Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Nineteen

Книгата на Даниил — сто и деветнадесетото издание

The Prophetic Significance of Historical Waymarks: Understanding the Last Days Through Biblical Symbolism

Пророческото значение на историческите ориентири: разбиране на последните дни чрез библейската символика

Author

Jeff Pippenger

Published

March 6, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The one-hundred and forty-four thousand are represented as those who are purified by the Messenger of the Covenant, and the great multitude are represented by the white robes of martyrdom. The first of the two sacred periods of the last days identifies the work of the messenger who prepares the way for the Messenger of the Covenant, and the second period represents the work of Elijah. The first period represents the investigative judgment of the living of Laodicean Adventism and the second period represents the executive judgment of modern Rome.

Сто четиридесет и четирите хиляди са представени като онези, които са очистени от Вестителя на завета, а голямото множество е представено чрез белите одежди на мъченичеството. Първият от двата свещени периода на последните дни определя делото на вестителя, който приготвя пътя за Вестителя на завета, а вторият период представя делото на Илия. Първият период представя следствения съд над живите в лаодикийския адвентизъм, а вторият период представя изпълнителния съд над съвременния Рим.

The “sign” to flee the cities in the last days has been misunderstood by Laodicean Adventism. Sister White informs us the destruction of Jerusalem from 66 to 70 AD provides an illustration of the warning sign for God’s people in the last days.

„Знамението“ да се напуснат градовете в последните дни е било неразбрано от Лаодикийския адвентизъм. Сестра Уайт ни уведомява, че разрушението на Ерусалим от 66 до 70 сл. Хр. дава илюстрация на предупредителния знак за Божия народ в последните дни.

> “The time is not far distant, when, like the early disciples, we shall be forced to seek a refuge in desolate and solitary places. As the siege of Jerusalem by the Roman armies was the signal for flight to the Judean Christians, so the assumption of power on the part of our nation in the decree enforcing the papal sabbath will be a warning to us. It will then be time to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains.” Testimonies, volume 5, 464.

> „Не е далечно времето, когато, подобно на първите ученици, ще бъдем принудени да търсим убежище в пустинни и уединени места. Както обсадата на Ерусалим от римските войски беше знак за бягство за юдейските християни, така и присвояването на власт от страна на нашата нация чрез указа, налагащ папската събота, ще бъде предупреждение за нас. Тогава ще бъде време да напуснем големите градове, като подготовка за напускането на по-малките и за преселване в уединени домове на скрити места сред планините.“ Свидетелства, том 5, 464.

The siege of Jerusalem which was the sign to flee was the first siege brought by Cestius. Cestius therefore represented a threat that was temporarily removed, for once he set the siege, he then withdrew mysteriously, and historians have never been able to determine his logic for doing so.

Обсадата на Ерусалим, която беше знакът за бягство, беше първата обсада, наложена от Цестий. Следователно Цестий представляваше заплаха, която временно беше отстранена, защото, след като постави обсадата, той впоследствие се оттегли по тайнствен начин и историците никога не са могли да установят логиката на това негово действие.

> “After the Romans under Cestius had surrounded the city, they unexpectedly abandoned the siege when everything seemed favorable for an immediate attack.” The Great Controversy, 31.

> „След като римляните под предводителството на Цестий бяха обкръжили града, те неочаквано изоставиха обсадата, когато всичко изглеждаше благоприятно за незабавно нападение.“ Великата борба, 31.

In the 1880’s and 1890’s Senator Henry W. Blair from New Hampshire introduced a series of bills in Congress to designate Sunday as the National Day of Rest. These bills were commonly referred to as “Blair Sunday Bills.” Senator Blair was a strong advocate for observing Sunday as a day of rest and religious observance. He believed that a uniform day of rest would have positive moral and social effects on American society. While his efforts gained some support, especially from religious groups, they also faced opposition, including concerns about the separation of church and state.

През 80-те и 90-те години на XIX век сенаторът Хенри У. Блеър от Ню Хемпшир внесе в Конгреса поредица от законопроекти, с които неделята да бъде определена като Национален ден за почивка. Тези законопроекти обикновено бяха наричани „Блеъровите неделни законопроекти“. Сенатор Блеър беше твърд застъпник за спазването на неделята като ден за почивка и религиозно поклонение. Той вярваше, че единен ден за почивка би имал положително нравствено и обществено въздействие върху американското общество. Макар усилията му да спечелиха известна подкрепа, особено от религиозни групи, те срещнаха и съпротива, включително поради опасения относно разделението между църква и държава.

This was the first attempt to pass Sunday legislation in the history of the earth beast that was destined to speak as a dragon when it ultimately will pass a Sunday law. It was these series of Blair bills that A. T. Jones, one of the messengers of the 1888 General Conference session, went into the halls of Congress and so eloquently opposed. After a few attempts Senator Blair lost the momentum for his push for a National Day of Rest. In direct connection with that history, and the implications of a National Day of Rest (Sunday), the historical record of the counsel of Ellen White can be reviewed.

Това беше първият опит за прокарване на неделно законодателство в историята на звяра от земята, на когото бе отредено да заговори като змей, когато в крайна сметка приеме неделен закон. Именно на тази поредица от законопроекти на Блеър A. T. Jones, един от вестителите на сесията на Генералната конференция от 1888 г., се противопостави в залите на Конгреса така красноречиво. След няколко опита сенатор Блеър изгуби инерцията на своя натиск за Национален ден на почивка. В пряка връзка с тази история и с последиците от един Национален ден на почивка (неделя), може да бъде разгледано историческото свидетелство за съветите на Елън Уайт.

What is found in the review of her warnings of the Sunday law, is serious and widely misunderstood in Laodicean Adventism. In the context of needing to be out of the cities, which in the passage just cited, she wrote that, “it will then be time to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains.” She repeatedly taught that God’s people needed to live in the country, but her counsels on the subject of country living before 1888 places her direction to leave the cities in the context that in the near future God’s people would need to leave the cities. After 1888, in her written direction concerning country living, she never deviated from the counsel that we should already be out of the cities.

Онова, което се открива при прегледа на нейните предупреждения относно неделния закон, е сериозно и широко неразбрано в лаодикийския адвентизъм. В контекста на необходимостта да бъдем извън градовете, в току-що цитирания пасаж тя пише, че „тогава ще бъде време да се напуснат големите градове, като подготовка за напускане на по-малките, за уединени домове в усамотени места сред планините“. Тя многократно е учила, че Божият народ трябва да живее на село, но нейните съвети по въпроса за живота на село преди 1888 г. поставят нейното указание да се напуснат градовете в контекста на това, че в близко бъдеще Божият народ ще трябва да напусне градовете. След 1888 г., в писмените си наставления относно живота на село, тя никога не се отклони от съвета, че ние вече трябва да сме извън градовете.

The Blair National Day of Rest bills that arrived in history were the “sign” to leave the cities, and though the Blair bills lost the momentum necessary to accomplish the task, and withdrew into the darkness of history, the “sign” to flee had been given. It had been given at the historical waymark of the first siege, that was brought by Cestius. The soon-coming Sunday law is represented by the siege of Titus, and if any Laodicean Adventists are still in the cities when that siege arrives, they will die with the wicked.

Законопроектите на Блеър за национален ден на почивка, които се появиха в историята, бяха „знакът“ да се напуснат градовете; и макар че законопроектите на Блеър изгубиха необходимия устрем, за да изпълнят тази задача, и се оттеглиха в тъмнината на историята, „знакът“ за бягство бе даден. Той бе даден при историческия ориентир на първата обсада, донесена от Цестий. Скоро идващият неделен закон е представен чрез обсадата на Тит; и ако някои лаодикийски адвентисти все още са в градовете, когато тази обсада настъпи, те ще загинат с нечестивите.

There are two prophetic periods in the last days. They are separated by the soon-coming Sunday law. The first period is the investigative judgment of the living in Laodicean Adventism, and the second period is the executive judgment of the whore of Rome. Those two periods are repeatedly illustrated, for it is in those two periods that the parable of the ten virgins is fulfilled to the very letter, as it was in Millerite history. The tarrying time in the parable is the tarrying time of Habakkuk chapter two, so the two periods we are considering were also illustrated by Habakkuk chapter two. The parable of the ten virgins, and Habakkuk chapter two, were fulfilled to the very letter in Millerite history, and when they were, Ezekiel chapter twelve, verses twenty-one to twenty-eight was also fulfilled.

Има два пророчески периода в последните дни. Те са разделени от скоро идващия неделен закон. Първият период е следственият съд над живите в Лаодикийския адвентизъм, а вторият период е изпълнителният съд над римската блудница. Тези два периода са многократно илюстрирани, защото именно в тези два периода притчата за десетте девици се изпълнява до най-малката буква, както това стана в милеристката история. Времето на забавянето в притчата е времето на забавянето от втора глава на Авакум, така че двата периода, които разглеждаме, бяха също така илюстрирани и от втора глава на Авакум. Притчата за десетте девици и втора глава на Авакум се изпълниха до най-малката буква в милеристката история, и когато това стана, тогава се изпълни и дванадесета глава на Езекиил, стихове двадесет и един до двадесет и осем.

The last eight verses from Ezekiel chapter twelve, identify a time when the “effect of every vision” will be fulfilled, at a time when God would “no longer prolong” His visions. The two periods of history that are repeated so often and identify the investigative judgment of the living in Laodicean Adventism, and the executive judgment of the whore of Tyre, is the prophetic period where every vision within the Bible reaches its perfect and final fulfillment. In that period the one hundred and forty-four thousand are established, and they represent the class that does not die, and live until Christ returns. In Luke chapter twenty-one Christ identifies a “sign” that identifies when that generation has arrived.

Последните осем стиха от дванадесета глава на Езекиил посочват време, когато „изпълнението на всяко видение“ ще се осъществи — време, когато Бог „няма вече да отлага“ Своите видения. Двата исторически периода, които се повтарят толкова често и които обозначават изследователния съд над живите в лаодикийския адвентизъм и изпълнителния съд над тирската блудница, са пророческият период, в който всяко видение в Библията достига своето съвършено и окончателно изпълнение. В този период се утвърждават сто четиридесет и четирите хиляди и те представляват онази група, която не умира, а живее до завръщането на Христос. В двадесет и първа глава на Лука Христос посочва „белег“, който показва кога това поколение е настъпило.

In the two histories represented by the “sign” to flee, as set forth by Christ in connection with the abomination of desolation, two periods are marked, and their beginning and endings have a “sign” at the beginning of the period and “signs” at the ending. The “sign” that Christ identified as representing the final generation who would live until He came in the clouds is the evidence that we are now in the final generation of earth’s history.

В двете истории, представени чрез „знака“ за бягство, както са изложени от Христос във връзка с мерзостта на запустението, са отбелязани два периода, и тяхното начало и краят им имат „знак“ в началото на периода и „знаци“ при неговия край. „Знакът“, който Христос посочи като представящ последното поколение, което ще живее, докато Той дойде в облаците, е доказателството, че сега се намираме в последното поколение от земната история.

In Luke chapter twenty-one, Jesus identifies the history from the three and a half years trampling down and destruction of literal Jerusalem from the year 66 unto the year 70, unto the end of the three and a half years of trampling down of spiritual Jerusalem that began in 538 and ended in 1798.

В двадесет и първа глава на Лука Исус посочва историята — от трите години и половина на потъпкването и разрушението на буквалния Ерусалим от 66-та до 70-та година, до края на трите години и половина на потъпкването на духовния Ерусалим, което започна през 538 г. и завърши през 1798 г.

> And when ye shall see Jerusalem compassed with armies, then know that the desolation thereof is nigh. Then let them which are in Judaea flee to the mountains; and let them which are in the midst of it depart out; and let not them that are in the countries enter thereinto. For these be the days of vengeance, that all things which are written may be fulfilled. But woe unto them that are with child, and to them that give suck, in those days! for there shall be great distress in the land, and wrath upon this people. And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:20–24.

> А когато видите Йерусалим обкръжен от войски, тогава знайте, че запустението му е наближило. Тогава онези, които са в Юдея, нека бягат по планините; и които са сред него, нека излязат вън; а онези, които са по селските места, нека не влизат в него. Защото това са дни на възмездие, за да се изпълни всичко, което е писано. Но горко на бременните и на кърмачките в онези дни! защото ще има голяма беда в земята и гняв върху този народ. И ще паднат от острието на меча, и ще бъдат отведени в плен между всички народи; и Йерусалим ще бъде тъпкан от езичниците, докато се изпълнят времената на езичниците. Лука 21:20–24.

The “times” of the Gentiles trampling down Jerusalem is in the plural, for it represents the trampling down of literal Jerusalem that ended in the year 70, and the trampling down of spiritual Jerusalem that ended in 1798. The Gentiles represent both paganism and papalism, and it is those two powers that are the subject of the vision in the question of Daniel chapter eight, that asks, “How long.”

„Времената“ на потъпкването на Ерусалим от езичниците са в множествено число, защото представляват потъпкването на буквалния Ерусалим, което завърши в 70 година, и потъпкването на духовния Ерусалим, което завърши през 1798 година. Езичниците представляват както езичеството, така и папството, и именно тези две сили са предметът на видението в въпроса от осмата глава на Даниил, който пита: „Докога?“

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? Daniel 8:13.

> Тогава чух един светец да говори; и друг светец каза на онзи определен светец, който говореше: Докога ще трае видението за всекидневната жертва и за престъплението, което докарва запустение, така че и светилището, и множеството да бъдат тъпкани под нозете? Даниил 8:13.

The “times of the Gentiles” in Luke chapter twenty-one, is referring to the twenty-five hundred and twenty years of God’s vengeance upon the northern kingdom which began in 723 BC and concluded in 1798. The year 538 marks when the man of sin stood in the holy place and proclaimed that he was God, thus dividing the period into two equal periods of twelve hundred and sixty years. The second period of twelve hundred and sixty years is the same history that is marked as concluding in Luke chapter twenty-one, verse twenty-four, when the “times of the Gentiles” was fulfilled. In the historical narrative that Jesus is identifying for His disciples verse twenty-four brings the testimony given to the disciples to the “time of the end” in 1798. From there Jesus begins to identify the “signs” associated with the Millerite movement.

„Времената на езичниците“ в двадесет и първа глава на Лука се отнасят до две хиляди петстотин и двадесетте години на Божието отмъщение върху северното царство, започнали през 723 г. пр. Хр. и завършили през 1798 г. Годината 538 отбелязва момента, когато човекът на греха застана на святото място и провъзгласи, че е Бог, като по този начин раздели периода на два равни периода от по хиляда двеста и шестдесет години. Вторият период от хиляда двеста и шестдесет години е същата история, за която е отбелязано, че завършва в двадесет и първа глава на Лука, стих двадесет и четвърти, когато „времената на езичниците“ се изпълниха. В историческия разказ, който Исус посочва на Своите ученици, стих двадесет и четвърти довежда свидетелството, дадено на учениците, до „времето на края“ през 1798 г. Оттам нататък Исус започва да посочва „знаменията“, свързани с милеритското движение.

> And there shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars; and upon the earth distress of nations, with perplexity; the sea and the waves roaring; Men’s hearts failing them for fear, and for looking after those things which are coming on the earth: for the powers of heaven shall be shaken. And then shall they see the Son of man coming in a cloud with power and great glory. And when these things begin to come to pass, then look up, and lift up your heads; for your redemption draweth nigh. Luke 21:25–28.

> И ще има знамения в слънцето, и в луната, и в звездите; а на земята — бедствие на народите в недоумение; морето и вълните ще бучат; човешките сърца ще прималяват от страх и от очакване на онова, което иде върху света; защото небесните сили ще се разклатят. И тогава ще видят Човешкия Син да иде в облак със сила и голяма слава. А когато почне да става това, изправете се и подигнете главите си; защото вашето изкупление наближава. Лука 21:25–28.

Jesus states that “there shall be signs,” and He identifies them as signs in the sun and moon, and in the stars, the distress of nations, the powers of heaven being shaken and then the Son of man comes in a cloud. All these “signs,” were fulfilled in the Millerite history.

Исус заявява, че „ще има знамения“, и ги определя като знамения в слънцето и луната, и в звездите, смут сред народите, разклащане на небесните сили, и тогава Човешкият Син идва в облак. Всички тези „знамения“ се изпълниха в милеритската история.

> “Prophecy not only foretells the manner and object of Christ’s coming, but presents tokens by which men are to know when it is near. Said Jesus: ‘There shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars.’ Luke 21:25. ‘The sun shall be darkened, and the moon shall not give her light, and the stars of heaven shall fall, and the powers that are in heaven shall be shaken. And then shall they see the Son of man coming in the clouds with great power and glory.’ Mark 13:24–26. The revelator thus describes the first of the signs to precede the second advent: ‘There was a great earthquake; and the sun became black as sackcloth of hair, and the moon became as blood.’ Revelation 6:12.

> „Пророчеството не само предсказва начина и целта на идването на Христос, но и представя знаци, по които хората трябва да познаят кога то е близо. Исус каза: „Ще има знамения в слънцето, в луната и в звездите.“ Лука 21:25. „Слънцето ще потъмнее, и луната няма да даде светлината си, и звездите небесни ще паднат, и силите, които са на небесата, ще се разклатят. И тогава ще видят Човешкия Син да иде на облаци с голяма сила и слава.“ Марк 13:24–26. Така Откровителят описва първото от знаменията, които ще предшестват второто пришествие: „И настана голям трус; и слънцето стана черно като вретище от козина, и луната стана като кръв.“ Откровение 6:12.

> “These signs were witnessed before the opening of the nineteenth century. In fulfillment of this prophecy there occurred, in the year 1755, the most terrible earthquake that has ever been recorded. . ..

> „Тези знамения бяха видени преди настъпването на деветнадесетото столетие. В изпълнение на това пророчество през 1755 година настъпи най-страшното земетресение, което някога е било записано....“

> “Twenty-five years later appeared the next sign mentioned in the prophecy—the darkening of the sun and moon. What rendered this more striking was the fact that the time of its fulfillment had been definitely pointed out. In the Saviour’s conversation with His disciples upon Olivet, after describing the long period of trial for the church,—the 1260 years of papal persecution, concerning which He had promised that the tribulation should be shortened,—He thus mentioned certain events to precede His coming, and fixed the time when the first of these should be witnessed: ‘In those days, after that tribulation, the sun shall be darkened, and the moon shall not give her light.’ Mark 13:24. The 1260 days, or years, terminated in 1798. A quarter of a century earlier, persecution had almost wholly ceased. Following this persecution, according to the words of Christ, the sun was to be darkened. On the 19th of May, 1780, this prophecy was fulfilled. . ..

> „Двадесет и пет години по-късно се яви следващото знамение, споменато в пророчеството — помрачаването на слънцето и луната. Онова, което правеше това още по-забележително, бе фактът, че времето на неговото изпълнение беше определено посочено. В разговора на Спасителя с Неговите ученици на Елеонския хълм, след като описа дългия период на изпитание за църквата — 1260-те години на папско преследване, относно които бе обещал, че скръбта ще бъде съкратена, — Той така спомена някои събития, които трябваше да предшестват Неговото идване, и определи времето, когато първото от тях щеше да бъде видяно: „В ония дни, след оная скръб, слънцето ще потъмнее и луната не ще даде светлината си.“ Марк 13:24. 1260-те дни, или години, завършиха през 1798 г. Четвърт век по-рано преследването беше почти напълно престанало. След това преследване, според думите на Христос, слънцето трябваше да се помрачи. На 19 май 1780 г. това пророчество се изпълни....“

> “Christ had bidden His people watch for the signs of His advent and rejoice as they should behold the tokens of their coming King. ‘When these things begin to come to pass,’ He said, ‘then look up, and lift up your heads; for your redemption draweth nigh.’ He pointed His followers to the budding trees of spring, and said: ‘When they now shoot forth, ye see and know of your own selves that summer is now nigh at hand. So likewise ye, when ye see these things come to pass, know ye that the kingdom of God is nigh at hand.’ Luke 21:28, 30, 31.” The Great Controversy, 304, 306–308.

> „Христос бе заповядал на Своя народ да бди за знаменията на Неговото пришествие и да се радва, когато съзре белезите на своя идващ Цар. „А когато почне да става това, изправете се и подигнете главите си; защото избавлението ви наближава“ — каза Той. Той посочи на Своите последователи разлистващите се през пролетта дървета и рече: „Когато се разпукат, вие сами виждате и знаете, че лятото е вече близо. Така също и вие, когато видите да става това, да знаете, че Божието царство е близо.“ Лука 21:28, 30, 31.“ Великата борба, 304, 306–308.

The triple application of the three Rome’s identify that in the trampling down of Jerusalem by pagan Rome and then by papal Rome, the trampling down of the sanctuary and the host by modern Rome was represented by a period of either twelve hundred and sixty days (pagan Rome), or twelve hundred and sixty prophetic years (papal Rome). The symbolic twelve hundred and sixty days (forty-two months) identifying the period of modern Rome’s persecution of God’s faithful people will be each period with a singular “sign” that identifies the time of flight for the faithful of that period. Each of the three periods ends with a manifestation of several “signs,” not a singular “sign” as at the beginning of the period.

Тройното приложение на трите Рима показва, че при потъпкването на Ерусалим от езическия Рим, а след това и от папския Рим, потъпкването на светилището и множеството от съвременния Рим бе представено чрез период от или хиляда двеста и шестдесет дни (езическият Рим), или хиляда двеста и шестдесет пророчески години (папският Рим). Символичните хиляда двеста и шестдесет дни (четиридесет и два месеца), които обозначават периода на преследване от съвременния Рим срещу верния Божий народ, ще бъдат за всеки период свързани с един-единствен „знак“, който определя времето за бягство на верните от този период. Всеки от трите периода завършва с проявлението на няколко „знака“, а не на един-единствен „знак“, както в началото на периода.

> “It is at midnight that God manifests His power for the deliverance of His people. The sun appears, shining in its strength. Signs and wonders follow in quick succession. The wicked look with terror and amazement upon the scene, while the righteous behold with solemn joy the tokens of their deliverance. Everything in nature seems turned out of its course. The streams cease to flow. Dark, heavy clouds come up and clash against each other. In the midst of the angry heavens is one clear space of indescribable glory, whence comes the voice of God like the sound of many waters, saying: ‘It is done.’ Revelation 16:17.” The Great Controversy, 636.

> „В полунощ Бог проявява Своята сила за избавлението на Своя народ. Слънцето се появява, сияещо в своята мощ. Знамения и чудеса следват в бърза последователност. Нечестивите гледат със страх и изумление тази сцена, докато праведните съзерцават с тържествена радост белезите на своето избавление. Всичко в природата сякаш е извадено от своя ход. Потоците престават да текат. Издигат се тъмни, тежки облаци и се сблъскват един с друг. Сред разгневените небеса има едно ясно пространство с неописуема слава, откъдето идва Божият глас като шум от много води, казващ: „Сбъдна се.“ Откровение 16:17.“ Великата борба, 636.

The period of the executive judgment upon the whore of Rome begins with the lifting up of the ensign that identifies that God’s other flock that is still in Babylon should flee. That period ends with “signs and wonders.” That period begins with the “second voice” of Revelation chapter eighteen, and it ends with the voice of God. Of course, the first and second voices of Revelation chapter eighteen is the voice of Christ. The first voice identifies the beginning of the investigative judgment of the living Laodicean Adventist church, and the second voice identifies the end of that period, but also marks the beginning of the executive judgment upon the whore of Rome.

Периодът на изпълнителния съд над римската блудница започва с издигането на знамето, което показва, че Божието друго стадо, което все още е във Вавилон, трябва да побегне. Този период завършва със „знамения и чудеса“. Този период започва с „втория глас“ от осемнадесета глава на Откровение и завършва с Божия глас. Разбира се, първият и вторият глас от осемнадесета глава на Откровение са гласът на Христос. Първият глас посочва началото на изследователния съд над живата лаодикийска адвентна църква, а вторият глас посочва края на този период, но също така отбелязва началото на изпълнителния съд над римската блудница.

The complete history is governed by the week in which Christ confirmed the covenant, and the soon-coming Sunday law is typified as the middle waymark as typified by the cross. Both histories possess the signature of Alpha and Omega, for the beginning and ending in either history is represented by God’s voice. They also represent the truth, for the middle waymark is the rebellion of the Sunday law, and the Hebrew word “truth” was created with the first, thirteenth and last letters of the Hebrew alphabet. The first voice of Revelation chapter eighteen is the voice of Christ, the last voice is the voice of God, and the voice in the middle, also being the voice of God, is also where the rebellion of the thirteenth letter is represented by the earth beast “speaking” as a dragon, as represented in Revelation chapter THIRTEEN.

Цялата история се управлява от седмицата, в която Христос потвърди завета, а скоро идващият неделен закон е предобразен като средния ориентир, както е предобразен чрез кръста. И двете истории носят белега на Алфа и Омега, защото началото и краят във всяка от тях са представени от Божия глас. Те също така представят истината, защото средният ориентир е бунтът на неделния закон, а еврейската дума „истина“ е образувана от първата, тринадесетата и последната буква на еврейската азбука. Първият глас в Откровение, глава осемнадесета, е гласът на Христос; последният глас е Божият глас; а гласът в средата, който също е Божият глас, е и мястото, където бунтът на тринадесетата буква е представен чрез земния звяр, който „говори“ като змей, както е представено в Откровение, глава ТРИНАДЕСЕТА.

The ensign at the soon-coming Sunday law represents the “sign” to flee for God’s faithful, but it also identifies that the beginning of the prophetic period that ends with the ensign being lifted up must also have a “sign.” That “sign” is what Jesus identifies as evidence that the last generation of planet earth has arrived. In Luke chapter twenty-one the disciples ask what Christ meant when He identified that the temple was going to be destroyed.

Знамето при скоро идващия неделен закон представлява „знака“ за бягство за Божиите верни, но то също така показва, че началото на пророческия период, който завършва с издигането на знамето, също трябва да има „знак“. Този „знак“ е онова, което Исус посочва като доказателство, че е дошло последното поколение на планетата Земя. В двадесет и първа глава на Лука учениците питат какво е имал предвид Христос, когато е казал, че храмът ще бъде разрушен.

> And they asked him, saying, Master, but when shall these things be? and what sign will there be when these things shall come to pass? Luke 21:7.

> И те Го попитаха, казвайки: Учителю, а кога ще бъдат тези неща? и какво ще бъде знамението, когато тези неща станат? Лука 21:7.

Jesus then begins to identify the history that leads to the year 70 when the temple and city would be destroyed, and continues on to verse twenty-four where He identifies when the “times” of the Gentiles would be fulfilled.

Тогава Исус започва да очертава историята, която води до 70-а година, когато храмът и градът щяха да бъдат разрушени, и продължава до двадесет и четвъртия стих, където посочва кога ще се изпълнят „времената“ на езичниците.

> And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:24.

> И те ще паднат от острието на меча и ще бъдат отведени в плен между всичките народи; и Ерусалим ще бъде тъпкан от езичниците, докато се изпълнят времената на езичниците. Лука 21:24.

The idea that this verse is referring to literal Jerusalem is based upon the Catholic theological foolishness called futurism, that applies symbolic literally and places the fulfillment of the prophecies exclusively at the end of the world. The attack upon the correct application of this verse has been a major attack of Satan throughout the reading of the New Testament. Literal Jerusalem ceased to be the symbol of prophetic Jerusalem in the time of Christ, when literal prophecy changed the spiritual application. This revelation was a major teaching established by the apostle Paul. The trampling down of Jerusalem identifies the twelve hundred and sixty years of papal darkness from the year of 538 to 1798.

Представата, че този стих се отнася до буквалния Йерусалим, се основава върху католическото богословско безумие, наречено футуризъм, което прилага символичното буквално и поставя изпълнението на пророчествата изключително в края на света. Нападението срещу правилното приложение на този стих е било голямо сатанинско нападение през цялото време на четенето на Новия Завет. Буквалният Йерусалим престана да бъде символ на пророческия Йерусалим по времето на Христос, когато буквалното пророчество промени духовното приложение. Това откровение беше основно учение, утвърдено от апостол Павел. Потъпкването на Йерусалим обозначава хилядата двеста и шестдесетте години на папски мрак от 538 до 1798 година.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:2.

> А двора, който е вън от храма, остави вън и не го измервай; защото е даден на езичниците; и те ще тъпчат светия град четиридесет и два месеца. Откровение 11:2.

Jerusalem of prophecy ceased to be the symbol of the chosen city at the cross.

Пророческият Йерусалим престана да бъде символ на избрания град на кръста.

> “How many there are who feel that it would be a good thing to tread the soil of old Jerusalem, and that their faith would be greatly strengthened by visiting the scenes of the Saviour’s life and death! But old Jerusalem will never be a sacred place until it is cleansed by the refining fire from heaven.” Review and Herald, June 9, 1896.

> „Колко много са онези, които смятат, че би било добро нещо да стъпят на земята на древния Йерусалим и че тяхната вяра би била много укрепена чрез посещение на местата от живота и смъртта на Спасителя! Но древният Йерусалим никога няма да бъде свято място, докато не бъде очистен от пречистващия огън от небето.“ Review and Herald, 9 юни 1896 г.

Once Jesus led the disciples to the time of the end in 1798 in verse twenty-four, He then introduced the Millerite time when the announcement of the first angel arrived into history.

След като в двадесет и четвърти стих Исус отвежда учениците до времето на края през 1798 година, Той след това въвежда милеритското време, когато в историята прозвучава вестта на първия ангел.

> And there shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars; and upon the earth distress of nations, with perplexity; the sea and the waves roaring; Men’s hearts failing them for fear, and for looking after those things which are coming on the earth: for the powers of heaven shall be shaken. And then shall they see the Son of man coming in a cloud with power and great glory. And when these things begin to come to pass, then look up, and lift up your heads; for your redemption draweth nigh. Luke 21:25–28.

> И ще има знамения в слънцето, и в луната, и в звездите; а на земята — бедствие между народите, в недоумение; морето и вълните ще бучат; сърцата на човеците ще прималеят от страх и от очакване на онова, което иде върху света; защото небесните сили ще се разклатят. И тогава ще видят Човешкия Син да иде в облак със сила и голяма слава. А когато почне да става това, изправете се и подигнете главите си; защото избавлението ви наближава. Лука 21:25–28.

The signs that introduced the Millerite history were fulfilled in agreement with the never-failing power of God’s Word.

Знаменията, които въведоха Милеритската история, се изпълниха в съгласие с неизменно действената сила на Божието Слово.

> “The signs in the sun, moon, and stars have been fulfilled.” Review and Herald, November 22, 1906.

> „Знаменията в слънцето, луната и звездите са се изпълнили.“ Review and Herald, 22 ноември 1906 г.

We will continue Luke chapter twenty-one in the next article.

Ще продължим с двадесет и първа глава на Евангелието според Лука в следващата статия.

> “December 16, 1848, the Lord gave me a view of the shaking of the powers of the heavens. I saw that when the Lord said ‘heaven,’ in giving the signs recorded by Matthew, Mark, and Luke, He meant heaven, and when He said ‘earth’ He meant earth. The powers of heaven are the sun, moon, and stars. They rule in the heavens. The powers of earth are those that rule on the earth. The powers of heaven will be shaken at the voice of God. Then the sun, moon, and stars will be moved out of their places. They will not pass away, but be shaken by the voice of God.

> „На 16 декември 1848 г. Господ ми даде видение за разтърсването на небесните сили. Видях, че когато Господ каза „небе“, давайки знаменията, записани от Матей, Марк и Лука, Той имаше предвид небето; и когато каза „земя“, имаше предвид земята. Небесните сили са слънцето, луната и звездите. Те владеят на небесата. Земните сили са онези, които владеят на земята. Небесните сили ще бъдат разтърсени от Божия глас. Тогава слънцето, луната и звездите ще бъдат преместени от местата си. Те няма да преминат, а ще бъдат разтърсени от Божия глас.

> “Dark, heavy clouds came up and clashed against each other. The atmosphere parted and rolled back; then we could look up through the open space in Orion, whence came the voice of God. The Holy City will come down through that open space. I saw that the powers of earth are now being shaken and that events come in order. War, and rumors of war, sword, famine, and pestilence are first to shake the powers of earth, then the voice of God will shake the sun, moon, and stars, and this earth also. I saw that the shaking of the powers in Europe is not, as some teach, the shaking of the powers of heaven, but it is the shaking of the angry nations.” Early Writings, 41.

> „Тъмни, тежки облаци се надигнаха и се сблъскаха един с друг. Небесният свод се разцепи и се отдръпна; тогава можехме да погледнем нагоре през откритото пространство в Орион, откъдето дойде гласът на Бога. Светият Град ще слезе през това открито пространство. Видях, че земните сили сега се разтърсват и че събитията идват в определен ред. Война и слухове за война, меч, глад и мор са първите, които разтърсват земните сили; после гласът на Бога ще разтърси слънцето, луната и звездите, а също и тази земя. Видях, че разтърсването на силите в Европа не е, както някои учат, разтърсването на небесните сили, а е разтърсването на разгневените народи.“ Ранни писания, 41.

Back to Articles