Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Eight

Книгата на Даниил — сто седемдесет и осма част

Prophetic Parallels: The Unfolding of Daniel 11 in the Last Days

Пророчески паралели: Разгръщането на Даниил 11 в последните дни

Author

Jeff Pippenger

Published

April 8, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Verses sixteen through nineteen of Daniel chapter eleven represents the history beginning at the soon coming Sunday law in the United States, until Michael stands up and human probation closes. It therefore also represents the history of verse forty-one through verse forty-five of the same chapter.

Стихове шестнадесет до деветнадесет от единадесета глава на Даниил представят историята, започваща с предстоящия скоро неделен закон в Съединените щати, до момента, когато Михаил ще се изправи и човешкото време на благодат ще приключи. Следователно те представят и историята на стих четиридесет и първи до стих четиридесет и пети от същата глава.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found. Daniel 11:16–19.

> Но онзи, който идва против него, ще постъпва според своята воля, и никой няма да устои пред него; и той ще застане в славната земя, която чрез ръката му ще бъде погълната. И ще насочи лицето си да влезе с мощта на цялото си царство, и праведни с него; така ще направи; и ще му даде дъщерята на жените, за да я погуби; но тя няма да застане на негова страна, нито ще бъде за него. След това ще обърне лицето си към островите и ще завземе много; но един княз заради себе си ще направи така, че укорът, нанесен от него, да престане; без негов собствен укор ще го стовари обратно върху него. Тогава ще обърне лицето си към крепостта на своята земя; но ще се спъне и ще падне, и няма да бъде намерен. Даниил 11:16–19.

When Sister White addressed the final fulfillment of Daniel chapter eleven, she stated “that much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated.” Verses forty-one through forty-five repeat the prophetic history of these verses. The verses were fulfilled when pagan Rome took control of the world by first conquering three geographical areas.

Когато сестра Уайт разглеждаше окончателното изпълнение на единадесета глава от Даниил, тя заяви, „че голяма част от историята, изпълнила се в това пророчество, ще се повтори“. Стихове четиридесет и първи до четиридесет и пети повтарят пророческата история на тези стихове. Тези стихове се изпълниха, когато езическият Рим пое контрола над света, като първо завладя три географски области.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Макар Египет да не можеше да устои пред Антиох, северния цар, Антиох не можеше да устои пред римляните, които сега дойдоха против него. Никое царство вече не бе в състояние да се съпротивлява на тази въздигаща се сила. Сирия бе завладяна и присъединена към Римската империя, когато Помпей, през 65 г. пр. Хр., лиши Антиох Азиатски от владенията му и превърна Сирия в римска провинция.“

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> „Същата сила трябваше също да застане в Святата земя и да я погълне. Рим се свърза с Божия народ, юдеите, чрез съюз през 162 г. пр. Хр., от която дата заема видно място в пророческия календар. Той обаче не придоби власт над Юдея чрез действително завоевание до 63 г. пр. Хр.; а това стана по следния начин.

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> „При завръщането на Помпей от похода му против Митридат, царя на Понт, двама съперници, Хиркан и Аристовул, се бореха за престола на Юдея. Тяхното дело бе представено пред Помпей, който скоро съзря неправдата на претенциите на Аристовул, но пожела да отложи решението по този въпрос до след дълго жадувания си поход в Арабия, като обеща тогава да се върне и да уреди делата им, както му се стори справедливо и уместно. Аристовул, прониквайки в истинските чувства на Помпей, побърза да се върне в Юдея, въоръжи своите поданици и се приготви за енергична отбрана, решен на всяка цена да запази короната, която предвиждаше, че ще бъде присъдена на друг. Помпей неотстъпно последва беглеца. Когато се приближи до Йерусалим, Аристовул, започвайки да се разкайва за постъпката си, излезе да го посрещне и се постара да уреди нещата, като обеща пълно подчинение и големи суми пари. Помпей, приемайки това предложение, изпрати Габиний начело на отряд войници да получи парите. Но когато този генерал-лейтенант пристигна в Йерусалим, намери портите затворени пред него и му бе казано от върха на стените, че градът няма да се придържа към споразумението.“

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> „Помпей, за да не допусне да бъде измамен по този начин безнаказано, окова в железа Аристобул, когото бе задържал при себе си, и незабавно потегли против Йерусалим с цялата си войска. Привържениците на Аристобул бяха за това да защитават мястото; онези на Хиркан — да отворят портите. Последните, бидейки мнозинство и надделявайки, дадоха на Помпей свободен достъп в града. Тогава привържениците на Аристобул се оттеглиха на храмовата планина, напълно решени да защитават това място така, както Помпей бе решен да го покори. В края на три месеца в стената бе направен пролом, достатъчен за щурм, и мястото бе превзето с острието на меча. В ужасното клане, което последва, бяха избити дванадесет хиляди души. Трогателна гледка било, отбелязва историкът, да се видят свещениците, заети по това време с божествената служба, как с невъзмутима ръка и непоколебима целеустременост продължават обичайното си дело, привидно несъзнаващи дивия смут, макар че навсякъде около тях техните приятели биваха предавани на клане и макар че често собствената им кръв се смесваше с кръвта на жертвите им.“

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the ‘glorious land’ in its iron grasp till it had utterly consumed it.

> „След като сложи край на войната, Помпей събори стените на Йерусалим, прехвърли няколко града от юрисдикцията на Юдея към тази на Сирия и наложи данък на юдеите. Така за първи път Йерусалим бе поставен чрез завоевание в ръцете на онази сила, която щеше да държи „славната земя“ в желязната си хватка, докато не я погълне напълно.

> “‘VERSE 17. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him.’

> „Стих 17. И ще насочи лицето си да влезе със силата на цялото си царство, и праведни с него; така ще направи; и ще му даде дъщерята на жените, за да я погуби; но тя няма да застане на негова страна, нито ще бъде за него.“

> “Bishop Newton furnishes another reading for this verse, which seems more clearly to express the sense, as follows: ‘He shall also set his face to enter by force the whole kingdom.’ Verse 16 brought us down to the conquest of Syria and Judea by the Romans. Rome had previously conquered Macedon and Thrace. Egypt was now all that remained of the ‘whole kingdom’ of Alexander, not brought into subjection to the Roman power, which power now set its face to enter by force into that country.

> „Епископ Нютон предлага и друг прочит на този стих, който изглежда по-ясно изразява смисъла, както следва: „Той също ще насочи лицето си да влезе със сила в цялото царство.“ Стих 16 ни доведе до завладяването на Сирия и Юдея от римляните. Рим по-рано бе покорил Македония и Тракия. Египет сега беше всичко, което оставаше от „цялото царство“ на Александър, което не беше доведено под властта на римската мощ, а тази мощ сега насочи лицето си да навлезе със сила в онази страна.

> “Ptolemy Auletes died BC 51. He left the crown and kingdom of Egypt to his eldest son and daughter, Ptolemy and Cleopatra. It was provided in his will that they should marry together, and reign jointly; and because they were young, they were placed under the guardianship of the Romans. The Roman people accepted the charge, and appointed Pompey as guardian of the young heirs of Egypt.

> „Птолемей Авлет умря през 51 г. пр. Хр. Той остави короната и царството на Египет на своя най-голям син и дъщеря, Птолемей и Клеопатра. В завещанието му беше постановено те да встъпят в брак помежду си и да царуват съвместно; а понеже бяха млади, те бяха поставени под настойничеството на римляните. Римският народ прие тази грижа и назначи Помпей за настойник на младите наследници на Египет.“

> “A quarrel having not long after broken out between Pompey and Caesar, the famous battle of Pharsalia was fought between the two generals. Pompey, being defeated, fled into Egypt. Caesar immediately followed him thither; but before his arrival, Pompey was basely murdered by Ptolemy, whose guardian he had been appointed. Caesar therefore assumed the appointment which had been given to Pompey, as guardian of Ptolemy and Cleopatra. He found Egypt in commotion from internal disturbances, Ptolemy and Cleopatra having become hostile to each other, and she being deprived of her share in the government. Notwithstanding this, he did not hesitate to land at Alexandria with his small force, 800 horse and 3200 foot, take cognizance of the quarrel, and undertake its settlement. The troubles daily increasing, Caesar found his small force insufficient to maintain his position, and being unable to leave Egypt on account of the north wind which blew at that season, he sent into Asia, ordering all the troops he had in that quarter to come to his assistance as soon as possible.

> „Не след дълго между Помпей и Цезар избухнал спор и между двамата пълководци била дадена прочутата битка при Фарсал. Помпей, бидейки победен, избягал в Египет. Цезар незабавно го последвал натам; но преди пристигането му Помпей бил подло убит от Птолемей, на когото той бил назначен за настойник. Затова Цезар поел назначението, което било дадено на Помпей, като настойник на Птолемей и Клеопатра. Той заварил Египет в смут поради вътрешни безредици, понеже Птолемей и Клеопатра били станали враждебни един към друг, а тя била лишена от своя дял в управлението. Въпреки това той не се поколебал да слезе в Александрия с малочислените си сили — 800 конници и 3200 пехотинци, — да разгледа спора и да се заеме с уреждането му. Тъй като безредиците се увеличавали с всеки ден, Цезар установил, че малките му сили са недостатъчни, за да удържи положението си, и понеже не можел да напусне Египет поради северния вятър, който духал през този сезон, той изпратил в Азия заповед всички войски, които имал в онази област, да му се притекат на помощ колкото е възможно по-скоро.“

> “In the most haughty manner he decreed that Ptolemy and Cleopatra should disband their armies, appear before him for a settlement of their differences, and abide by his decision. Egypt being an independent kingdom, this haughty decree was considered an affront to its royal dignity, at which the Egyptians, highly incensed, flew to arms. Caesar replied that he acted by virtue of the will of their father, Auletes, who had put his children under the guardianship of the senate and people of Rome, the whole authority of which was now vested in his person as consul; and that, as guardian, he had the right to arbitrate between them.

> „По най-надменен начин той постанови Птолемей и Клеопатра да разпуснат войските си, да се явят пред него за уреждане на разногласията си и да се подчинят на неговото решение. Тъй като Египет беше независимо царство, това надменно постановление бе прието като оскърбление за царското му достойнство, поради което египтяните, силно разгневени, се въоръжиха. Цезар отвърна, че действа по силата на волята на баща им, Авлет, който бе поставил децата си под опеката на сената и народа на Рим, чиято цялостна власт сега беше съсредоточена в неговата личност като консул; и че като техен настойник той има правото да отсъди между тях.“

> “The matter was finally brought before him, and advocates appointed to plead the cause of the respective parties. Cleopatra, aware of the foible of the great Roman conqueror, judged that the beauty of her presence would be more effectual in securing judgment in her favor than any advocate she could employ. To reach his presence undetected, she had recourse to the following stratagem: Laying herself at full length in a bundle of clothes, Apollodorus, her Sicilian servant, wrapped it up in a cloth, tied it with a thong, and raising it upon his Herculean shoulders, sought the apartments of Caesar. Claiming to have a present for the Roman general, he was admitted through the gate of the citadel, entered into the presence of Caesar, and deposited the burden at his feet. When Caesar had unbound this animated bundle, lo! the beautiful Cleopatra stood before him. He was far from being displeased with the stratagem, and being of a character described in 2 Peter 2:14, the first sight of so beautiful a person, says Rollin, had all the effect upon him she had desired.

> „Делото най-сетне бе представено пред него и бяха назначени защитници, които да пледират каузата на съответните страни. Клеопатра, осъзнавайки слабостта на великия римски завоевател, прецени, че красотата на нейното присъствие ще бъде по-действена за осигуряване на решение в нейна полза от който и да било защитник, когото би могла да наеме. За да достигне до присъствието му незабелязано, тя прибягна до следната хитрост: като легна изпъната в един вързоп дрехи, Аполодор, нейният сицилиански слуга, го уви в плат, стегна го с ремък и, като го вдигна на своите херкулесови плещи, се отправи към покоите на Цезар. Заявявайки, че носи подарък за римския пълководец, той бе допуснат през портата на цитаделата, влезе в присъствието на Цезар и положи товара в нозете му. Когато Цезар развърза този одушевен вързоп, ето, прекрасната Клеопатра стоеше пред него. Той съвсем не остана недоволен от тази хитрост и, бидейки с характер, описан в 2 Peter 2:14, първият поглед към тъй красива личност, казва Ролен, произведе върху него тъкмо онова действие, което тя бе желала.“

> “Caesar at length decreed that the brother and sister should occupy the throne jointly, according to the intent of the will. Pothinus, the chief minister of state, having been principally instrumental in expelling Cleopatra from the throne, feared the result of her restoration. He therefore began to excite jealousy and hostility against Caesar, by insinuating among the populace that he designed eventually to give Cleopatra the sole power. Open sedition soon followed. Achillas, at the head of 20,000 men, advanced to drive Caesar from Alexandria. Skillfully disposing his small body of men in the streets and alleys of the city, Caesar found no difficulty in repelling the attack. The Egyptians undertook to destroy his fleet. He retorted by burning theirs. Some of the burning vessels being driven near the quay, several of the buildings of the city took fire, and the famous Alexandrian library, containing nearly 400,000 volumes, was destroyed.

> „Накрая Цезар постанови братът и сестрата да заемат престола съвместно, съгласно намерението на завещанието. Потин, главният държавен министър, който бе имал главно участие в прогонването на Клеопатра от престола, се опасяваше от последиците на нейното възстановяване. Затова той започна да подбужда ревност и враждебност срещу Цезар, като внушаваше сред народа, че той в крайна сметка възнамерява да даде на Клеопатра едноличната власт. Скоро последва открит метеж. Ахилас, начело на 20 000 души, настъпи, за да изгони Цезар от Александрия. Като разположи умело малобройния си отряд по улиците и тесните проходи на града, Цезар не срещна трудност да отблъсне нападението. Египтяните се заеха да унищожат неговия флот. Той им отвърна, като изгори техния. Понеже някои от горящите кораби бяха отнесени близо до кея, няколко от градските сгради се запалиха и прочутата Александрийска библиотека, съдържаща близо 400 000 тома, бе унищожена.“

> “The war growing more threatening, Caesar sent into all the neighboring countries for help. A large fleet came from Asia Minor to his assistance. Mithridates set out for Egypt with an army raised in Syria and Cilicia. Antipater the Idumean joined him with 3,000 Jews. The Jews, who held the passes into Egypt, permitted the army to pass on without interruption. Without this co-operation on their part, the whole plan must have failed. The arrival of this army decided the contest. A decisive battle was fought near the Nile, resulting in a complete victory for Caesar. Ptolemy, attempting to escape, was drowned in the river. Alexandria and all Egypt then submitted to the victor. Rome had now entered into and absorbed the whole of the original kingdom of Alexander.

> „Тъй като войната ставаше все по-заплашителна, Цезар изпрати във всички съседни страни за помощ. Голяма флота пристигна от Мала Азия в негова подкрепа. Митридат се отправи към Египет с войска, събрана в Сирия и Киликия. Антипатър Идумеецът се присъедини към него с 3 000 юдеи. Юдеите, които държаха проходите към Египет, позволиха на войската да премине безпрепятствено. Без това съдействие от тяхна страна целият план би трябвало да се провали. Пристигането на тази войска реши изхода на борбата. При Нил бе дадена решителна битка, завършила с пълна победа за Цезар. Птолемей, опитвайки се да избяга, се удави в реката. Тогава Александрия и целият Египет се покориха на победителя. Рим вече бе навлязъл във и погълнал цялото първоначално царство на Александър.“

> “By the ‘upright ones’ of the text are doubtless meant the Jews, who gave him the assistance already mentioned. With out this, he must have failed; with it, he completely subdued Egypt to his power, BC 47.

> „Под „праведните“ в текста без съмнение се разбират юдеите, които му оказаха вече споменатата помощ. Без това той би трябвало да претърпи неуспех; с нея той напълно покори Египет под властта си, 47 г. пр. Хр.

> “‘The daughter of women, corrupting her.’ The passion which Caesar had conceived for Cleopatra, by whom he had one son is assigned by the historian as the sole reason of his undertaking so dangerous a campaign as the Egyptian war. This kept him much longer in Egypt than his affairs required, he spending whole nights in feasting and carousing with the dissolute queen. ‘But,’ said the prophet, ‘she shall not stand on his side, neither be for him.’ Cleopatra afterward joined herself to Antony, the enemy of Augustus Caesar, and exerted her whole power against Rome.

> „Дъщерята на жените, развращаваща го.“ Страстта, която Цезар бе изпитал към Клеопатра, от която имаше един син, е посочена от историка като единствената причина да предприеме тъй опасен поход като египетската война. Това го задържа в Египет много по-дълго, отколкото изискваха неговите дела, като той прекарваше цели нощи в пируване и гуляи с разпуснатата царица. „Но,“ каза пророкът, „тя няма да застане на негова страна, нито ще бъде за него.“ По-късно Клеопатра се присъедини към Антоний, врага на Август Цезар, и употреби цялата си мощ против Рим.

> “‘VERSE 18. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him.’

> „СТИХ 18. След това той ще обърне лицето си към островите и ще завладее мнозина; но един княз, заради самия себе си, ще накара позорът, нанесен от него, да престане; без да понесе собствен позор, ще го обърне върху него.“

> “War with Pharnaces, king of Cimmerian Bosphorus, at length drew him away from Egypt. ‘On his arrival where the enemy was,’ says Prideaux, ‘he, without giving any respite either to himself or them, immediately fell on, and gained an absolute victory over them; an account whereof he wrote to a friend of his in these three words: Veni, vidi, vici; I came, I saw, I conquered.’ The latter part of this verse is involved in some obscurity, and there is difference of opinion in regard to its application. Some apply it further back in Caesar’s life, and think they find a fulfilment in his quarrel with Pompey. But preceding and subsequent events clearly defined in the prophecy, compel us to look for the fulfilment of this part of the prediction between the victory over Pharnaces, and Caesar’s death at Rome, as brought to view in the following verse. A more full history of this period might bring to light events which would render the application of this passage unembarrassed.

> „Войната с Фарнак, царя на Кимерийския Боспор, най-сетне го отклони от Египет. „При пристигането си там, където се намираше неприятелят — казва Прайдо, — той, без да даде каквато и да било почивка нито на себе си, нито на тях, незабавно ги нападна и спечели над тях пълна победа; за което писа на един свой приятел с тези три думи: Veni, vidi, vici; дойдох, видях, победих.“ Последната част на този стих е обгърната в известна неяснота и съществува различие в мненията относно нейното приложение. Някои я отнасят по-назад в живота на Цезар и смятат, че намират изпълнение в неговия спор с Помпей. Но предходните и последващите събития, ясно определени в пророчеството, ни принуждават да търсим изпълнението на тази част от предсказанието между победата над Фарнак и смъртта на Цезар в Рим, представена в следващия стих. Една по-пълна история на този период би могла да извади на светло събития, които биха направили приложението на този пасаж свободно от затруднения.“

> “‘VERSE 19. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found.’

> „Стих 19. Тогава той ще обърне лицето си към крепостта на своята земя; но ще се спъне и ще падне, и няма да бъде намерен.“

> “After this conquest, Caesar defeated the last remaining fragments of Pompey’s party, Cato and Scipio in Africa and Labienus and Varus in Spain. Returning to Rome, the ‘fort of his own land,’ he was made perpetual dictator; and such other powers and honors were granted him as rendered him in fact absolute sovereign of the whole empire. But the prophet had said that he should stumble and fall. The language implies that his overthrow would be sudden and unexpected, like a person accidentally stumbling in his walk. And so this man, who fought and won five hundred battles, taken one thousand cities, and slain one million one hundred and ninety-two thousand men, fell, not in the din of battle and the hour of strife, but when he thought his pathway was smooth and strewn with flowers, and when danger was supposed to be far away; for, taking his seat in the senate chamber upon his throne of gold, to receive at the hands of that body the title of king, the dagger of treachery suddenly struck him to the heart. Cassius, Brutus, and other conspirators rushed upon him, and he fell, pierced with twenty-three wounds. Thus he suddenly stumbled and fell, and was not found, BC 44.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

> „След това завоевание Цезар победи последните останали остатъци от партията на Помпей — Катон и Сципион в Африка, и Лабиен и Вар в Испания. Завръщайки се в Рим, „крепостта на своята земя“, той бе направен пожизнен диктатор; и му бяха дадени и такива други власти и почести, че на дело той стана абсолютен владетел на цялата империя. Но пророкът бе казал, че той ще се спъне и ще падне. Езикът подразбира, че неговото падение щеше да бъде внезапно и неочаквано, като когато човек случайно се спъне в ходенето си. И така този човек, който воюва и победи в петстотин битки, превзе хиляда градове и уби един милион сто деветдесет и две хиляди души, падна не сред грохота на битката и в часа на борбата, а когато мислеше, че пътят му е гладък и постлан с цветя, и когато се предполагаше, че опасността е далеч; защото, когато зае мястото си в сенатската зала на своя златен трон, за да приеме от ръцете на това тяло титлата цар, кинжалът на предателството внезапно го прониза в сърцето. Касий, Брут и други заговорници се нахвърлиха върху него и той падна, пронизан от двадесет и три рани. Така той внезапно се спъна и падна, и не бе намерен, 44 г. пр. Хр.“ Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

The historical fulfillment of pagan Rome (the king of the north), being established upon the throne is a history that prefigures the history of modern Rome’s enthronement at the threefold union which takes place at the soon coming Sunday law. The history is also typified in verses thirty through thirty-six, which identified when the papacy was first placed upon the throne in 538. Verses sixteen through nineteen, and verses thirty-one through thirty-six both represent the final rise and fall of the whore of Tyre. That history was also represented in verses five through nine, when the first king of the north was established after conquering three geographical areas. Thereafter he entered into a treaty with the king of the south, but broke the treaty, and in response the king of the south delivered a deadly wound, and the king of the north died in the captivity of Egypt.

Историческото изпълнение на езическия Рим (северния цар), установен на престола, е история, която предобразява историята на възцаряването на съвременния Рим при тройния съюз, който се осъществява при скоро идващия неделен закон. Тази история е също така типологично представена в стихове тридесет до тридесет и шест, които посочват кога папството за пръв път е било поставено на престола през 538 година. Стихове шестнадесет до деветнадесет и стихове тридесет и едно до тридесет и шест и двете представят окончателното въздигане и падение на тирската блудница. Тази история беше представена и в стихове пет до девет, когато първият северен цар беше установен, след като завладя три географски области. След това той влезе в договор със южния цар, но наруши договора, и в отговор южният цар нанесе смъртоносна рана, а северният цар умря в египетски плен.

Verses five through nine, verses sixteen through nineteen, and verses thirty through thirty-six provide three prophetic lines that are fulfilled in verses forty through forty-five. When Sister White identified that “much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated,” it actually meant that the entire chapter illustrates verses forty through forty-five. Verses twenty through twenty-two identify the birth and the death of Christ, thus representing the time of the end in both 1798 and 1989 by His birth, and then His death on the cross represented October 22, 1844, and the Sunday law.

Стихове пети до девети, стихове шестнадесети до деветнадесети и стихове тридесети до тридесет и шести представят три пророчески линии, които намират своето изпълнение в стихове четиридесети до четиридесет и пети. Когато сестра Уайт посочи, че „голяма част от историята, която се е изпълнила в това пророчество, ще се повтори“, това всъщност означаваше, че цялата глава илюстрира стихове четиридесети до четиридесет и пети. Стихове двадесети до двадесет и втори посочват раждането и смъртта на Христос, като по този начин представят времето на края както през 1798, така и през 1989 г. чрез Неговото раждане, а след това Неговата смърт на кръста представяше 22 октомври 1844 г. и неделния закон.

Verse twenty-three identifies the league between the Jews and Rome, during the history of the Maccabean revolt. The “league” in that history is represented by the dates of 161 BC and 158 BC. The Maccabean history represents an internal line that finds its beginning with a “league” between Rome and the Maccabean Jews that was initiated by the Jews, and ultimately ended with the Jews pronouncing that they have no king but Caesar. Verse twenty-three of course follows verses twenty-one and twenty-two, and verse twenty-one identifies the birth of Christ, which is a prophetic time of the end, and verse twenty-two identifies the cross, which represents the Sunday law.

Двадесет и трети стих посочва съюза между юдеите и Рим по време на историята на Макавейското въстание. „Съюзът“ в тази история е представен чрез датите 161 пр. Хр. и 158 пр. Хр. Макавейската история представя вътрешна линия, която намира своето начало със „съюз“ между Рим и макавейските юдеи, иницииран от юдеите, и в крайна сметка завършва с това, че юдеите заявяват, че нямат друг цар освен Кесаря. Двадесет и трети стих, разбира се, следва двадесет и първи и двадесет и втори стих, а двадесет и първи стих посочва раждането на Христос, което е пророческо време на края, и двадесет и втори стих посочва кръста, който представлява неделния закон.

At the cross the Jews identified Caesar (Rome) as their king, and the “league” of verse twenty-three references the beginning of the Jews’ choice to serve Rome, right at the ending point of the Jews proclaiming their allegiance to Rome. The ending of the Jews, as represented at the cross, is followed by the beginning of the Jews’ association with Rome.

На кръста юдеите определиха Цезаря (Рим) като свой цар, а „съюзът“ от двадесет и трети стих посочва началото на избора на юдеите да служат на Рим, именно при крайната точка на провъзгласяването от страна на юдеите на тяхната вярност към Рим. Краят на юдеите, представен при кръста, е последван от началото на свързването на юдеите с Рим.

Verses twenty-four through thirty describe the three hundred and sixty years that pagan Rome ruled supremely from the Battle of Actium in 31 BC, unto the transfer of the capital from Rome to Constantinople in the year 330. The period of three hundred and sixty years typifies the twelve hundred and sixty years papal Rome ruled supremely, and together they represent the period from verse forty-one, and the threefold union that occurs at the soon coming Sunday law, unto the close of probation.

Стихове двадесет и четири до тридесет описват тритеста и шестдесетте години, през които езическият Рим управляваше върховно — от битката при Акциум през 31 г. пр. Хр. до преместването на столицата от Рим в Константинопол през 330 г. Периодът от триста и шестдесет години е предобраз на хилядата двеста и шестдесет години, през които папският Рим управляваше върховно, и заедно те представят периода от стих четиридесет и първи и тройния съюз, който настъпва при скоро идващия неделен закон, до края на благодатното време.

All the prophetic lines of history in chapter eleven, align with the last six verses of Daniel eleven, but it is the prophetic history from the time of the end in 1989, represented in verse forty through to the Sunday law in verse forty-one, that is “that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days.” The history that is left blank in verse forty, is the Revelation of Jesus Christ that is unsealed when the time is at hand, just before probation closes.

Всички пророчески линии на историята в единадесета глава се съгласуват с последните шест стиха на Даниил единадесета глава, но пророческата история от времето на края през 1989 г., представена в стих четиридесети, до неделния закон в стих четиридесет и първи, е „онази част от пророчеството на Даниил, която се отнася до последните дни“. Историята, която е оставена празна в стих четиридесети, е Откровението на Исус Христос, което се разпечатва, когато времето наближи, точно преди благодатното време да приключи.

We will continue this study in the next article.

Ще продължим това изследване в следващата статия.

> “We have the commandments of God and the testimony of Jesus Christ, which is the spirit of prophecy. Priceless gems are to be found in the word of God. Those who search this word should keep the mind clear. Never should they indulge perverted appetite in eating or drinking.

> „Ние имаме Божиите заповеди и свидетелството на Исус Христос, което е духът на пророчеството. В Божието слово се намират безценни скъпоценности. Онези, които изследват това слово, трябва да поддържат ума си ясен. Никога не бива да угаждат на извратен апетит в ядене или пиене.“

> “If they do this, the brain will be confused; they will be unable to bear the strain of digging deep to find out the meaning of those things which relate to the closing scenes of this earth’s history.

> „Ако постъпват така, умът ще бъде объркан; те няма да бъдат в състояние да понесат напрежението на дълбокото изследване, за да открият значението на онези неща, които се отнасят до заключителните сцени от историята на тази земя.

> “When the books of Daniel and Revelation are better understood, believers will have an entirely different religious experience. They will be given such glimpses of the open gates of heaven that heart and mind will be impressed with the character that all must develop in order to realize the blessedness which is to be the reward of the pure in heart.

> „Когато книгите на Даниил и Откровение бъдат по-добре разбрани, вярващите ще имат напълно различно религиозно преживяване. Ще им бъдат дадени такива проблясъци към отворените небесни порти, че сърцето и умът ще бъдат запечатани с характера, който всички трябва да развият, за да осъзнаят блаженството, което ще бъде наградата на чистите по сърце.

> “The Lord will bless all who will seek humbly and meekly to understand that which is revealed in the Revelation. This book contains so much that is large with immortality and full of glory that all who read and search it earnestly receive the blessing to those ‘that hear the words of this prophecy, and keep those things which are written therein.’

> „Господ ще благослови всички, които смирено и кротко ще търсят да разберат онова, което е разкрито в Откровението. Тази книга съдържа толкова много неща, изпълнени с безсмъртие и пълни със слава, че всички, които я четат и я изследват усърдно, получават благословението за онези, „които слушат думите на това пророчество и пазят написаното в него“.“

> “One thing will certainly be understood from the study of Revelation—that the connection between God and His people is close and decided.

> „Едно нещо несъмнено ще се разбере от изучаването на Откровение — че връзката между Бога и Неговия народ е близка и определена.“

> “A wonderful connection is seen between the universe of heaven and this world. The things revealed to Daniel were afterward complemented by the revelation made to John on the Isle of Patmos. These two books should be carefully studied. Twice Daniel inquired, How long shall it be to the end of time?

> „Съществува чудна връзка между небесната вселена и този свят. Нещата, разкрити на Даниил, впоследствие бяха допълнени чрез откровението, дадено на Йоан на остров Патмос. Тези две книги трябва да бъдат изучавани внимателно. Два пъти Даниил попита: Докога ще бъде до края на времето?“

> “‘And I heard, but I understood not: then said I, O my Lord, what shall be the end of these things? And He said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days. Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days. But go thou thy way till the end be: for thou shalt rest, and stand in thy lot at the end of the days.’

> „И чух, но не разбрах; тогава рекох: О, Господарю мой, какъв ще бъде краят на тези неща? А Той каза: Иди по пътя си, Данииле; защото думите са затворени и запечатани до времето на края. Мнозина ще бъдат очистени, избелени и изпитани; а нечестивите ще вършат нечестие; и никой от нечестивите няма да разбере; но мъдрите ще разберат. И от времето, когато бъде премахната всекидневната жертва и бъде поставена мерзостта, която докарва запустение, ще има хиляда двеста и деветдесет дни. Блажен е онзи, който чака и достигне до хиляда триста тридесет и пет дни. А ти иди по пътя си до края; защото ще почиваш и ще застанеш в дела си в края на дните.“

> “It was the Lion of the tribe of Judah who unsealed the book and gave to John the revelation of what should be in these last days.

> „Лъвът от Юдовото племе беше Този, Който разпечата книгата и даде на Йоан откровението за онова, което трябва да бъде в тези последни дни.

> “Daniel stood in his lot to bear his testimony which was sealed until the time of the end, when the first angel’s message should be proclaimed to our world. These matters are of infinite importance in these last days; but while ‘many shall be purified, and made white, and tried,’ ‘the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand.’ How true this is! Sin is the transgression of the law of God; and those who will not accept the light in regard to the law of God will not understand the proclamation of the first, second, and third angel’s messages. The book of Daniel is unsealed in the revelation to John, and carries us forward to the last scenes of this earth’s history.

> „Даниил застана в своя дял, за да носи своето свидетелство, което бе запечатано до времето на края, когато вестта на първия ангел трябваше да бъде прогласена на нашия свят. Тези въпроси са от безкрайна важност в тези последни дни; но докато „мнозина ще се очистят, ще се избелят и ще бъдат изпитани“, „нечестивите ще вършат нечестие; и никой от нечестивите няма да разбере“. Колко вярно е това! Грехът е престъпване на Божия закон; и онези, които не приемат светлината относно Божия закон, няма да разберат прогласяването на вестите на първия, втория и третия ангел. Книгата на Даниил се разпечатва в откровението към Йоан и ни отвежда напред към последните сцени от историята на тази земя.“

> “Will our brethren bear in mind that we are living amid the perils of the last days? Read Revelation in connection with Daniel. Teach these things.” Testimonies to Ministers, 114, 115.

> „Ще имат ли нашите братя предвид, че живеем сред опасностите на последните дни? Четете Откровението във връзка с Даниил. Поучавайте на тези неща.“ Свидетелства към служителите, 114, 115.

Back to Articles