Article

# The Book of Daniel - Number Forty-Three

Книгата на Данаил — Четиридесет и трета

Unveiling the Symbolism of the Abomination of Desolation in Biblical Prophecy

Разкриване на символиката на мерзостта на запустението в библейското пророчество

Author

Jeff Pippenger

Published

January 7, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Paul’s identification of pagan Rome as the power that restrained the papacy from rising to power in the year 538, became the witness that William Miller recognized that established “the daily,” in the book of Daniel as representing paganism. William Miller’s framework was based upon the two desolating powers of paganism followed by papalism. Miller’s most important discovery in support of that framework was Paul’s testimony in 2 Thessalonians, chapter two, where Paul identifies that the restraint upon the papacy, produced by pagan Rome, would be taken away, in order for the “man of sin” to be placed in the temple of God, showing himself that he is God.

Определянето от страна на Павел на езическия Рим като силата, която възпрепятстваше папството да се издигне на власт през 538 година, стана свидетелството, чрез което Уилям Милър разпозна, че установеното „ежедневно“ в книгата на Даниил представлява езичеството. Схемата на Уилям Милър се основаваше върху двете запустяващи сили — езичеството, последвано от папството. Най-важното откритие на Милър в подкрепа на тази схема беше свидетелството на Павел във 2 Солунци, глава втора, където Павел посочва, че възпиращото действие върху папството, породено от езическия Рим, трябваше да бъде отстранено, за да бъде „човекът на греха“ поставен в Божия храм, като показва себе си, че е Бог.

In the book of Daniel, the symbol of “the daily” representing paganism is always followed by a symbol of the papacy, whether it be represented as the transgression of desolation or the abomination of desolation. Yet in Christ’s warning to the Christians concerning the siege and destruction of Jerusalem that took place during the three-and-a-half years from 66 to 70 AD, Christ referred to “the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet” as the sign for the Christians that were in Jerusalem to immediately flee. History identifies that the sign was not the symbol of papal Rome, but of pagan Rome. The sign was to be recognized by the faithful, if they were to avoid the siege and destruction. Is “the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” a symbol of pagan Rome, or papal Rome?

В книгата на Даниил символът на „ежедневната“, представящ езичеството, винаги е следван от символ на папството, било то представено като престъплението на запустението или мерзостта на запустението. И все пак в Христовото предупреждение към християните относно обсадата и разрушението на Ерусалим, които се случиха през трите години и половина от 66 до 70 сл. Хр., Христос посочи „мерзостта на запустението, за която е говорил пророк Даниил“ като знака за християните, които бяха в Ерусалим, незабавно да побегнат. Историята установява, че знакът не е бил символът на папския Рим, а на езическия Рим. Знакът е трябвало да бъде разпознат от верните, ако те са искали да избегнат обсадата и разрушението. „Мерзостта на запустението, за която е говорил пророк Даниил“ символ на езическия Рим ли е, или на папския Рим?

> When ye therefore shall see the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet, stand in the holy place, (whoso readeth, let him understand:) Then let them which be in Judaea flee into the mountains: Let him which is on the housetop not come down to take anything out of his house: Neither let him which is in the field return back to take his clothes. And woe unto them that are with child, and to them that give suck in those days! But pray ye that your flight be not in the winter, neither on the sabbath day: For then shall be great tribulation, such as was not since the beginning of the world to this time, no, nor ever shall be. And except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened. Matthew 24:15–22.

> И тъй, когато видите мерзостта на запустението, за която е говорил пророк Даниил, че стои на святото място (който чете, нека разбира), тогава онези, които са в Юдея, нека бягат по планините; който е на покрива, да не слиза, за да вземе нещо от къщата си; и който е на нивата, да не се връща назад, за да вземе дрехите си. А горко на непразните и на кърмачките в онези дни! И молете се бягството ви да не бъде зиме, нито в съботен ден; защото тогава ще има голяма скръб, каквато не е имало от началото на света досега, нито някога ще има. И ако не се съкратяха онези дни, не би се спасила никоя плът; но заради избраните онези дни ще се съкратят. Матей 24:15–22.

Sister White comments on how this warning was fulfilled in the history of the destruction of Jerusalem from 66 through 70 AD, and she identifies that the flag, or the standard of the Roman army, was the sign for the Christians still in Jerusalem to flee. So, was the “abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” pagan Rome, or was it papal Rome, as Miller based his framework upon?

Сестра Уайт коментира как това предупреждение се изпълни в историята на разрушението на Ерусалим от 66 до 70 сл. Хр. и посочва, че знамето, или военният щандарт на римската армия, беше знакът за християните, които все още бяха в Ерусалим, да побегнат. И така, „мерзостта на запустението, за която е говорил пророк Даниил“, езическият Рим ли беше, или папският Рим, както Милър основаваше своята схема?

William Miller was led to understand both manifestations of Rome (pagan followed by papal), but he was forced by the history in which he lived, to treat both kingdoms as one kingdom. And of course, they are one kingdom, but they also represent two successive kingdoms. Forced by the prophetic history of 1798, Miller had to address Rome as primarily one kingdom. In 1798, Miller believed Christ’s Second Coming was approximately twenty-five years in the future. He knew full well that papal Rome had received a deadly wound in 1798. For Miller, there were no other earthly kingdoms to follow papal Rome, for Christ was about to return.

Уилям Милър бе доведен до разбирането и на двете проявления на Рим (езическия, последван от папския), но бе принуден от историята, в която живееше, да разглежда и двете царства като едно царство. И, разбира се, те са едно царство, но същевременно представляват и две последователни царства. Принуден от пророческата история на 1798 година, Милър трябваше да се отнесе към Рим преди всичко като към едно царство. През 1798 година Милър вярваше, че Второто пришествие на Христос предстои приблизително след двадесет и пет години. Той отлично знаеше, че папският Рим бе получил смъртоносна рана през 1798 година. За Милър нямаше други земни царства, които да следват след папския Рим, защото Христос щеше скоро да се завърне.

In the history where Miller was located, he understood the statue of chapter two of Daniel, represented four earthly kingdoms, for that was what Daniel testified to.

В историята, в която се намираше Милър, той разбираше, че статуята от втора глава на Данаил представлява четири земни царства, защото именно това свидетелстваше Данаил.

> And the fourth kingdom shall be strong as iron: forasmuch as iron breaketh in pieces and subdueth all things: and as iron that breaketh all these, shall it break in pieces and bruise. And whereas thou sawest the feet and toes, part of potters’ clay, and part of iron, the kingdom shall be divided; but there shall be in it of the strength of the iron, forasmuch as thou sawest the iron mixed with miry clay. Daniel 2:40, 41.

> И четвъртото царство ще бъде крепко като желязо; понеже, както желязото строшава и покорява всичко, и както желязото, което строшава всичко това, така и то ще строши и смаже. А понеже видя стъпалата и пръстите, отчасти от грънчарска глина и отчасти от желязо, царството ще бъде разделено; но в него ще има нещо от силата на желязото, понеже видя желязото смесено с кална глина. Данаил 2:40, 41.

Miller understood that there were only four kingdoms, and the fourth and final kingdom was Rome, which he knew from history was pagan Rome followed by papal Rome. The fourth kingdom for Miller, in agreement with Daniel’s word, was “divided,” but for Miller the division only represented a distinction between the literal and spiritual aspects of the kingdom of Rome. He was correct, but his understanding was limited.

Милър разбираше, че съществуват само четири царства и че четвъртото и последно царство е Рим, който според историята бе езически Рим, последван от папски Рим. Четвъртото царство за Милър, в съгласие с думите на Данаил, беше „разделено“, но за Милър това разделение представляваше само разграничение между буквалните и духовните аспекти на Римското царство. Той беше прав, но разбирането му беше ограничено.

Miller did not see that the division of pagan and papal Rome, was based upon the division that Paul was raised up to identify. Paul (and John the Baptist), identified that at the time period of the cross literal was to transition into spiritual. Without that understanding Miller was forced to accept that Rome was essentially one kingdom that had two phases. And of course, he was correct (but limited). He could not see that spiritual Rome was represented by literal Babylon, for spiritual Rome (the papacy) is also spiritual Babylon.

Милър не видя, че разделението между езическия и папския Рим се основаваше на разграничението, което Павел бе издигнат да посочи. Павел (и Йоан Кръстител) посочи, че във времето на кръста буквалното трябваше да премине в духовното. Без това разбиране Милър бе принуден да приеме, че Рим по същество е едно царство, което има две фази. И, разбира се, той бе прав (но ограничено). Той не можеше да види, че духовният Рим бе представен чрез буквалния Вавилон, защото духовният Рим (папството) е също и духовният Вавилон.

Literal Babylon, as the first of four kingdoms in Daniel two, would typify the fourth kingdom, for the first always typifies the last. Pagan Rome had been typified by Babylon, but both pagan Rome and Babylon typified spiritual Rome (the papacy). The papacy therefore was the fifth kingdom, and it was represented by Babylon. This is a basic reason why Sister White compares the captivity of literal Israel in Babylon for seventy years, with the captivity of spiritual Israel in spiritual Babylon for twelve hundred and sixty years.

Буквалният Вавилон, като първото от четирите царства в Даниил, глава 2, предобразяваше четвъртото царство, защото първото винаги предобразява последното. Езическият Рим бе предобразен от Вавилон, но и езическият Рим, и Вавилон предобразяваха духовния Рим (папството). Следователно папството бе петото царство и бе представено чрез Вавилон. Това е една основна причина, поради която Сестра Уайт сравнява пленничеството на буквалния Израил във Вавилон за седемдесет години с пленничеството на духовния Израил в духовния Вавилон за хиляда двеста и шестдесет години.

> “God’s church on earth was as verily in captivity during this long period of relentless persecution as were the children of Israel held captive in Babylon during the period of the exile.” Prophets and Kings, 714.

> „Божията църква на земята беше наистина в плен през този дълъг период на безмилостно преследване, както и израилевите чеда, държани в плен във Вавилон през времето на изгнанието.“ Пророци и царе, 714.

Miller therefore had no problem interchanging prophetic fulfillments that more specifically identified pagan Rome, with papal Rome. We will provide examples of this as we continue, but if we understand that Miller viewed pagan and papal Rome as one kingdom, we can understand why Miller would have no problem with Jesus referencing the “abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” as a fulfillment of pagan Rome, while still understanding the expression of the “abomination of desolation,” in the book of Daniel as a symbol of papal Rome. Miller could not see the three desolating powers, and for this reason his prophetic framework was limited, though accurate.

Следователно Милър нямаше никакъв проблем да взаимозаменя пророчески изпълнения, които по-специфично посочваха езическия Рим, с папския Рим. Ще приведем примери за това, докато продължаваме, но ако разбираме, че Милър разглеждаше езическия и папския Рим като едно царство, можем да разберем защо Милър не би имал никакъв проблем с това Исус да се позовава на „мерзостта, която докарва запустение, за която е говорил пророк Данаил“, като на изпълнение на езическия Рим, като същевременно продължаваше да разбира израза „мерзостта, която докарва запустение“ в книгата на Данаил като символ на папския Рим. Милър не можеше да види трите запустяващи сили и поради тази причина неговата пророческа рамка беше ограничена, макар и точна.

But how are we to understand the discrepancy of the historical fulfillment of 66 AD, when pagan Rome placed its standards in the sacred precincts of the temple in fulfillment of Christ’s prediction? Is “the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” a symbol of pagan or papal Rome? The answer to that dilemma is fairly simple when you recognize three desolating powers, instead of two. We should begin with Sister White’s commentary on the fulfillment of Christ’s prediction of the destruction of Jerusalem.

Но как да разбираме несъответствието с историческото изпълнение през 66 г. сл. Хр., когато езическият Рим постави своите знамена в свещените предели на храма в изпълнение на Христовото предсказание? Дали „мерзостта, която докарва запустение, за която е говорил пророк Даниил“, е символ на езическия или на папския Рим? Отговорът на тази трудност е сравнително прост, когато разпознаете три опустошителни сили вместо две. Трябва да започнем с коментара на сестра Уайт върху изпълнението на Христовото предсказание за разрушението на Ерусалим.

> “In the Jews’ crucifixion of Christ was involved the destruction of Jerusalem. The blood shed upon Calvary was the weight that sank them to ruin for this world and for the world to come. So it will be in the great final day, when judgment shall fall upon the rejecters of God’s grace. Christ, their rock of offense, will then appear to them as an avenging mountain. The glory of His countenance, which to the righteous is life, will be to the wicked a consuming fire. Because of love rejected, grace despised, the sinner will be destroyed.

> „В разпятието на Христос от юдеите бе включено разрушението на Ерусалим. Кръвта, пролята на Голгота, беше тежестта, която ги потопи в гибел за този свят и за бъдещия свят. Така ще бъде и във великия последен ден, когато съдът ще падне върху онези, които отхвърлят Божията благодат. Христос, техният камък на препъване, тогава ще им се яви като отмъстителна планина. Славата на Неговото лице, която за праведните е живот, за нечестивите ще бъде пояждащ огън. Поради отхвърлената любов, презряната благодат, грешникът ще бъде погубен.“

> “By many illustrations and repeated warnings, Jesus showed what would be the result to the Jews of rejecting the Son of God. In these words He was addressing all in every age who refuse to receive Him as their Redeemer. Every warning is for them. The desecrated temple, the disobedient son, the false husbandmen, the contemptuous builders, have their counterpart in the experience of every sinner. Unless he repent, the doom which they foreshadowed will be his.” The Desire of Ages, 600.

> „Чрез много илюстрации и многократни предупреждения Исус показа какъв ще бъде резултатът за юдеите от отхвърлянето на Божия Син. С тези думи Той се обръщаше към всички във всяка епоха, които отказват да Го приемат като свой Изкупител. Всяко предупреждение е за тях. Оскверненият храм, непокорният син, лъжливите лозари, презрителните зидари, намират своя съответен образ в опитността на всеки грешник. Ако не се покае, участта, която те предвещаваха, ще бъде негова.“ Копнежът на вековете, с. 600.

When Paul identified the transition from literal to spiritual, he identifies that it occurred during the time period of the cross, and it should be noted that the destruction of Jerusalem is directly associated with the cross. The destruction of literal Jerusalem which was first accomplished by literal Babylon was accomplished a last time by literal Rome, for Jesus always represents the end with the beginning. The trampling down of the sanctuary and the host that began with the pagan power of Babylon, ended with the pagan power of Rome.

Когато Павел посочи прехода от буквалното към духовното, той посочва, че той е настъпил през периода на кръста, и трябва да се отбележи, че разрушаването на Ерусалим е пряко свързано с кръста. Разрушаването на буквалния Ерусалим, което първоначално беше извършено от буквалния Вавилон, беше извършено за последен път от буквалния Рим, защото Исус винаги представя края с началото. Потъпкването на светилището и войнството, което започна с езическата сила на Вавилон, завърши с езическата сила на Рим.

The spiritual trampling down of spiritual Jerusalem was accomplished by papal Rome and both of those periods of trampling down (literal and spiritual) typify the trampling down of God’s people by the third desolating power, which in terms of Rome is called modern Rome.

Духовното потъпкване на духовния Ерусалим бе извършено от папския Рим, и и двата тези периода на потъпкване (буквален и духовен) предобразяват потъпкването на Божия народ от третата опустошителна сила, която по отношение на Рим се нарича съвременен Рим.

There are three desolating powers that each persecute God’s people. The dragon of paganism, followed by the sea beast of Catholicism, that is followed by the earth beast of the United States (the false prophet). Paganism was represented by various pagan powers that trampled down literal Israel. Papalism then trampled down spiritual Israel for twelve hundred and sixty years from 538 to 1798. The three-fold union of the dragon, the beast and the false prophet is modern Rome and it also tramples down God’s people during the “hour” of the Sunday law crisis. The three desolating powers of the dragon, the beast and the false prophet are also represented as pagan Rome, papal Rome and modern Rome.

Съществуват три опустошителни сили, всяка от които преследва Божия народ. Драконът на езичеството, следван от морския звяр на католицизма, а след него — земният звяр на Съединените щати (лъжепророкът). Езичеството бе представено от различни езически сили, които тъпчеха буквалния Израил. След това папството тъпкаше духовния Израил в продължение на хиляда двеста и шестдесет години — от 538 до 1798 г. Тройният съюз на дракона, звяра и лъжепророка е съвременният Рим и той също тъпче Божия народ по време на „часа“ на кризата, свързана със закона за неделята. Трите опустошителни сили — драконът, звярът и лъжепророкът — са представени също и като езически Рим, папски Рим и съвременен Рим.

In terms of Revelation seventeen paganism is the first four kings, the fifth king is the papacy and the sixth, seventh and eighth kings is the three-fold union of modern Rome.

Според Откровение 17 езичеството са първите четирима царе; петият цар е папството, а шестият, седмият и осмият цар са тройният съюз на съвременния Рим.

> And there are seven kings: five are fallen, and one is, and the other is not yet come; and when he cometh, he must continue a short space. And the beast that was, and is not, even he is the eighth, and is of the seven, and goeth into perdition. Revelation 17:10, 11.

> И има седем царе: пет паднаха, и единият е, а другият още не е дошъл; и когато дойде, трябва да остане за кратко време. А звярът, който беше и не е, той е и осмият, и е от седемте, и отива в погибел. Откровение 17:10, 11.

In terms of Daniel chapter two, paganism is all four kingdoms from literal Babylon to literal Rome. Spiritual Babylon is the papacy (the head of gold), and the three-fold union of the dragon, the beast, and the false prophet (modern Rome), is represented by the three-fold union of spiritual Medo-Persia, spiritual Greece, and spiritual Rome (whose deadly wound is healed).

От гледна точка на втора глава на Даниил, езичеството обхваща и четирите царства — от буквалния Вавилон до буквалния Рим. Духовният Вавилон е папството (златната глава), а тройният съюз на змея, звяра и лъжепророка (съвременният Рим) е представен от тройния съюз на духовна Мидо-Персия, духовна Гърция и духовен Рим (чиято смъртоносна рана е изцелена).

When Jesus referred to the “abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” he was identifying a specific “sign” that Christians must recognize in each of the three Rome’s. Pagan Rome, papal Rome and modern Rome all persecute God’s people. That persecution is represented prophetically as trampling down the sanctuary and host. Jesus provided a warning of the approach of that persecution for each of the three periods of persecutions. When the “sign” of Rome’s authority was placed within the sanctuary, the time to flee Jerusalem had arrived. Jesus was not using Daniel’s expression of the “abomination of desolation,” as a symbol of an earthly power, but as a symbol of the sign that Christians needed to recognize.

Когато Исус се позова на „мерзостта на запустението, за която говори пророк Даниил“, Той посочваше определено „знамение“, което християните трябва да разпознаят във всеки от трите периода на Рим. Езическият Рим, папският Рим и съвременният Рим всички преследват Божия народ. Това преследване е представено пророчески като потъпкване на светилището и войнството. Исус даде предупреждение за приближаването на това преследване за всеки от трите периода на гонения. Когато „знамението“ на римската власт бе поставено в светилището, беше настъпило времето да се бяга от Ерусалим. Исус не използваше израза на Даниил „мерзостта на запустението“ като символ на земна власт, а като символ на знамението, което християните трябваше да разпознаят.

> “Jesus declared to the listening disciples the judgments that were to fall upon apostate Israel, and especially the retributive vengeance that would come upon them for their rejection and crucifixion of the Messiah. Unmistakable signs would precede the awful climax. The dreaded hour would come suddenly and swiftly. And the Saviour warned His followers: ‘When ye therefore shall see the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet, stand in the holy place, (whoso readeth, let him understand:) then let them which be in Judea flee into the mountains.’ Matthew 24:15, 16; Luke 21:20, 21. When the idolatrous standards of the Romans should be set up in the holy ground, which extended some furlongs outside the city walls, then the followers of Christ were to find safety in flight. When the warning sign should be seen, those who would escape must make no delay. Throughout the land of Judea, as well as in Jerusalem itself, the signal for flight must be immediately obeyed. He who chanced to be upon the housetop must not go down into his house, even to save his most valued treasures. Those who were working in the fields or vineyards must not take time to return for the outer garment laid aside while they should be toiling in the heat of the day. They must not hesitate a moment, lest they be involved in the general destruction.” The Great Controversy, 25.

> „Исус изяви на слушащите ученици съдбите, които щяха да паднат върху отстъпилия Израил, и особено възмездителното отмъщение, което щеше да ги постигне заради тяхното отхвърляне и разпъване на Месия. Безпогрешни знамения щяха да предшестват ужасната развръзка. Страшният час щеше да настъпи внезапно и бързо. И Спасителят предупреди Своите последователи: „И тъй, когато видите мерзостта на запустението, за която е говорил пророк Даниил, че стои на святото място (който чете, нека разбира), тогава ония, които са в Юдея, нека бягат по планините.“ Матей 24:15, 16; Лука 21:20, 21. Когато идолопоклонническите знамена на римляните бъдат издигнати на святата земя, която се простираше на няколко стадия извън градските стени, тогава Христовите последователи трябваше да намерят безопасност в бягството. Когато предупредителният знак бъде видян, онези, които желаеха да избегнат гибелта, не биваше да се бавят. В цялата Юдейска земя, както и в самия Йерусалим, знакът за бягство трябваше незабавно да бъде послушан. Онзи, който се случеше да бъде на покрива на къщата, не биваше да слиза в дома си дори за да спаси най-ценните си съкровища. Онези, които работеха по нивите или лозята, не биваше да отделят време, за да се върнат за горната дреха, оставена настрана, докато се трудеха в дневната жега. Те не биваше да се поколебаят нито за миг, за да не бъдат обхванати от общото унищожение.“ Великата борба, 25.

In the passage Sister White identifies the “abomination of desolation,” as an “unmistakable sign,” that was represented by the “idolatrous standards of the Romans,” which they set “up in the holy ground” of the sanctuary. Jesus was not using the “abomination of desolation” to represent either power of pagan or papal Rome, but as a “sign.” When the “sign” was placed in the holy ground of the temple, the Christians were to flee from Jerusalem “lest they be involved in the general destruction.” Sister White goes further later on in the same passage and identifies that the prophecy of Christ that identified the destruction had more than one fulfillment.

В разглеждания пасаж сестра Уайт определя „мерзостта на запустението“ като „недвусмислен белег“, който бе представен чрез „идолопоклонническите знамена на римляните“, поставени от тях „в святата земя“ на светилището. Исус не употребяваше „мерзостта на запустението“, за да представи която и да било власт на езическия или папския Рим, а като „белег“. Когато „белегът“ бе поставен в святата земя на храма, християните трябваше да побягнат от Йерусалим, „за да не бъдат въвлечени във всеобщото разрушение“. По-нататък в същия пасаж сестра Уайт отива още по-далеч и посочва, че пророчеството на Христос, което определяше разрушението, имаше повече от едно изпълнение.

> “The Saviour’s prophecy concerning the visitation of judgments upon Jerusalem is to have another fulfillment, of which that terrible desolation was but a faint shadow. In the fate of the chosen city we may behold the doom of a world that has rejected God’s mercy and trampled upon His law. Dark are the records of human misery that earth has witnessed during its long centuries of crime. The heart sickens, and the mind grows faint in contemplation. Terrible have been the results of rejecting the authority of Heaven. But a scene yet darker is presented in the revelations of the future. The records of the past,—the long procession of tumults, conflicts, and revolutions, the ‘battle of the warrior … with confused noise, and garments rolled in blood’ (Isaiah 9:5),—what are these, in contrast with the terrors of that day when the restraining Spirit of God shall be wholly withdrawn from the wicked, no longer to hold in check the outburst of human passion and satanic wrath! The world will then behold, as never before, the results of Satan’s rule.

> „Пророчеството на Спасителя относно посещението на съдби над Ерусалим предстои да има още едно изпълнение, от което онова страшно опустошение беше само бледа сянка. В участта на избрания град можем да съзрем гибелта на един свят, който е отхвърлил Божията милост и е потъпкал Неговия закон. Мрачни са свидетелствата за човешкото страдание, на които земята е била свидетел през дългите си векове на престъпление. Сърцето прималява, и умът изнемогва при съзерцаването им. Ужасни са били последиците от отхвърлянето на властта на Небето. Но в откровенията за бъдещето е представена картина още по-мрачна. Летописите на миналото — дългото шествие от смутове, стълкновения и революции, „бойното снаряжение на воюващия в шумната битка и дрехите, валяни в кръв“ (Исая 9:5) — какво са те в сравнение с ужасите на онзи ден, когато възпиращият Божи Дух ще бъде напълно оттеглен от нечестивите и вече няма да възпира изблика на човешките страсти и сатанинския гняв! Тогава светът ще съзре, както никога преди, последиците от господството на Сатана.“

> “But in that day, as in the time of Jerusalem’s destruction, God’s people will be delivered, everyone that shall be found written among the living. Isaiah 4:3. Christ has declared that He will come the second time to gather His faithful ones to Himself: ‘Then shall all the tribes of the earth mourn, and they shall see the Son of man coming in the clouds of heaven with power and great glory. And He shall send His angels with a great sound of a trumpet, and they shall gather together His elect from the four winds, from one end of heaven to the other.’ Matthew 24:30, 31. Then shall they that obey not the gospel be consumed with the spirit of His mouth and be destroyed with the brightness of His coming. 2 Thessalonians 2:8. Like Israel of old the wicked destroy themselves; they fall by their iniquity. By a life of sin, they have placed themselves so out of harmony with God, their natures have become so debased with evil, that the manifestation of His glory is to them a consuming fire.

> „Но в онзи ден, както и по времето на разрушението на Йерусалим, Божият народ ще бъде избавен — всеки, който бъде намерен записан между живите. Исая 4:3. Христос е заявил, че ще дойде втори път, за да събере при Себе Си Своите верни: „Тогава ще заридаят всички земни племена и ще видят Човешкия Син, идещ на небесните облаци със сила и голяма слава. И ще изпрати ангелите Си с мощен тръбен глас, и те ще съберат избраните Му от четирите ветрища, от единия край на небето до другия.“ Матей 24:30, 31. Тогава онези, които не се покоряват на благовестието, ще бъдат погълнати от духа на устата Му и ще бъдат унищожени от блясъка на Неговото пришествие. 2 Солунци 2:8. Подобно на древния Израил, нечестивите сами погубват себе си; те падат поради своето беззаконие. Чрез живот в грях те са се поставили в такова несъгласие с Бога, естеството им е станало тъй покварено от злото, че явяването на Неговата слава за тях е огън пояждащ.“

> “Let men beware lest they neglect the lesson conveyed to them in the words of Christ. As He warned His disciples of Jerusalem’s destruction, giving them a sign of the approaching ruin, that they might make their escape; so He has warned the world of the day of final destruction and has given them tokens of its approach, that all who will may flee from the wrath to come. Jesus declares: ‘There shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars; and upon the earth distress of nations.’ Luke 21:25; Matthew 24:29; Mark 13:24–26; Revelation 6:12–17. Those who behold these harbingers of His coming are to ‘know that it is near, even at the doors.’ Matthew 24:33. ‘Watch ye therefore,’ are His words of admonition. Mark 13:35. They that heed the warning shall not be left in darkness, that that day should overtake them unawares. But to them that will not watch, ‘the day of the Lord so cometh as a thief in the night.’ 1 Thessalonians 5:2–5.” The Great Controversy, 36, 37.

> „Нека хората внимават да не пренебрегнат поуката, предадена им в думите на Христос. Както Той предупреди Своите ученици за разрушението на Ерусалим, като им даде знак за приближаващата гибел, за да могат да избягат, така е предупредил света за деня на окончателното унищожение и му е дал белези за неговото приближаване, за да може всеки, който желае, да побегне от бъдещия гняв. Исус заявява: „И ще станат знамения в слънцето, и в луната, и в звездите; а на земята — бедствие между народите.“ Лука 21:25; Матей 24:29; Марк 13:24–26; Откровение 6:12–17. Онези, които виждат тези предвестници на Неговото пришествие, трябва „да знаят, че е близо, при вратата“. Матей 24:33. „Бдете прочее“ — това са Неговите предупредителни думи. Марк 13:35. Онези, които се вслушат в предупреждението, няма да бъдат оставени в тъмнина, така че онзи ден да ги постигне неочаквано. Но за онези, които не желаят да бдят, „денят Господен така идва, както крадец нощем“. 1 Солунци 5:2–5.“ Великата борба, 36, 37.

When Sister White wrote these words there was still to be a future fulfillment of the destruction of Jerusalem. The retributive judgment that is carried out against modern Rome (the dragon, the beast and the false prophet), at the end of the world represents the final fall of spiritual Babylon, but spiritual Babylon (the papacy) already fell once in 1798. The destruction of Jerusalem represents God’s retributive judgment upon an apostate church.

Когато сестра Уайт написа тези думи, предстоеше още едно бъдещо изпълнение на разрушението на Ерусалим. Възмездителният съд, който ще бъде извършен над съвременния Рим (змея, звяра и лъжепророка) в края на света, представлява окончателното падане на духовния Вавилон, но духовният Вавилон (папството) вече веднъж падна през 1798 година. Разрушението на Ерусалим представлява Божия възмездителен съд над една отстъпническа църква.

The destruction of Jerusalem in the three and a half years from 66 AD to 70 AD typifies the destruction of God’s retributive judgment at the end of the world that is brought upon modern Rome (the dragon, the beast and the false prophet). The siege and destruction of Jerusalem, which was accomplished by paganism from 66 AD unto 70 AD, lasted exactly three and a half years.

Разрушаването на Ерусалим през трите години и половина от 66 сл. Хр. до 70 сл. Хр. е предобраз на унищожителния Божий възмезден съд в края на света, който се стоварва върху съвременния Рим (змея, звяра и лъжепророка). Обсадата и разрушаването на Ерусалим, извършени от езичеството от 66 сл. Хр. до 70 сл. Хр., продължиха точно три години и половина.

The siege and destruction of spiritual Jerusalem which was accomplished by papalism lasted three and a half prophetic years, from 538 unto 1798. Those two illustrations typify the siege and destruction of Jerusalem in the “hour” of the Sunday law crisis that is brought about by modern Rome. The last of the three destructions of Jerusalem is reversed, as represented in the book of Daniel.

Обсадата и разрушението на духовния Йерусалим, извършени от папството, продължиха три и половина пророчески години — от 538 до 1798 г. Тези две илюстрации предобразяват обсадата и разрушението на Йерусалим в „часа“ на кризата на неделния закон, предизвикана от съвременния Рим. Последното от трите разрушения на Йерусалим е обърнато, както е представено в книгата на Даниил.

The book of Daniel begins with Babylon conquering and destroying Jerusalem and it ends with Babylon’s destruction and Jerusalem’s victory. In each of the three battles, there was a sign given to Christians that informed them to flee from the coming warfare. In AD 66, it was when the armies of pagan Rome placed their standards (their battle flags) in the sacred ground of the sanctuary. In the year 538, it was when the “man of sin” was revealed, sitting in the temple of God (the Christian church), showing himself that he was God, when he passed a Sunday law at the Counsel of Orleans in that year. Sunday enforcement is what the papacy identifies as the proof of their authority over the Christian world, for they argue (correctly) that there is no support for Sunday worship in God’s Word, and the fact that they instituted Sunday as the day of worship in Christianity is proof that the authority of their pagan traditions and customs are above the Bible.

Книгата на Даниил започва с това, че Вавилон завладява и разрушава Ерусалим, и завършва с унищожението на Вавилон и победата на Ерусалим. Във всяка от трите битки бе дадено знамение на християните, което ги известяваше да бягат от предстоящата война. През 66 г. сл. Хр. това бе, когато войските на езическия Рим поставиха своите знамена (своите бойни флагове) върху святата земя на светилището. През 538 година това бе, когато се яви „човекът на греха“, седящ в Божия храм (християнската църква), показвайки себе си, че е Бог, когато през същата година наложи неделен закон на Събора в Орлеан. Налагането на неделното спазване е онова, което папството посочва като доказателство за своята власт над християнския свят, защото те твърдят (правилно), че в Божието Слово няма никаква подкрепа за неделното богослужение, и фактът, че те са установили неделята като ден за поклонение в християнството, е доказателство, че властта на техните езически предания и обичаи стои над Библията.

In the year 538, Christians were to separate from the Roman church, not simply because it was not truly a Christian church, but also because the sign of papal authority had been placed in the sacred grounds of God’s church. Sister White identifies the separation process of that history that began the period when God’s church fled into the wilderness for twelve hundred and sixty years.

През 538 година християните трябваше да се отделят от Римската църква не просто защото тя не беше истински християнска църква, но и защото белегът на папската власт беше поставен в свещените предели на Божията църква. Сестра Уайт посочва процеса на отделяне в онази история, който постави началото на периода, когато Божията църква побягна в пустинята за хиляда двеста и шестдесет години.

> “But there is no union between the Prince of light and the prince of darkness, and there can be no union between their followers. When Christians consented to unite with those who were but half converted from paganism, they entered upon a path which led further and further from the truth. Satan exulted that he had succeeded in deceiving so large a number of the followers of Christ. He then brought his power to bear more fully upon these, and inspired them to persecute those who remained true to God. None understood so well how to oppose the true Christian faith as did those who had once been its defenders; and these apostate Christians, uniting with their half-pagan companions, directed their warfare against the most essential features of the doctrines of Christ.

> „Но няма съюз между Княза на светлината и княза на тъмнината, и не може да има съюз между техните последователи. Когато християните се съгласиха да се съединят с онези, които бяха само наполовина обърнати от езичеството, те поеха по път, който ги отвеждаше все по-далеч от истината. Сатана ликуваше, че е успял да измами толкова голям брой от Христовите последователи. Тогава той насочи силата си още по-пълно върху тях и ги подбуди да преследват онези, които оставаха верни на Бога. Никой не разбираше така добре как да се противопоставя на истинската християнска вяра, както онези, които някога бяха нейни защитници; и тези отстъпили християни, съединявайки се със своите полуезически съмишленици, насочиха своята борба срещу най-съществените черти на Христовото учение.“

> “It required a desperate struggle for those who would be faithful to stand firm against the deceptions and abominations which were disguised in sacerdotal garments and introduced into the church. The Bible was not accepted as the standard of faith. The doctrine of religious freedom was termed heresy, and its upholders were hated and proscribed.

> „Необходима беше отчаяна борба, за да могат онези, които желаеха да останат верни, да устоят твърдо срещу измамите и мерзостите, които бяха прикрити в свещенически одежди и въведени в църквата. Библията не беше приета като мерило на вярата. Учението за религиозната свобода беше наричано ерес и неговите защитници бяха мразени и преследвани.

> “After a long and severe conflict, the faithful few decided to dissolve all union with the apostate church if she still refused to free herself from falsehood and idolatry. They saw that separation was an absolute necessity if they would obey the word of God. They dared not tolerate errors fatal to their own souls, and set an example which would imperil the faith of their children and children’s children. To secure peace and unity they were ready to make any concession consistent with fidelity to God; but they felt that even peace would be too dearly purchased at the sacrifice of principle. If unity could be secured only by the compromise of truth and righteousness, then let there be difference, and even war.” The Great Controversy, 45.

> „След дълъг и ожесточен конфликт верните малцина решиха да прекратят всяко съединение с отстъпническата църква, ако тя все още отказваше да се освободи от лъжата и идолопоклонството. Те видяха, че отделянето е абсолютна необходимост, ако желаят да се покорят на Божието слово. Те не смееха да търпят заблуди, гибелни за собствените им души, нито да дават пример, който би изложил на опасност вярата на техните деца и децата на техните деца. За да осигурят мир и единство, те бяха готови да направят всяка отстъпка, съвместима с верността към Бога; но чувстваха, че дори мирът би бил купен твърде скъпо с жертвата на принципа. Ако единството можеше да бъде постигнато единствено чрез компромис с истината и правдата, тогава нека има разногласие, и дори война.“ Великата борба, 45.

We will continue these thoughts in the next article.

Ще продължим тези разсъждения в следващата статия.

> “Eternity stretches before us. The curtain is about to be lifted. We who occupy this solemn, responsible position, what are we doing, what are we thinking about, that we cling to our selfish love of ease, while souls are perishing around us? Have our hearts become utterly callous? Cannot we feel or understand that we have a work to do for the salvation of others? Brethren, are you of the class who having eyes see not, and having ears hear not? Is it in vain that God has given you a knowledge of His will? Is it in vain that He has sent you warning after warning? Do you believe the declarations of eternal truth concerning what is about to come upon the earth, do you believe that God’s judgments are hanging over the people, and can you still sit at ease, indolent, careless, pleasure loving?

> „Вечността се простира пред нас. Завесата е на път да бъде вдигната. Ние, които заемаме това тържествено, отговорно положение, какво вършим, за какво мислим, та се вкопчваме в себелюбивата си любов към удобството, докато души загиват около нас? Станали ли са сърцата ни съвсем коравосърдечни? Не можем ли да почувстваме или да разберем, че имаме дело за вършене за спасението на другите? Братя, от онзи род ли сте, които, като имат очи, не виждат, и като имат уши, не чуват? Напразно ли Бог ви е дал познание за Своята воля? Напразно ли ви е изпращал предупреждение след предупреждение? Вярвате ли на заявленията на вечната истина относно онова, което предстои да дойде върху земята, вярвате ли, че Божиите съдби висят над народа, и можете ли все още да седите спокойно, лениви, безгрижни, любители на удоволствията?“

> “It is no time now for God’s people to be fixing their affections or laying up their treasure in the world. The time is not far distant, when, like the early disciples, we shall be forced to seek a refuge in desolate and solitary places. As the siege of Jerusalem by the Roman armies was the signal for flight to the Judean Christians, so the assumption of power on the part of our nation in the decree enforcing the papal sabbath will be a warning to us. It will then be time to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains. And now, instead of seeking expensive dwellings here, we should be preparing to move to a better country, even a heavenly. Instead of spending our means in self-gratification, we should be studying to economize. Every talent lent of God should be used to His glory in giving the warning to the world. God has a work for His colaborers to do in the cities. Our missions must be sustained; new missions must be opened. To carry forward this work successfully will require no small outlay. Houses of worship are needed, where the people may be invited to hear the truths for this time. For this very purpose, God has entrusted a capital to His stewards. Let not your property be tied up in worldly enterprises, so that this work shall be hindered. Get your means where you can handle it for the benefit of the cause of God. Send your treasures before you into heaven.” Testimonies, volume 5, 464.

> „Сега не е време Божият народ да прикрепя своите чувства или да трупа съкровището си в света. Не е далеч времето, когато, подобно на ранните ученици, ще бъдем принудени да търсим убежище в пустинни и усамотени места. Както обсадата на Йерусалим от римските войски беше знакът за бягство за юдейските християни, така и присвояването на власт от страна на нашата нация чрез указа, налагащ папската събота, ще бъде предупреждение за нас. Тогава ще бъде време да напуснем големите градове, подготвяйки се да напуснем и по-малките за уединени домове в скрити места сред планините. А сега, вместо да търсим скъпи жилища тук, ние трябва да се приготвяме да се преселим в една по-добра страна, сиреч небесна. Вместо да изразходваме средствата си за самоугаждане, трябва да се учим на пестеливост. Всеки талант, даден назаем от Бога, трябва да бъде употребен за Негова слава в отправянето на предупреждението към света. Бог има дело за Своите съработници да вършат в градовете. Нашите мисии трябва да бъдат поддържани; трябва да се откриват нови мисии. За успешното напредване на това дело ще се изискват немалки разходи. Необходими са богослужебни домове, където хората да бъдат канени да слушат истините за настоящото време. Тъкмо за тази цел Бог е поверил капитал на Своите настойници. Нека имотът ви не бъде обвързан в светски предприятия, така че това дело да бъде възпрепятствано. Освободете средствата си така, че да можете да разполагате с тях за ползата на Божието дело. Изпратете съкровищата си преди себе си на небето.“ Свидетелства, том 5, 464.

Back to Articles