбелязана от пророчеството на Исая като 742 г. пр. Хр.) водачът на Ерусалим въведе поклонението на езичеството (католицизма) в Божията църква, както Лаодикийският адвентизъм се върна към методологията на отстъпническия протестантизъм, за да отхвърли вестта на Мойсей, която беше предадена чрез Илия. През 742 г. пр. Хр. Исая се изправи срещу нечестивия юдейски цар при края на водопровода на горния водоем, при полето на тепавичаря, и доведе със себе си сина си, когато направи това. Името на сина му беше знамение, а когато пророкът от Юда се изправи срещу цар Еровоам, той също му даде знамение.

> Behold, I and the children whom the Lord hath given me are for signs and for wonders in Israel from the Lord of hosts, which dwelleth in mount Zion. Isaiah 8:18.

> Ето, аз и децата, които Господ ми е дал, сме за знамения и за чудеса в Израил от Господа на Силите, Който обитава на хълма Сион. Исая 8:18.

The name of Isaiah’s son “Shearjashub,” means “a remnant shall return.” Those that “return” who make up the remnant, are those who wait for the Lord during the tarrying time.

Името на Исайевия син „Шеар-ясув“ означава „остатък ще се върне“. Онези, които „се връщат“ и съставляват остатъка, са тези, които чакат Господа през времето на забавянето.

> And I will wait upon the Lord, that hideth his face from the house of Jacob, and I will look for him. Behold, I and the children whom the Lord hath given me are for signs and for wonders in Israel from the Lord of hosts, which dwelleth in mount Zion. Isaiah 8:17, 18.

> И ще чакам Господа, Който крие лицето Си от дома на Яков, и ще Го търся. Ето, аз и децата, които Господ ми е дал, сме за знамения и за чудеса в Израил от Господа на Силите, Който обитава на хълма Сион. Исая 8:17, 18.

When Isaiah interacts with wicked king Ahaz in 742 BC, he represents those who have “waited,” for all the prophets are speaking of the last days, and those who “wait” in the last days are those who have suffered the first disappointment. Jeremiah thought God had lied, and withheld the rain, and Isaiah thinks God has hidden “his face from the house of Jacob,” but Isaiah determines that he will wait, and look for the Lord, which represents the “wise” during the tarrying time of the vision. Those that did return and separate the precious from the vile, who were to become God’s mouthpiece were sealed, and therefore contrasted with those who receive the mark of the beast.

Когато Исая влиза във взаимодействие с нечестивия цар Ахаз през 742 г. пр. Хр., той представлява онези, които са „чакали“, защото всички пророци говорят за последните дни, а онези, които „чакат“ в последните дни, са тези, които са преживели първото разочарование. Йеремия мислеше, че Бог е излъгал и е задържал дъжда, а Исая смята, че Бог е скрил „лицето Си от дома Яковов“; но Исая решава, че ще чака и ще търси Господа, което представлява „мъдрите“ по време на забавянето на видението. Онези, които действително се завърнаха и отделиха скъпоценното от нищожното, които трябваше да станат Божие говорило, бяха запечатани и следователно противопоставени на онези, които приемат белега на звяра.

> And many among them shall stumble, and fall, and be broken, and be snared, and be taken. Bind up the testimony, seal the law among my disciples. And I will wait upon the Lord, that hideth his face from the house of Jacob, and I will look for him. Behold, I and the children whom the Lord hath given me are for signs and for wonders in Israel from the Lord of hosts, which dwelleth in mount Zion. And when they shall say unto you, Seek unto them that have familiar spirits, and unto wizards that peep, and that mutter: should not a people seek unto their God? for the living to the dead? To the law and to the testimony: if they speak not according to this word, it is because there is no light in them. Isaiah 8:16–20.

> И мнозина между тях ще се препънат, и ще паднат, и ще бъдат съкрушени, и ще бъдат уловени в примка, и ще бъдат хванати. Завържи свидетелството, запечатай закона между Моите ученици. И аз ще чакам Господа, Който крие лицето Си от Якововия дом, и на Него ще се надявам. Ето, аз и децата, които Господ ми е дал, сме за знамения и за чудеса в Израил от Господа на Силите, Който обитава на хълма Сион. И когато ви кажат: Допитайте се до ония, които имат познати духове, и до врачовете, които шепнат и мърморят — не трябва ли един народ да се допитва до своя Бог? За живите ли да се допитва до мъртвите? Към закона и към свидетелството! Ако не говорят според това слово, наистина няма светлина в тях. Исая 8:16–20.

We will continue this study in the next article.

Ще продължим това изследване в следващата статия.

> “These are not the words of Sister White, but the words of the Lord, and His messenger has given them to me to give to you. God calls upon you to no longer work at cross purposes with Him. Much instruction was given in regard to men claiming to be Christian when they are revealing the attributes of Satan, counteracting in spirit, word, and action the advancement of truth, and are surely following the path where Satan is leading them. In their hardness of heart they have grasped authority which in no way belongs to them, and which they should not exercise. Saith the great Teacher, ‘I will overturn, overturn, overturn.’ Men say in Battle Creek, ‘The temple of the Lord, the temple of the Lord are we’ but they are using common fire. Their hearts are not softened and subdued by the grace of God.” Manuscript Releases, volume 13, 222.

> „Това не са думите на сестра Уайт, а думите на Господа, и Неговата вестителка ги е дала на мен, за да ги предам на вас. Бог ви призовава повече да не действате в разрез с Него. Бяха дадени много наставления относно хора, които претендират, че са християни, когато всъщност разкриват качествата на Сатана, възпрепятстват с дух, слово и действие напредъка на истината и несъмнено следват пътя, по който Сатана ги води. В своето закоравяване на сърцето те са присвоили власт, която по никакъв начин не им принадлежи и която не бива да упражняват. Казва великият Учител: „Ще преобърна, ще преобърна, ще преобърна.“ Хората в Батъл Крийк казват: „Храмът Господен, храмът Господен сме ние“, но те употребяват обикновен огън. Сърцата им не са смекчени и покорени от Божията благодат.“ Manuscript Releases, том 13, 222.

Back to Articles