Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Twenty-Three

Книгата на Йоил и Лаодикийската църква на адвентистите от седмия ден – Двадесет и трета част

Number Twenty-Three

Число Двадесет и Три

Author

Jeff Pippenger

Published

January 4, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

In article twenty-two I wrote, “Then in chapter eleven, the genealogy of the chosen people is represented by ten names from Shem to Abram. Chapter eleven is the story of the tower of Babel, but also the genealogy of the chosen people, as represented by Abraham. Chapter eleven introduces a chosen people who were to enter into a threefold covenant with God. The third and final step was the sacrifice of Isaac in chapter twenty-two. Chapter “eleven” is the alpha beginning and chapter “twenty-two” is the omega ending. The faith required to hear God’s voice in the meaning of names, is no different than the faith required to hear His voice in the numbering of His Word.”

В статия двадесет и втора написах: „След това, в единадесета глава, родословието на избрания народ е представено чрез десет имена — от Сим до Аврам. Единадесета глава е разказът за Вавилонската кула, но също и родословието на избрания народ, представен чрез Авраам. Единадесета глава въвежда един избран народ, който трябваше да встъпи в троен завет с Бога. Третата и последна стъпка беше жертвоприношението на Исаак в двадесет и втора глава. Глава „единадесет“ е алфа-началото, а глава „двадесет и две“ е омега-завършекът. Вярата, необходима, за да се чуе Божият глас в значението на имената, не се различава от вярата, необходима, за да се чуе Неговият глас в числата на Неговото Слово.“

Chapter eleven presents the covenant of Cain, and the covenant of Abel. We have repeatedly shown through the years that the prophetic characteristics of the tower of Babel represent a counterfeit covenant. After the flood, there was a change of dispensations from worshipping at the gate of Eden before the flood, and after the flood, worship was to be at an altar. The altar had specific biblical requirements. It needed to be erected of natural stone, with no human chipping or chiseling the stone. It had to be rock upon rock, with no mortar.

Единадесета глава представя завета на Каин и завета на Авел. През годините многократно сме показвали, че пророческите характеристики на Вавилонската кула представляват фалшив завет. След потопа настъпи промяна на домостроителствата: преди потопа се е поклонявало при портата на Едем, а след потопа поклонението трябваше да бъде при олтар. Олтарът имаше определени библейски изисквания. Той трябваше да бъде издигнат от естествен камък, без човешко дялане или изсичане на камъка. Трябваше да бъде камък върху камък, без хоросан.

The purpose of the tower was to make Nimrod’s cohorts a name, which represents character. In the tower we see man attempting to save themselves, and lifting themselves up as the gods of heaven. The tower is a symbol of a church that thinks it can save itself, and thinks that it should be lifted up, as the ten kings do in Psalm 83, when they lift up the papal head at the evil confederacy of Bible prophecy, which takes place at the Sunday law.

Целта на кулата беше да създаде име на съратниците на Нимрод, което представлява характер. В кулата виждаме човека, който се опитва да спаси сам себе си и да издигне себе си като боговете на небето. Кулата е символ на църква, която мисли, че може да спаси себе си, и мисли, че трябва да бъде издигната, както правят десетте царе в Псалом 83, когато издигат папската глава в злата конфедерация на библейското пророчество, която се осъществява при неделния закон.

> A Song or Psalm of Asaph. Keep not thou silence, O God: hold not thy peace, and be not still, O God. For, lo, thine enemies make a tumult: and they that hate thee have lifted up the head. Psalms 83:1, 2.

> Песен или псалом на Асаф. Не мълчи, Боже; не премълчавай и не оставай безмълвен, Боже. Защото, ето, Твоите врагове се вълнуват, и онези, които Те мразят, дигнаха глава. Псалми 83:1, 2.

The world had just been destroyed by Noah’s flood, and the reason God identified the closing probation on the antediluvian world was that man’s thoughts had become evil continually. The Bible speaks of unity in various ways, one of which is to see “eye to eye.” Can two walk together, except they be agreed?

Светът току-що бе унищожен от потопа на Ной, а причината Бог да определи приключването на благодатното време за предпотопния свят беше, че мислите на човека бяха станали непрестанно зли. Библията говори за единството по различни начини, един от които е да се вижда „око в око“. Могат ли двама да вървят заедно, ако не са съгласни?

> Now I beseech you, brethren, by the name of our Lord Jesus Christ, that ye all speak the same thing, and that there be no divisions among you; but that ye be perfectly joined together in the same mind and in the same judgment. 1 Corinthians 1:10.

> А ви умолявам, братя, в името на нашия Господ Исус Христос, всички да говорите едно и също и да няма разцепления между вас, но да бъдете съвършено съединени в една мисъл и в едно мнение. 1 Коринтяни 1:10.

When God confused the language at the judgment upon Nimrod’s kingdom, it identifies that prior to the confusion, they were all in unity, and therefore they were all the same character, and that character was a religion based upon human works—as opposed to those in the very same chapter that are represented by Abraham. Shem was a faithful soul in the time of Nimrod. Historians point to Shem as the one who killed Nimrod, the mighty rebel before the Lord. The point stands without the historian’s ideas, for Shem is a covenant man, who traces his blood to Noah, a covenant man, who traces his blood back to Seth, another covenant man, who came into covenant history to replace his brother Abel, who was another covenant man who was a direct descendant of Adam.

Когато Бог смеси езика при съда над царството на Нимрод, това показва, че преди смесването всички те бяха в единство и следователно всички бяха с един и същ характер; а този характер беше религия, основана върху човешки дела — за разлика от онези в същата глава, които са представени от Авраам. Сим беше вярна душа по времето на Нимрод. Историците посочват Сим като онзи, който уби Нимрод, могъщия бунтовник пред Господа. Тази истина остава в сила и без мненията на историците, защото Сим е заветен човек, който води кръвната си линия до Ной, заветен човек, който води кръвната си линия обратно до Сит, друг заветен човек, който влезе в заветната история, за да замести брат си Авел, който беше друг заветен човек и пряк потомък на Адам.

Genesis eleven is the great controversy between Christ and Satan, in the context of a covenant of life and a covenant of death. Nimrod represents the great hunter before the Lord, for he represents a church that has many devotees. Abram, through Shem, represents a church that has but few devotees. Shem was the covenant man when Nimrod was building his tower, but the two covenants in chapter eleven are represented not by Shem and Nimrod, but by Nimrod and Abraham. Paul clearly identifies this prophetic rule.

Единадесета глава на Битие е великата борба между Христос и Сатана в контекста на завет на живот и завет на смърт. Нимрод представлява великия ловец пред Господа, защото представлява църква, която има много привърженици. Аврам, чрез Сим, представлява църква, която има само малцина привърженици. Сим беше човекът на завета, когато Нимрод строеше своята кула, но двата завета в единадесета глава са представени не от Сим и Нимрод, а от Нимрод и Авраам. Павел ясно посочва това пророческо правило.

> For this Melchisedec, king of Salem, priest of the most high God, who met Abraham returning from the slaughter of the kings, and blessed him; To whom also Abraham gave a tenth part of all; first being by interpretation King of righteousness, and after that also King of Salem, which is, King of peace; Without father, without mother, without descent, having neither beginning of days, nor end of life; but made like unto the Son of God; abideth a priest continually. Now consider how great this man was, unto whom even the patriarch Abraham gave the tenth of the spoils.

> Защото този Мелхиседек, цар на Салим, свещеник на Всевишния Бог, който посрещна Авраам, когато се връщаше от поражението на царете, и го благослови; на когото и Авраам даде десетина от всичко; който, първо, по тълкувание е цар на правда, а след това и цар на Салим, тоест цар на мир; без баща, без майка, без родословие, без да има нито начало на дните, нито край на живота; но уподобен на Божия Син, пребъдва свещеник завинаги. И тъй, помислете колко велик е бил този човек, на когото дори патриархът Авраам даде десетина от плячката.

> And verily they that are of the sons of Levi, who receive the office of the priesthood, have a commandment to take tithes of the people according to the law, that is, of their brethren, though they come out of the loins of Abraham:

> А наистина онези от синовете на Леви, които приемат свещеническото служение, имат заповед според закона да вземат десятък от народа, тоест от своите братя, макар че и те са произлезли от чреслата на Авраам:

> But he whose descent is not counted from them received tithes of Abraham, and blessed him that had the promises. And without all contradiction the less is blessed of the better. And here men that die receive tithes; but there he receiveth them, of whom it is witnessed that he liveth. And as I may so say, Levi also, who receiveth tithes, payed tithes in Abraham. For he was yet in the loins of his father, when Melchisedec met him. Hebrews 7:1–10.

> Но онзи, чийто произход не се числи от тях, прие десятъци от Авраам и благослови онзи, който имаше обещанията. А без всякакво противоречие по-малкият се благославя от по-големия. И тук десятъци приемат човеци, които умират; а там ги приема Онзи, за Когото се свидетелства, че живее. И, така да се каже, сам Левий, който приема десятъци, даде десятък чрез Авраам. Защото той още беше в чреслата на баща си, когато Мелхиседек го посрещна. Евреи 7:1–10.

There is a great deal of present truth in the subject of Melchizedek, but I am simply identifying that Paul teaches directly that the prophetic characteristics of covenant men, and by that, I mean, men and women in the inspired testimony whose scriptural testimony is identifying a waymark in the prophetic line of God’s covenant with mankind. Paul teaches that Melchizedek, who lived before the Levitical priesthood was established at Sinai, and therefore over four hundred years before there was a Levitical priesthood, had accepted tithe from Levi. In order to be in the Levitical priesthood, you had to be a Levite who could prove his blood descent from Levi. Melchizedek could not show his descent was from the line of Levi, for Levi was not yet born.

Има голямо количество настояща истина в темата за Мелхиседек, но аз просто посочвам, че Павел учи пряко, че пророческите характеристики на заветните хора — и под това имам предвид мъже и жени в боговдъхновеното свидетелство, чието библейско свидетелство обозначава ориентир в пророческата линия на Божия завет с човечеството — Павел учи, че Мелхиседек, който е живял преди левитското свещенство да бъде установено при Синай, и следователно повече от четиристотин години преди да има левитско свещенство, е приел десятък от Левий. За да бъдеш в левитското свещенство, трябваше да бъдеш левит, който може да докаже кръвния си произход от Левий. Мелхиседек не би могъл да покаже, че произходът му е от линията на Левий, защото Левий още не беше роден.

The line of prophecy that represents God’s covenant with Adam and Eve is actually two covenants. The first was a covenant of life with a simple test. After the fall and the failed test, the next covenant included the blood of a lamb in order to provide clothing. Then there was God’s covenant with mankind, represented by the rainbow, Noah and altar worship. Then there was Genesis eleven where God’s covenant with a chosen people, who would be called Hebrews began. In each of those stories the biblical characters are covenant men or women.

Линията на пророчеството, която представя Божия завет с Адам и Ева, всъщност включва два завета. Първият беше завет на живот с просто изпитание. След грехопадението и проваленото изпитание, следващият завет включваше кръвта на агне, за да се осигури облекло. След това дойде Божият завет с човечеството, представен от дъгата, Ной и поклонението при олтара. После дойде единадесета глава на Битие, където започна Божият завет с един избран народ, който щеше да бъде наречен евреи. Във всяка една от тези истории библейските персонажи са мъже или жени на завета.

In Genesis eleven, the beginning of the covenant of life with a chosen people is set forth, and it is set forth, right where Nimrod establishes the covenant of death, as represented by the bricks and mortar, that were the counterfeit of the unchiseled rocks and no mortar represented by the altar. Sister White informs us the altar represents Christ, thus Nimrod’s religion, which is a counterfeit religion, represents a counterfeit Christ.

В единадесета глава на Битие е изложено началото на завета на живота с един избран народ; и то е изложено именно там, където Нимрод установява завета на смъртта, представен чрез тухлите и хоросана, които бяха фалшификатът на недяланите камъни и отсъствието на хоросан, представени от олтара. Сестра Уайт ни уведомява, че олтарът представлява Христос; следователно религията на Нимрод, която е фалшива религия, представлява фалшив Христос.

> And they said one to another, Go to, let us make brick, and burn them thoroughly. And they had brick for stone, and slime had they for mortar. Genesis 11:3.

> И рекоха един на друг: Хайде да си направим тухли и да ги изпечем добре. И имаха тухла вместо камък, а смола имаха вместо хоросан. Битие 11:3.

> And if thou wilt make me an altar of stone, thou shalt not build it of hewn stone: for if thou lift up thy tool upon it, thou hast polluted it. Exodus 20:25.

> Ако пък Ми направиш каменен олтар, да не го съградиш от дялани камъни; защото, ако вдигнеш сечивото си върху него, осквернил си го. Изход 20:25.

> “We are in danger of mingling the sacred and the common. The holy fire from God is to be used in our efforts. The true altar is Christ; the true fire is the Holy Spirit. This is our inspiration. It is only as the Holy Spirit leads and guides a man that he is a safe counselor. If we turn aside from God and from His chosen ones to inquire at strange altars we shall be answered according to our works.” Selected Messages, book 3, 300.

> „Намираме се в опасност да смесваме святото и обикновеното. Светият огън от Бога трябва да бъде употребяван в нашите усилия. Истинският олтар е Христос; истинският огън е Светият Дух. Това е нашето вдъхновение. Само когато Светият Дух води и направлява човека, той е сигурен съветник. Ако се отклоним от Бога и от Неговите избрани, за да допитваме до чужди олтари, ще ни бъде отговорено според делата ни.“ Selected Messages, book 3, 300.

Among other truths, one of the lessons that is derived prophetically from Genesis eleven is that it represents the beginning of a prophetic line. The flood of Noah marks a prophetic separation. When Noah left the ark there was to be a new method of worship, and the method of worship always produces two classes of worshippers, as set forth in the history of Cain and Abel. Genesis eleven is a new world, with a beginning history that becomes the foundational story of the ending history, as God’s last day covenant people call the eleventh-hour workers out of Babylon during the Sunday law crisis. Nimrod is the man of sin during the Sunday law crisis, and Shem, who is Abraham is the man of God in that very same crisis. Genesis eleven’s scattering and confusion of languages, began soon after Noah left the ark. The theme of chapter eleven is the two covenants, and the story reaches its conclusion when the third step of the Abrahamic covenant is set forth in chapter twenty-two.

Наред с други истини, един от уроците, който пророчески се извежда от единадесета глава на Битие, е, че тя представлява началото на една пророческа линия. Ноевият потоп бележи едно пророческо разделяне. Когато Ной излезе от ковчега, трябваше да има нов начин на поклонение, а начинът на поклонение винаги поражда две категории поклонници, както е изложено в историята на Каин и Авел. Единадесета глава на Битие представлява един нов свят, с начална история, която става основополагащият разказ за заключителната история, когато Божият заветен народ на последните дни призовава работниците от единадесетия час да излязат от Вавилон по време на кризата на неделния закон. Нимрод е човекът на греха по време на кризата на неделния закон, а Сим, който е Авраам, е Божият човек в същата тази криза. Разпръсването и смесването на езиците в единадесета глава на Битие започнаха скоро след като Ной излезе от ковчега. Темата на единадесета глава са двата завета, а разказът достига своя завършек, когато третата стъпка на Авраамовия завет е изложена в двадесет и втора глава.

Chapter eleven is the alpha history of the line of Abraham that reaches omega history in chapter twenty-two. The beginning story of Nimrod’s Babel and the ending story of the offering of Isaac, both represent the final judgment upon mankind. The line begins at Nimrod’s tower, and extends to the offering of Isaac, and the line culminates in two opposite offerings. Nimrod’s offering receives God’s executive judgment, and Abraham’s judgment receives God’s blessing. Nimrod is the alpha of chapter eleven and Abraham is the omega of chapter twenty-two. The omega is always greater, by at least twenty-two times according to the Hebrew alphabet, and the power manifested in confusing the languages and scattering the nations abroad, was far exceeded by the power of the cross. Nimrod’s tower represents the Twin Towers of 9/11 and the offering of Isaac represents the Sunday law.

Единадесета глава е алфа-историята на линията на Авраам, която достига омега-историята си в двадесет и втора глава. Началният разказ за Вавилонската кула на Нимрод и заключителният разказ за принасянето на Исаак и двата представят последния съд над човечеството. Линията започва с кулата на Нимрод и се простира до принасянето на Исаак, и завършва с две противоположни приношения. Приношението на Нимрод получава Божия изпълнителен съд, а съдът на Авраам получава Божието благословение. Нимрод е алфата на единадесета глава, а Авраам е омегата на двадесет и втора глава. Омегата винаги е по-велика, поне двадесет и два пъти според еврейската азбука, и силата, проявена в смесването на езиците и разпръскването на народите по земята, беше многократно надмината от силата на кръста. Кулата на Нимрод представлява Кулите близнаци от 11 септември, а принасянето на Исаак представлява неделния закон.

The line of the covenant with a chosen people begins with the symbol of the number eleven and it ends with the symbol of twenty-two. The line ends at the close of probation in the alpha history of Nimrod and also the omega history of Abraham. The very history of Nimrod and Abraham is set forth in the first book of the Bible, and it is set within the context of picking up the pieces from the very recent destruction of Noah’s flood. In the first book of the Bible the illustration of the two covenants, provides two witnesses that set forth the close of probation in the line of chapter eleven through to twenty-two.

Линията на завета с избран народ започва със символа на числото единадесет и завършва със символа на двадесет и две. Тази линия завършва при края на изпитателното време в алфа-историята на Нимрод, а също и в омега-историята на Авраам. Самата история на Нимрод и Авраам е изложена в първата книга на Библията и е поставена в контекста на събирането на останките след съвсем неотдавнашното опустошение от Ноевия потоп. В първата книга на Библията илюстрацията на двата завета предоставя двама свидетели, които представят края на изпитателното време в линията от единадесета до двадесет и втора глава.

> He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. Revelation 22:11.

> Който е неправеден, нека бъде неправеден още; и който е нечист, нека бъде нечист още; и който е праведен, нека бъде праведен още; и който е свят, нека бъде свят още. Откровение 22:11.

Nimrod is unjust and filthy still, and Abraham is righteous and holy still as identified in the alpha of Genesis 11–22, and also in the omega of Revelation 22:11. Just before probation closes, a pronouncement in verse 10 is made to seal not the sayings of the prophecy of this book. Just before probation closes in the very next verse, there is to be a prophecy in Revelation that is to be unsealed. Two verses after verse eleven, Christ supplies the key to unseal that prophecy.

Нимрод е още несправедлив и нечист, а Авраам е още праведен и свят, както е посочено в алфата на Битие 11–22, а също и в омегата на Откровение 22:11. Точно преди да се затвори времето на благодатта, в стих 10 се прави изявление да не се запечатват думите на пророчеството на тази книга. Точно преди да се затвори времето на благодатта, в самия следващ стих, в Откровение трябва да има пророчество, което да бъде разпечатано. Два стиха след единадесети стих Христос дава ключа за разпечатването на това пророчество.

> And he saith unto me, Seal not the sayings of the prophecy of this book: for the time is at hand. He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. And, behold, I come quickly; and my reward is with me, to give every man according as his work shall be.

> И ми каза: Не запечатвай думите на пророчеството на тази книга, защото времето е близо. Който е неправеден, нека бъде неправеден още; и който е нечист, нека бъде нечист още; и който е праведен, нека бъде праведен още; и който е свят, нека бъде свят още. И ето, ида скоро; и наградата Ми е с Мене, за да въздам на всекиго според делата му.

> I am Alpha and Omega, the beginning and the end, the first and the last. Revelation 22:10–13.

> Аз съм Алфа и Омега, началото и краят, първият и последният. Откровение 22:10–13.

Chapter twenty-two is the omega chapter of the entire Bible and the key to opening the prophecy in Revelation that is sealed up, is the principle that Christ identified above all others in chapter one of Revelation. Chapter one is the first letter of the Hebrew alphabet, and chapter twenty-two is the last. In verses nine through eleven of chapter one, John introduces himself, and identifies Christ as Alpha and Omega.

Двадесет и втора глава е омега-главата на цялата Библия, а ключът за отварянето на запечатаното пророчество в Откровение е принципът, който Христос посочи над всички други в първа глава на Откровение. Първа глава е първата буква от еврейската азбука, а двадесет и втора глава е последната. В стихове девет до единадесет на първа глава Йоан представя себе си и определя Христос като Алфа и Омега.

> I John, who also am your brother, and companion in tribulation, and in the kingdom and patience of Jesus Christ, was in the isle that is called Patmos, for the word of God, and for the testimony of Jesus Christ. I was in the Spirit on the Lord’s day, and heard behind me a great voice, as of a trumpet, Saying, I am Alpha and Omega, the first and the last: and, What thou seest, write in a book, and send it unto the seven churches which are in Asia; unto Ephesus, and unto Smyrna, and unto Pergamos, and unto Thyatira, and unto Sardis, and unto Philadelphia, and unto Laodicea. Revelation 1:9-11.

> Аз, Йоан, който съм и ваш брат, и съучастник в скръбта, и в царството, и в търпението на Исус Христос, бях на острова, наречен Патмос, поради Божието слово и поради свидетелството на Исус Христос. В Господния ден бях в Духа и чух зад себе си силен глас като от тръба, който казваше: Аз съм Алфа и Омега, първият и последният; и: Каквото виждаш, напиши в книга и го изпрати до седемте църкви, които са в Азия: до Ефес, и до Смирна, и до Пергам, и до Тиатир, и до Сардис, и до Филаделфия, и до Лаодикия. Откровение 1:9–11.

In verse eleven, John is in Patmos, but he turns around in verse twelve, and from there on, he is in the heavenly sanctuary. Thus, in verses 9/11, we find the testimony of John, which identifies Jesus as Alpha and Omega, something Jesus already identified of Himself in verse 8:

В единадесетия стих Йоан е на Патмос, но в дванадесетия стих той се обръща и оттам нататък е в небесното светилище. Следователно в стихове 9/11 намираме свидетелството на Йоан, което определя Исус като Алфа и Омега — нещо, което Исус вече отнесе към Себе Си в стих 8:

> I am Alpha and Omega, the beginning and the ending, saith the Lord, which is, and which was, and which is to come, the Almighty. Revelation 1:8.

> Аз съм Алфа и Омега, началото и краят, казва Господ, Който е, и Който е бил, и Който иде, Всемогъщият. Откровение 1:8.

In verse eight, John is writing what he heard Christ speak of Himself. In verses nine through eleven, it is John speaking of himself. That represents two witnesses in the first eleven verses that identify Christ as Alpha and Omega. Verses nine through eleven represents its own unit of thought. Though connected with the entire chapter, in these verses John is speaking of himself, whereas; in verses four through eight, John is speaking for the godhead to His churches. Verse four begins a unit of thought, that ends in verse eight. This is recognized by the opening characteristics of Christ who was and is and is yet to come, being identified in verse four and then again in verse eight.

В осмия стих Йоан записва онова, което е чул Христос да говори за Себе Си. В стихове девет до единадесет Йоан говори за себе си. Това представлява двама свидетели в първите единадесет стиха, които отъждествяват Христос като Алфа и Омега. Стихове девет до единадесет представляват самостоятелна смислова единица. Макар и свързан с цялата глава, в тези стихове Йоан говори за себе си, докато в стихове четири до осем Йоан говори от името на Божеството към Неговите църкви. Стих четири започва смислова единица, която завършва в стих осем. Това се разпознава по въвеждащите характеристики на Христос, Който беше, и е, и иде, които са посочени в стих четири и след това отново в стих осем.

> John to the seven churches which are in Asia: Grace be unto you, and peace, from him which is, and which was, and which is to come; and from the seven Spirits which are before his throne; And from Jesus Christ, who is the faithful witness, and the first begotten of the dead, and the prince of the kings of the earth. Unto him that loved us, and washed us from our sins in his own blood, And hath made us kings and priests unto God and his Father; to him be glory and dominion for ever and ever. Amen. Behold, he cometh with clouds; and every eye shall see him, and they also which pierced him: and all kindreds of the earth shall wail because of him. Even so, Amen.

> Йоан до седемте църкви, които са в Азия: благодат вам и мир от Онзи, Който е, и Който е бил, и Който иде; и от седемте Духа, които са пред Неговия престол; и от Иисус Христос, Който е верният свидетел, първородният от мъртвите и владетелят на земните царе. На Този, Който ни възлюби и ни уми от греховете ни чрез Своята кръв, и ни направи царе и свещеници на Своя Бог и Отец — на Него да бъде слава и господство до вечни векове. Амин. Ето, иде с облаците; и ще Го види всяко око, и ония, които Го прободоха; и ще заридаят заради Него всички земни племена. Да, амин.

> I am Alpha and Omega, the beginning and the ending, saith the Lord, which is, and which was, and which is to come, the Almighty. Revelation 1:4–8.

> Аз съм Алфа и Омега, началото и краят, казва Господ, Който е, и Който е бил, и Който иде, Всемогъщият. Откровение 1:4–8.

The first three verses of chapter one present the revelation of Jesus Christ, which is unsealed just before probation closes, for verse three says, “the time is at hand.” “The time is at hand” is the identical statement of verse ten, of chapter twenty-two, that says “seal not the sayings of the prophecy of this book for the time is at hand.” The prophecy that is unsealed is the Revelation of Jesus Christ.

Първите три стиха на първа глава представят откровението на Исус Христос, което бива разпечатано непосредствено преди да се затвори благодатното време, защото стих трети казва: „времето е близо“. „Времето е близо“ е същото изявление като в стих десети на двадесет и втора глава, където се казва: „не запечатвай думите на пророчеството на тази книга, защото времето е близо“. Пророчеството, което бива разпечатано, е Откровението на Исус Христос.

Verse four begins the unsealing, and verse four begins with John’s testimony of, “I John,” and then in verse eight it is Christ who identifies Himself. A human witness in the first of the five verses and a divine witness at the end. Verse four identifies the Heavenly Father as the one who “is, and which was, and which is to come.” Verse eight identifies Christ as the one who “is, and which was, and which is to come.”

Четвъртият стих започва разпечатването и четвъртият стих започва със свидетелството на Йоан: „Аз, Йоан“, а след това в осмия стих Сам Христос се отъждествява. Човешки свидетел в първия от петте стиха и Божествен свидетел в края. Четвъртият стих посочва Небесния Отец като Онзи, „Който е, и Който е бил, и Който иде“. Осмият стих посочва Христос като Онзи, „Който е, и Който е бил, и Който иде“.

The key to unsealing the Revelation of Jesus Christ is the principle of alpha and omega. As the first and last, Christ also exists in the present, though He was in the past and will be in the future. The fact that Jesus and the Father are both the God who was, and is, and is yet to come is another presentation of Christ as Alpha and Omega. He is Alpha and Omega, the First and the Last, the Beginning and Ending and He was in the beginning and will be in the ending. The “keys” of the kingdom, that are given to the church at Caesarea Philippi, is also the “key” placed upon Eliakim’s shoulder in Isaiah 22:22. The alpha of the book of Revelation is chapter one and the omega is chapter twenty-two, so we find all the Hebrew alphabet, in the chapters of Revelation. Chapter thirteen represents the rebellion of the United States and thereafter the world. Chapter one presents Christ as Alpha and Omega and chapter twenty-two identifies the same truth, but in connection with the unsealing mentioned in chapter one. Chapters one, thirteen and twenty-two represent the three Hebrew letters that together form the word “truth.”

Ключът към разпечатването на Откровението на Исус Христос е принципът на алфа и омега. Като Първия и Последния Христос съществува и в настоящето, макар да е бил в миналото и да ще бъде в бъдещето. Фактът, че Исус и Отец и двамата са Богът, Който е бил, и е, и предстои да дойде, е още едно представяне на Христос като Алфа и Омега. Той е Алфа и Омега, Първият и Последният, Началото и Краят, и Той е бил в началото и ще бъде в края. „Ключовете“ на царството, които са дадени на църквата в Кесария Филипова, са също и „ключът“, положен върху рамото на Елиаким в Исая 22:22. Алфата на книгата Откровение е първа глава, а омегата е двадесет и втора глава, така че откриваме цялата еврейска азбука в главите на Откровение. Тринадесета глава представлява бунта на Съединените щати, а след това и на света. Първа глава представя Христос като Алфа и Омега, а двадесет и втора глава утвърждава същата истина, но във връзка с разпечатването, споменато в първа глава. Първа, тринадесета и двадесет и втора глава представляват трите еврейски букви, които заедно образуват думата „истина“.

In chapter twenty-three of Matthew Jesus sets forth eight woes upon the Pharisees and Sadducees. In the final verse of chapter twenty-two the interaction of Christ with the quibbling Jews ended with the enigma of David, an enigma that can only be solve if you understand the principle of alpha and omega.

В двадесет и трета глава на Матей Исус изрича осем горко върху фарисеите и садукеите. В последния стих на двадесет и втора глава взаимодействието на Христос с дребнавите юдеи завършва със загадката за Давид — загадка, която може да бъде разрешена само ако разбирате принципа на алфа и омега.

> While the Pharisees were gathered together, Jesus asked them, Saying, What think ye of Christ? whose son is he?

> И когато фарисеите бяха събрани заедно, Исус ги попита, казвайки: Какво мислите за Христос? Чий син е Той?

> They say unto him, The Son of David.

> Казват Му: Давидовият Син.

> He saith unto them, How then doth David in spirit call him Lord, saying, The Lord said unto my Lord, Sit thou on my right hand, till I make thine enemies thy footstool? If David then call him Lord, how is he his son?

> Той им каза: Как тогава Давид чрез Духа Го нарича Господ, като казва: „Господ рече на моя Господ: Седи отдясно Ми, докле положа Твоите врагове за Твое подножие“? И тъй, ако Давид Го нарича Господ, как е Негов Син?

> And no man was able to answer him a word, neither durst any man from that day forth ask him any more questions. Matthew 22:41–46.

> И никой не можеше да Му отговори ни дума; нито се осмели вече някой от онзи ден нататък да Му задава повече въпроси. Матей 22:41–46.

The conclusion of chapter twenty-two identifies a waymark of covenant history. Jeremiah addresses this line of truth as well:

Заключението на двадесет и втора глава посочва един ориентир в историята на завета. Йеремия се обръща и към тази линия на истина:

> The word that came to Jeremiah from the Lord, saying, Stand in the gate of the Lord’s house, and proclaim there this word, and say, Hear the word of the Lord, all ye of Judah, that enter in at these gates to worship the Lord. Thus saith the Lord of hosts, the God of Israel, Amend your ways and your doings, and I will cause you to dwell in this place. Trust ye not in lying words, saying, The temple of the Lord, The temple of the Lord, The temple of the Lord, are these.

> Словото, което дойде към Йеремия от Господа, казвайки: Застани при портата на дома Господен и прогласи там това слово, и кажи: Чуйте словото Господне, всички вие от Юда, които влизате през тези порти, за да се покланяте на Господа. Така казва Господ на Силите, Бог Израилев: Поправете пътищата си и делата си, и Аз ще ви направя да живеете на това място. Не се уповавайте на лъжливи думи, като казвате: Храмът Господен, храмът Господен, храмът Господен са те.

> For if ye throughly amend your ways and your doings; if ye throughly execute judgment between a man and his neighbour; If ye oppress not the stranger, the fatherless, and the widow, and shed not innocent blood in this place, neither walk after other gods to your hurt: Then will I cause you to dwell in this place, in the land that I gave to your fathers, for ever and ever. Behold, ye trust in lying words, that cannot profit. Will ye steal, murder, and commit adultery, and swear falsely, and burn incense unto Baal, and walk after other gods whom ye know not; And come and stand before me in this house, which is called by my name, and say, We are delivered to do all these abominations?

> Защото, ако наистина поправите пътищата си и делата си; ако наистина извършвате правосъдие между човек и ближния му; ако не угнетявате чужденеца, сирачето и вдовицата, и не проливате невинна кръв на това място, нито ходите след други богове за своя погибел: тогава ще ви направя да живеете на това място, в земята, която дадох на бащите ви, от века и до века. Ето, вие уповавате на лъжливи думи, които не могат да принесат полза. Нима ще крадете, ще убивате, ще прелюбодействате, ще се кълнете лъжливо, ще кадите на Ваала и ще ходите след други богове, които не познавате; и после ще дойдете и ще застанете пред Мене в този дом, който се нарича с Моето име, и ще кажете: Ние сме избавени, за да вършим всички тези мерзости?

> Is this house, which is called by my name, become a den of robbers in your eyes? Behold, even I have seen it, saith the Lord. But go ye now unto my place which was in Shiloh, where I set my name at the first, and see what I did to it for the wickedness of my people Israel.

> Този дом, който се нарича с Моето име, разбойнически вертеп ли е във вашите очи? Ето, Аз, именно Аз, видях това, казва Господ. Но идете сега на Моето място, което беше в Сило, гдето отначало поставих името Си, и вижте какво му сторих поради нечестието на Моя народ Израил.

> And now, because ye have done all these works, saith the Lord, and I spake unto you, rising up early and speaking, but ye heard not; and I called you, but ye answered not; Therefore will I do unto this house, which is called by my name, wherein ye trust, and unto the place which I gave to you and to your fathers, as I have done to Shiloh. And I will cast you out of my sight, as I have cast out all your brethren, even the whole seed of Ephraim. Therefore pray not thou for this people, neither lift up cry nor prayer for them, neither make intercession to me: for I will not hear thee. Jeremiah 7:1–16.

> И сега, понеже извършихте всички тези дела, казва Господ, и Аз ви говорих, ставайки рано и говорейки, но вие не послушахте; и Аз ви виках, но вие не отговорихте; затова ще постъпя с този дом, който се нарича с Моето име, на който вие уповавате, и с мястото, което дадох на вас и на бащите ви, както постъпих със Сило. И ще ви отхвърля от лицето Си, както отхвърлих всичките ви братя, цялото Ефремово потомство. Затова не се моли за този народ, нито издигай вик, нито молитва за тях, нито ходатайствай пред Мен; защото няма да те послушам. Еремия 7:1–16.

Jeremiah was told to not pray for ancient Israel, for they had reached a point of no return, as did the quibbling Jews at the end of chapter twenty-two. When Moses, (a covenant man) was confronted with God’s decision to destroy the chosen covenant people, Moses interceded with prayer. In chapter seven, Jeremiah is told not to pray for the very same covenant people. The prophetic history of Shiloh is identified as the line upon line evidence of God rejecting a chosen covenant people when their sin reaches an unredeemable point, as expressed in one verse.

На Еремия бе казано да не се моли за древния Израил, защото те бяха достигнали точка, от която няма връщане, както и заяждащите се юдеи в края на двадесет и втора глава. Когато Моисей, (човек на завета) бе изправен пред Божието решение да унищожи избрания заветен народ, Моисей се застъпи с молитва. В седма глава на Еремия се казва да не се моли за същия този заветен народ. Пророческата история на Сило е посочена като доказателството, ред по ред, че Бог отхвърля избран заветен народ, когато грехът му достигне неизкупима точка, както е изразено в един стих.

> Ephraim is joined to idols: let him alone. Hosea 4:17.

> Ефрем се е привързал към идолите; остави го. Осия 4:17.

In covenant history the point where God ends His covenant relationship is a specific waymark. The rejection of the report of Joshua and Caleb marking the tenth test is another example. Jeremiah is also told to not pray for this people a few chapters later.

В историята на завета моментът, в който Бог прекратява Своето заветно отношение, е определен ориентир. Отхвърлянето на вестта на Иисус Навин и Халев, отбелязващо десетото изпитание, е друг пример. Няколко глави по-късно и на Еремия е казано да не се моли за този народ.

> Therefore pray not thou for this people, neither lift up a cry or prayer for them: for I will not hear them in the time that they cry unto me for their trouble. Jeremiah 11:14.

> Затова не се моли за този народ и не издигай за тях вик или молитва; защото няма да ги послушам във времето, когато викат към Мен поради бедствието си. Еремия 11:14.

In chapter seven, the spewing out of the Laodiceans at the Sunday law as represented by the symbolism of Shiloah and is identifying what He “will do,” in the near future.

В седма глава изплюването на лаодикийците при неделния закон, както е представено чрез символиката на Шилоах, посочва онова, което Той „ще стори“ в близкото бъдеще.

> Therefore will I do unto this house, which is called by my name, wherein ye trust, and unto the place which I gave to you and to your fathers, as I have done to Shiloh. And I will cast you out of my sight, as I have cast out all your brethren, even the whole seed of Ephraim. Therefore pray not thou for this people, neither lift up cry nor prayer for them, neither make intercession to me: for I will not hear thee. Jeremiah 7:14–16.

> Затова ще постъпя с този дом, който се нарича с Моето име, на който вие уповавате, и с мястото, което дадох на вас и на бащите ви, както постъпих със Сило. И ще ви отхвърля от лицето Си, както отхвърлих всичките ви братя, цялото Ефремово потомство. Затова не се моли за този народ, нито въздигай вик или молитва за тях, нито ходатайствай пред Мене; защото няма да те послушам. Еремия 7:14–16.

In chapter eleven, the command to not pray is about the fear that shall overtake the Laodiceans when they find themselves in the time of trouble that follows the Sunday law. The fear they experience is set within the history of their rejection of the covenant.

В единадесета глава заповедта да не се молят се отнася до страха, който ще обхване лаодикийците, когато се окажат във времето на скръбта, което следва неделния закон. Страхът, който те изпитват, е поставен в рамките на историята на тяхното отхвърляне на завета.

> Hear ye the words of this covenant, and speak unto the men of Judah, and to the inhabitants of Jerusalem; And say thou unto them,

> Чуйте думите на този завет и говорете на юдовите мъже и на жителите на Йерусалим; и кажи им,

> Thus saith the Lord God of Israel;

> Тъй казва Господ, Израилевият Бог;

> Cursed be the man that obeyeth not the words of this covenant, Which I commanded your fathers in the day that I brought them forth out of the land of Egypt, from the iron furnace, saying, Obey my voice, and do them, according to all which I command you: so shall ye be my people, and I will be your God: That I may perform the oath which I have sworn unto your fathers, to give them a land flowing with milk and honey, as it is this day.

> Проклет да бъде човекът, който не се покорява на думите на този завет, който заповядах на бащите ви в деня, когато ги изведох от Египетската земя, от желязната пещ, като казах: Слушайте гласа Ми и ги изпълнявайте според всичко, което ви заповядвам; и така вие ще Ми бъдете народ, а Аз ще ви бъда Бог; за да изпълня клетвата, с която се заклех на бащите ви, да им дам земя, в която текат мляко и мед, както е днес.

> Then answered I, and said, So be it, O Lord. Then the Lord said unto me,

> Тогава аз отговорих и казах: Амин, Господи. Тогава Господ ми рече,

> Proclaim all these words in the cities of Judah, and in the streets of Jerusalem, saying, Hear ye the words of this covenant, and do them. For I earnestly protested unto your fathers in the day that I brought them up out of the land of Egypt, even unto this day, rising early and protesting, saying, Obey my voice. Yet they obeyed not, nor inclined their ear, but walked everyone in the imagination of their evil heart: therefore I will bring upon them all the words of this covenant, which I commanded them to do; but they did them not.

> Прогласи всички тези думи в градовете на Юда и по улиците на Йерусалим, като кажеш: Чуйте думите на този завет и ги изпълнявайте. Защото настойчиво свидетелствах на бащите ви от деня, когато ги изведох от Египетската земя, та до днес, като ставах рано и свидетелствах, казвайки: Покорявайте се на гласа Ми. Но те не послушаха, нито приклониха ухото си, а всеки ходеше според упорството на злото си сърце; затова ще докарам върху тях всички думи на този завет, които им заповядах да изпълняват; но те не ги изпълниха.

> And the Lord said unto me, A conspiracy is found among the men of Judah, and among the inhabitants of Jerusalem. They are turned back to the iniquities of their forefathers, which refused to hear my words; and they went after other gods to serve them: the house of Israel and the house of Judah have broken my covenant which I made with their fathers.

> И Господ ми каза: Намерен е заговор между мъжете на Юда и между жителите на Йерусалим. Те се върнаха към беззаконията на своите предци, които отказаха да слушат Моите думи; и отидоха след други богове, за да им служат: домът Израилев и домът Юдов нарушиха Моя завет, който сключих с бащите им.

> Therefore thus saith the Lord, Behold, I will bring evil upon them, which they shall not be able to escape; and though they shall cry unto me, I will not hearken unto them. Then shall the cities of Judah and inhabitants of Jerusalem go, and cry unto the gods unto whom they offer incense: but they shall not save them at all in the time of their trouble. For according to the number of thy cities were thy gods, O Judah; and according to the number of the streets of Jerusalem have ye set up altars to that shameful thing, even altars to burn incense unto Baal.

> Затова така казва Господ: Ето, ще докарам върху тях зло, от което няма да могат да се избавят; и макар да викат към Мене, няма да ги послушам. Тогава градовете на Юда и жителите на Йерусалим ще отидат и ще викат към боговете, на които кадят тамян; но те никак няма да ги спасят във време на бедствието им. Защото според броя на градовете ти бяха твоите богове, о, Юдо; и според броя на улиците на Йерусалим вие издигнахте олтари на онова срамно нещо, именно олтари, за да кадите тамян на Ваал.

> Therefore pray not thou for this people, neither lift up a cry or prayer for them: for I will not hear them in the time that they cry unto me for their trouble. Jeremiah 11:1–14.

> Затова не се моли ти за този народ и не въздигай за тях вик или молитва; защото няма да ги послушам във времето, когато викат към Мене поради бедствието си. Еремия 11:1–14.

The resurrection of the candidates, to be among the one hundred and forty-four thousand, is identified in Revelation 11:11; and their final gathering is identified in Isaiah 11:11; and the external line of the dragon, the beast and the false prophet is identified in Daniel 11:11; The Sunday law judgment of the tares is identified in Ezekiel 11:11 and the punishment and fear that comes upon the foolish virgins is identified in Jeremiah 11:11.

Възкресението на кандидатите да бъдат сред сто четиридесет и четирите хиляди е посочено в Откровение 11:11; и тяхното окончателно събиране е посочено в Исая 11:11; а външната линия на змея, звяра и лъжепророка е посочена в Даниил 11:11; съдът на неделния закон над плевелите е посочен в Езекиил 11:11, а наказанието и страхът, които идват върху неразумните девици, са посочени в Еремия 11:11.

The command to not pray for this people is the waymark in the last verses of Matthew chapter twenty-two, and chapter twenty-three identifies eight woes upon Adventism. Chapter twenty-three is either October 22, 1844, or the Sunday law. Both of those waymarks are a fulfillment of the marriage, and the marriage is between a bride and a husband, who come together as one flesh. The consummation of the marriage represents atonement, or “at-one-ment.” Man was created in the image of God, and He created male and female. Their offspring are represented by twenty-three chromosomes from the man and twenty-three from the woman. Together their forty-six chromosomes make up the temple. Each individual is a temple, for know ye not that ye are the temple of the Lord?

Заповедта да не се молиш за този народ е опорният белег в последните стихове на двадесет и втора глава от Матей, а двадесет и трета глава определя осем горко върху адвентизма. Двадесет и трета глава е или 22 октомври 1844 г., или неделният закон. И двата тези опорни белега са изпълнение на брака, а бракът е между невеста и съпруг, които се съединяват в една плът. Консумирането на брака представлява умилостивение, или „единяване“. Човекът бе създаден по Божия образ, и Той създаде мъж и жена. Тяхното потомство е представено чрез двадесет и три хромозоми от мъжа и двадесет и три от жената. Заедно техните четиридесет и шест хромозоми съставят храма. Всеки отделен човек е храм, защото не знаете ли, че вие сте храмът на Господа?

The consummation of the marriage, when the two become one is the combination of two temples of twenty-three, to form one temple of forty-six. Christ is the one who builds the temple, and He builds His church as the female temple that is to join with His male temple. The connection is when the human temple is joined with the Divine in the Most Holy Place of God’s temple. “Twenty-three” is a symbol of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, and that work began at the end of the twenty-three hundred year prophecy. Matthew twenty-three is the pronouncement against Laodicean Seventh-day Adventists, who are a counterfeit of the one hundred and forty-four thousand.

Завършекът на брака, когато двамата стават едно, е съединяването на два храма от по двадесет и три, за да образуват един храм от четиридесет и шест. Христос е Този, Който изгражда храма, и Той изгражда Своята църква като женския храм, който трябва да се съедини с Неговия мъжки храм. Съединението настъпва, когато човешкият храм се съедини с Божественото в Пресветото място на Божия храм. „Двадесет и три“ е символ на запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди, и това дело започна в края на пророчеството за две хиляди и триста години. Матей двадесет и трета глава е произнасянето на присъдата срещу лаодикийските адвентисти от седмия ден, които са фалшификат на сто четиридесет и четирите хиляди.

The one hundred and forty-four thousand are the eighth that is of the seven, and they are those who are resurrected on the eighth day, and the are the eight souls on Noah’s ark, they are the eight descendants of Seth and the seal upon their foreheads was typified by circumcision, that was carried out on the eighth day. They are the priests that are anointed for service on the eighth day, and the pronouncement of eight woes upon Adventism in chapter twenty-three, is a pronouncement against the counterfeit eight.

Сто четиридесет и четирите хиляди са осмият, който е от седемте, и те са онези, които са възкресени в осмия ден, и те са осемте души в Ноевия ковчег; те са осемте потомци на Сит, и печатът върху челата им бе предобразен чрез обрязването, което се извършваше на осмия ден. Те са свещениците, които биват помазвани за служение на осмия ден, а произнасянето на осем горко върху Адвентизма в двадесет и трета глава е произнасяне против фалшивия осми.

The pronouncement of woe upon the foolish virgins is proceeded by the sealing of God’s people in the final verse of chapter twenty-two. Chapter twenty-two aligns with chapter twenty-two in Genesis, for the first book of the Old Testament typifies the first book of the New Testament. In the heart of the prophetic line of Matthew eleven through chapter twenty-two representing twelve chapters, and the sixth of those twelve chapters is chapter sixteen, where Simon Barjona’s name was changed to Peter.

Произнасянето на горко върху неразумните девици е предшествано от запечатването на Божия народ в последния стих на двадесет и втора глава. Двадесет и втора глава съответства на двадесет и втора глава в Битие, защото първата книга на Стария завет е предобраз на първата книга на Новия завет. В средоточието на пророческата линия от Матей единадесета глава до двадесет и втора глава, обхващаща дванадесет глави, а шестата от тези дванадесет глави е шестнадесета глава, където името на Симон Варовона бе променено на Петър.

> And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. Matthew 16:18.

> И Аз ти казвам също: ти си Петър, и на тази канара ще съградя Моята църква; и портите на ада няма да ѝ надделеят. Матей 16:18.

There are 459 verses in Matthew eleven through twenty-two. The middle verse is verse seventeen, of chapter sixteen, but that verse cannot be separated from verses eighteen and nineteen, for they are one statement.

В Матей, от единадесета до двадесет и втора глава, има 459 стиха. Средният стих е седемнадесети стих от шестнадесета глава, но този стих не може да бъде отделен от осемнадесети и деветнадесети стих, защото те представляват едно изказване.

> And Jesus answered and said unto him, Blessed art thou, Simon Barjona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but my Father which is in heaven. And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Matthew 16:17–19.

> А Иисус в отговор му рече: Блажен си ти, Симоне, сине Йонин; защото плът и кръв не са ти открили това, а Моят Отец, Който е на небесата. И Аз ти казвам още: ти си Петър, и на тази канара ще съградя Моята църква; и портите на ада няма да ѝ надделеят. И ще ти дам ключовете на небесното царство; и каквото вържеш на земята, ще бъде вързано на небесата; и каквото развържеш на земята, ще бъде развързано на небесата. Матей 16:17–19.

The very center of chapters eleven unto twenty-two is the foundational covenant statement for Christianity. In that statement, Simon’s name is changed to Peter, which; when you apply the numerical position that each letter of the English language holds; such as “a” is one, and “z” is twenty-six—you find “p” is 16, “e” is 5, and “t” is 20, and another “e” is 5 and “r” is 18. When you multiply 16 X 5 X 20 X 5 X 18 it equals 144,000, and the reference to Peter’s name change, a symbol of covenant relationship, is found in chapter 16 verse 18, and the first letter of Peter is the number 16 and the last letter is the number 18. All of this is in the center of twelve chapters that begin with the symbol of eleven and end with the symbol of twenty-two.

Самият център на глави единадесета до двадесет и втора представлява основополагащото заветно изявление на християнството. В това изявление името на Симон е променено на Петър, което — когато приложите числовата стойност на мястото, което всяка буква в английския език заема; така, както „a“ е едно, а „z“ е двадесет и шест — показва, че „p“ е 16, „e“ е 5, „t“ е 20, другото „e“ е 5, а „r“ е 18. Когато умножите 16 X 5 X 20 X 5 X 18, резултатът е 144,000, а препратката към промяната на името на Петър, символ на заветно взаимоотношение, се намира в глава 16, стих 18, като първата буква на Peter е числото 16, а последната буква е числото 18. Всичко това се намира в центъра на дванадесет глави, които започват със символа на единадесет и завършват със символа на двадесет и две.

That line is also found in Genesis chapters eleven through twenty-two, and in that line, there are 305 verses, which identifies chapter seventeen and verse eleven as the center of that line. That line of twelve chapters of the first book of the Old Testament identifies the covenant with Abraham, and represents the alpha line that meets the omega line, in the same chapters of the first book of the New Testament. The center of the line of the omega in Matthew is the high point of the covenant relationship of the one hundred and forty-four thousand, who are the covenant sign that is lifted up at the Sunday law. The center verse of Genesis’s line identifies not only the center verse, but also the second or middle step of the threefold covenant with Abraham, and just as significantly the sign of the covenant.

Тази линия се открива и в глави единадесета до двадесет и втора на Битие, и в тази линия има 305 стиха, което определя глава седемнадесета и стих единадесети като център на тази линия. Тази линия от дванадесет глави на първата книга на Стария завет посочва завета с Авраам и представлява алфа-линията, която се среща с омега-линията в същите глави на първата книга на Новия завет. Центърът на линията на омегата в Матей е най-високата точка на заветното взаимоотношение на сто четиридесет и четирите хиляди, които са знамението на завета, издигнато при неделния закон. Централният стих от линията на Битие посочва не само централния стих, но и втората, или средната, стъпка от тройния завет с Авраам, а също така, също тъй значимо, и знака на завета.

> And ye shall circumcise the flesh of your foreskin; and it shall be a token of the covenant betwixt me and you. Genesis 17:11.

> И ще обрежете плътта на крайната си плът; и това ще бъде белег на завета между Мене и вас. Битие 17:11.

We will continue these things in the next article.

Ще продължим с тези неща в следващата статия.

> “Then, while he brushed the dirt and rubbish, false jewels and counterfeit coin, all rose and went out of the window like a cloud, and the wind carried them away. In the bustle I closed my eyes for a moment; when I opened them, the rubbish was all gone. The precious jewels, the diamonds, the gold and silver coins, lay scattered in profusion all over the room.

> „Тогава, докато той измиташе пръстта и боклука, фалшивите скъпоценности и подправените монети, всичко това се вдигна и излезе през прозореца като облак, и вятърът ги отнесе. В суматохата затворих очи за миг; когато ги отворих, боклукът бе изчезнал напълно. Скъпоценните камъни, диамантите, златните и сребърните монети лежаха разпръснати в изобилие из цялата стая.“

> “He then placed on the table a casket, much larger and more beautiful than the former, and gathered up the jewels, the diamonds, the coins, by the handful, and cast them into the casket, till not one was left, although some of the diamonds were not bigger than the point of a pin.

> „След това той постави на масата ковчеже, много по-голямо и по-красиво от предишното, и събра със шепи скъпоценните камъни, диамантите, монетите, и ги хвърли в ковчежето, докато не остана нито едно, макар че някои от диамантите не бяха по-големи от върха на карфица.

> “He then called upon me to ‘come and see.’

> „Тогава той ме призова: „Ела и виж.““

> “I looked into the casket, but my eyes were dazzled with the sight. They shone with ten times their former glory. I thought they had been scoured in the sand by the feet of those wicked persons who had scattered and trod them in the dust. They were arranged in beautiful order in the casket, every one in its place, without any visible pains of the man who cast them in. I shouted with very joy, and that shout awoke me.” Early Writings, 83.

> „Погледнах в ковчежето, но очите ми бяха заслепени от гледката. Те сияеха с десет пъти по-голяма слава от предишната си. Помислих, че са били изтъркани в пясъка от краката на онези нечестиви хора, които ги бяха разпилели и стъпкали в праха. Те бяха подредени в прекрасен ред в ковчежето, всеки на мястото си, без да се вижда какъвто и да било труд от страна на човека, който ги бе хвърлил вътре. Извиках от голяма радост и този вик ме събуди.“ Ранни писания, 83.

> “You are getting the coming of the Lord too far off. I saw the latter rain was coming as [suddenly as] the midnight cry, and with ten times the power.” Spalding and Magan, 5.

> „Вие отмествате идването на Господа твърде далеч. Видях, че късният дъжд идваше [толкова внезапно, колкото] среднощният вик, и с десет пъти по-голяма сила.“ Spalding and Magan, 5.

> And in all matters of wisdom and understanding, that the king inquired of them, he found them ten times better than all the magicians and astrologers that were in all his realm. Daniel 1:20.

> И във всички дела на мъдрост и разум, за които царят ги разпитваше, той ги намираше десет пъти по-добри от всички влъхви и звездобройци, които бяха в цялото му царство. Даниил 1:20.

Back to Articles