Article

# Elijah - Number Twelve

Илия — число дванадесет

Every valley shall be exalted

Всяка долина ще се издигне

Author

Jeff Pippenger

Published

October 17, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are still addressing Elijah as a prophetic symbol. Elijah proclaimed to Ahab that there would not be rain, except at his word for three years.

Все още разглеждаме Илия като пророчески символ. Илия възвести на Ахав, че няма да има дъжд, освен по неговата дума, в продължение на три години.

> And Elijah the Tishbite, who was of the inhabitants of Gilead, said unto Ahab, As the Lord God of Israel liveth, before whom I stand, there shall not be dew nor rain these years, but according to my word. 1 Kings 17:1.

> И Илия, тесвиецът, от жителите на Галаад, рече на Ахава: В името на живия Господ, Израилевия Бог, пред Когото стоя, няма да има през тия години ни роса, ни дъжд, освен според моето слово. 3 Царе 17:1.

Christ informs us in the book of Luke, that the three years was actually three and a half years.

Христос ни известява в книгата на Лука, че трите години всъщност са били три години и половина.

> An he said, Verily, I say unto you, No prophet is accepted in his own country. But I tell you of a truth, many widows were in Israel in the days of Elias, when the heaven was shut up three years and six months, when great famine was throughout all the land; But unto none of them was Elias sent, save unto Sarepta, a city of Sidon, unto a woman that was a widow. Luke 4:24–26.

> А Той каза: Истина ви казвам, никой пророк не е приет в отечеството си. Но наистина ви казвам, много вдовици имаше в Израил в дните на Илия, когато небето се затвори за три години и шест месеца, когато настана голям глад по цялата земя; но Илия не беше изпратен при нито една от тях, освен в Сарепта Сидонска, при една жена, която беше вдовица. Лука 4:24–26.

The three and a half years took place in the time of Ahab and Jezebel, thus identifying the three and a half prophetic years from 538 until 1798, when the papacy, represented as Jezebel in the church of Thyatira, ruled during the Dark Ages.

Трите години и половина се осъществиха по времето на Ахав и Езавел, като по този начин се идентифицират трите години и половина пророческо време от 538 до 1798 година, когато папството, представено като Езавел в църквата в Тиатир, е управлявало през Тъмните векове.

> Notwithstanding I have a few things against thee, because thou sufferest that woman Jezebel, which calleth herself a prophetess, to teach and to seduce my servants to commit fornication, and to eat things sacrificed unto idols. And I gave her space to repent of her fornication; and she repented not. Behold, I will cast her into a bed, and them that commit adultery with her into great tribulation, except they repent of their deeds. And I will kill her children with death; and all the churches shall know that I am he which searcheth the reins and hearts: and I will give unto every one of you according to your works. Revelation 2:20–23.

> Но имам против тебе няколко неща: че оставяш онази жена Езавел, която нарича себе си пророчица, да поучава и да съблазнява Моите слуги да блудстват и да ядат идоложертвено. И дадох ѝ време да се покае за блудството си, но тя не се покая. Ето, ще я поваля на одър, и онези, които прелюбодействат с нея — в голяма скръб, ако не се покаят за делата си. И децата ѝ ще умъртвя със смърт; и всички църкви ще познаят, че Аз съм Оня, Който изпитвам вътрешностите и сърцата; и ще въздам на всеки един от вас според делата ви. Откровение 2:20–23.

Jezebel’s “space to repent” was three and a half years in the days of Elijah, and three and a half prophetic years from 538 until 1798 in the Dark Ages of papal persecution. The punishment of Jezebel and the kings of Europe who committed fornication with her, was to be cast into a bed of tribulation and the death of her children. There were faithful souls during the Dark Ages, that had also been cast into a bed of tribulation, but they would live. When cast into the bed of tribulation, the outcome of life for the faithful or death for the unfaithful was based upon their “works.” The faithful’s bed of tribulation, produced patience and life. Their bed of tribulation would cease towards the end of the three and a half years, just before Elijah left Sarepta to command Ahab to call all Israel to Mount Carmel.

„Пространството да се покае“ на Езавел беше три години и половина в дните на Илия и три и половина пророчески години от 538 до 1798 г. през Тъмните векове на папското гонение. Наказанието на Езавел и на царете на Европа, които блудстваха с нея, беше да бъдат хвърлени на одър на скръб и децата ѝ да бъдат умъртвени. През Тъмните векове имаше и верни души, които също бяха хвърлени на одър на скръб, но те щяха да живеят. Когато бяха хвърлени на одъра на скръбта, изходът — живот за верните или смърт за неверните — се основаваше на техните „дела“. Одърът на скръбта на верните произведе търпение и живот. Техният одър на скръбта щеше да престане към края на трите години и половина, тъкмо преди Илия да напусне Сарепта, за да заповяда на Ахав да свика целия Израил на планината Кармил.

> “The persecution of the church did not continue throughout the entire period of the 1260 years. God in mercy to His people cut short the time of their fiery trial. In foretelling the ‘great tribulation’ to befall the church, the Saviour said: ‘Except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened.’ Matthew 24:22. Through the influence of the Reformation the persecution was brought to an end prior to 1798.” The Great Controversy, 266, 267.

> „Преследването на църквата не продължи през целия период от 1260 години. Бог по милост към Своя народ съкрати времето на тяхното огнено изпитание. Като предсказваше „голямата скръб“, която щеше да сполети църквата, Спасителят каза: „И ако не се съкратяха онези дни, не би се избавила ни една плът; но заради избраните онези дни ще се съкратят.“ Матей 24:22. Чрез влиянието на Реформацията преследването бе доведено до край преди 1798 година.“ Великата борба, 266, 267.

The judgment of the “bed of tribulation” for the papacy would “kill her children with death,” but the judgment of the “bed of tribulation” contained a promise of life for those whose works demonstrated their faithfulness, as illustrated in the death of the widow of Sarepta’s son.

Съдът на „одъра на скръбта“ над папството щеше „да умъртви децата ѝ със смърт“, но съдът на „одъра на скръбта“ съдържаше обещание за живот за онези, чиито дела показваха тяхната вярност, както е илюстрирано в смъртта на сина на вдовицата от Сарепта.

> And it came to pass after these things, that the son of the woman, the mistress of the house, fell sick; and his sickness was so sore, that there was no breath left in him. And she said unto Elijah, What have I to do with thee, O thou man of God? art thou come unto me to call my sin to remembrance, and to slay my son? And he said unto her, Give me thy son. And he took him out of her bosom, and carried him up into a loft, where he abode, and laid him upon his own bed. And he cried unto the Lord, and said, O Lord my God, hast thou also brought evil upon the widow with whom I sojourn, by slaying her son? And he stretched himself upon the child three times, and cried unto the Lord, and said, O Lord my God, I pray thee, let this child’s soul come into him again. And the Lord heard the voice of Elijah; and the soul of the child came into him again, and he revived. And Elijah took the child, and brought him down out of the chamber into the house, and delivered him unto his mother: and Elijah said, See, thy son liveth. And the woman said to Elijah, Now by this I know that thou art a man of God, and that the word of the Lord in thy mouth is truth. 1 Kings 17:17–24.

> И стана след тези неща, че синът на жената, стопанката на къщата, се разболя; и болестта му беше тъй тежка, че не остана дъх в него. И тя каза на Илия: Какво имам аз с тебе, Божий човече? Дошъл ли си при мене, за да ми припомниш греха и да умъртвиш сина ми? А той ѝ каза: Дай ми сина си. И го взе от пазвата ѝ, и го занесе горе в горницата, дето пребиваваше, и го положи на своето легло. И извика към Господа и каза: Господи, Боже мой, нима и на вдовицата, у която гостувам, си докарал зло, като си умъртвил сина ѝ? И се простря върху детето три пъти, и извика към Господа, и каза: Господи, Боже мой, моля Ти се, нека душата на това дете се върне в него. И Господ чу гласа на Илия; и душата на детето се върна в него, и то оживя. И Илия взе детето, и го свали от горницата в къщата, и го предаде на майка му; и Илия каза: Виж, синът ти е жив. А жената каза на Илия: Сега по това зная, че ти си Божий човек, и че словото Господне в устата ти е истина. 3 Царе 17:17–24.

The widow recognized that Elijah was “a man of God,” for “the word of the Lord” that brought her child back to life, was the word “truth.” The three-step process of Elijah stretching himself upon the widow’s son was understood by the widow as the “word” in Elijah’s mouth as “truth.” The Hebrew word ‘emeth,’ is translated in the passage as “truth,” and represents the creative power of Alpha and Omega. It is the Hebrew word created by the first, thirteenth and last letter of the Hebrew alphabet, and represents the Power who can bring the dead back to life.

Вдовицата разпозна, че Илия е „Божи човек“, защото „словото Господне“, което върна детето ѝ към живот, беше слово на „истина“. Тристепенният процес, при който Илия се простря върху сина на вдовицата, беше разбран от вдовицата като „словото“ в устата на Илия като „истина“. Еврейската дума ‘emeth’ е преведена в този пасаж като „истина“ и представлява творческата сила на Алфа и Омега. Това е еврейската дума, образувана от първата, тринадесетата и последната буква на еврейската азбука, и представлява Силата, Която може да върне мъртвите към живот.

The faithful, just as the unfaithful in the “space” of probationary time represented by the three and a half years, received the judgment of a “bed of tribulation.” Death was the outcome for the children of the class that followed the whore who committed fornication and taught the doctrines of paganism. Life was given to the other class who followed the directions of Elijah, and believed the Word of “truth.”

Верните, също както и неверните в „пространството“ на изпитателното време, представено от трите години и половина, получиха съда на „легло на скръб“. Смъртта бе изходът за чедата на онази класа, която следваше блудницата, извършваше блудство и поучаваше в ученията на езичеството. Живот бе даден на другата класа, която следваше наставленията на Илия и вярваше на Словото на „истината“.

The widow had followed Elijah’s command to fetch him some water and give him some bread, and her obedience to the prophet’s word represents the faithful in the Dark Ages of Thyatira. (It is worth noting that when Elijah commands the widow to first feed him, and thereafter feed her son and herself that what is represented is that Elijah is the first to receive the food to eat. He is first to receive the message, and thereafter the church.) We are informed that the works of the faithful, were greater at the end than the beginning.

Вдовицата бе последвала заповедта на Илия да му донесе малко вода и да му даде малко хляб, и нейното послушание към словото на пророка представлява верните през тъмните векове на Тиатир. (Заслужава да се отбележи, че когато Илия заповядва на вдовицата първо да нахрани него, а след това сина си и себе си, представеното е, че Илия е първият, който получава храната за ядене. Той пръв получава вестта, а след това и църквата.) Казано ни е, че делата на верните са били по-големи в края, отколкото в началото.

> And unto the angel of the church in Thyatira write; These things saith the Son of God, who hath his eyes like unto a flame of fire, and his feet are like fine brass; I know thy works, and charity, and service, and faith, and thy patience, and thy works; and the last to be more than the first. Revelation 2:18, 19.

> И до ангела на църквата в Тиатир напиши: Това казва Божият Син, Който има очи като огнен пламък, и нозете Му са като лъскава мед: Зная твоите дела, и любовта, и служението, и вярата, и търпението ти, и делата ти; и че последните са повече от първите. Откровение 2:18, 19.

The faithful manifested good “works” during the “space” the papacy was given to repent, but their works at the last were “more than the first.” As the “space” was ending, Christ sent the morning star of the reformation, who began the work of no longer suffering the papacy, who taught the church to “commit fornication, and eat things sacrificed unto idols.”

Верните проявяваха добри „дела“ през „времето“, което на папството бе дадено, за да се покае, но делата им накрая бяха „повече от първите“. Когато „времето“ привършваше, Христос изпрати утринната звезда на Реформацията, която започна делото да не търпи вече папството, което учеше църквата да „блудства и да яде идоложертвено“.

> And he that overcometh, and keepeth my works unto the end, to him will I give power over the nations: And he shall rule them with a rod of iron; as the vessels of a potter shall they be broken to shivers: even as I received of my Father. And I will give him the morning star. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 2:26–29.

> И който побеждава и пази Моите дела докрай, на него ще дам власт над народите; и той ще ги управлява с железен жезъл; като глинени съдове ще бъдат строшени на късове; както и Аз приех от Моя Отец. И ще му дам зорницата. Който има ухо, нека слуша какво говори Духът към църквите. Откровение 2:26–29.

Christ had “a few things against” the faithful at the beginning of the “space” given the papacy to repent, for they had allowed Jezebel “which calleth herself a prophetess, to teach and to seduce my servants to commit fornication, and to eat things sacrificed unto idols.” But at the end of the “space” the faithful would cease to suffer the papacy to continue her seductions.

Христос имаше „няколко неща против“ верните в началото на „времето“, дадено на папството да се покае, защото те бяха допуснали Езавел, „която нарича себе си пророчица, да поучава и да съблазнява Моите слуги да блудстват и да ядат идоложертвено“. Но в края на „времето“ верните щяха да престанат да търпят папството да продължава своите съблазни.

> “In the fourteenth century arose in England the ‘morning star of the Reformation.’ John Wycliffe was the herald of reform, not for England alone, but for all Christendom. The great protest against Rome which it was permitted him to utter was never to be silenced. That protest opened the struggle which was to result in the emancipation of individuals, of churches, and of nations.” The Great Controversy, 80.

> „През четиринадесети век в Англия изгря „утринната звезда на Реформацията“. Джон Уиклиф беше предвестникът на реформата не само за Англия, но и за цялото християнство. Великият протест срещу Рим, който му бе позволено да издигне, никога нямаше да бъде заглушен. Този протест откри борбата, която щеше да доведе до освобождението на отделни личности, на църкви и на народи.“ Великата борба, 80.

The food God’s servants eat, is the doctrines or message they receive. Fornication is the church employing state power to accomplish the enforcement of her idolatrous doctrines. In the “space” Jezebel was given to repent, the church fled into the wilderness for protection.

Храната, която ядат Божиите слуги, е учението или вестта, която те приемат. Блудството е употребата от страна на църквата на държавната власт, за да осъществи налагането на своите идолопоклоннически учения. През „времето“, което бе дадено на Езавел, за да се покае, църквата избяга в пустинята за закрила.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days…. And to the woman were given two wings of a great eagle, that she might fly into the wilderness, into her place, where she is nourished for a time, and times, and half a time, from the face of the serpent. And the serpent cast out of his mouth water as a flood after the woman, that he might cause her to be carried away of the flood. And the earth helped the woman, and the earth opened her mouth, and swallowed up the flood which the dragon cast out of his mouth. Revelation 12:6, 14–16.

> И жената побегна в пустинята, където има място, приготвено от Бога, за да я хранят там хиляда двеста и шестдесет дни…. И на жената бяха дадени две крила на голям орел, за да отлети в пустинята, на своето място, където се храни за време, времена и половин време, далеч от лицето на змията. И змията изхвърли от устата си след жената вода като река, за да я повлече реката. Но земята помогна на жената; земята отвори устата си и погълна реката, която змеят беше изхвърлил от устата си. Откровение 12:6, 14–16.

During the time of persecution of Jezebel and Ahab, Obadiah represented the protection that was provided by the wilderness in the time of the papal rule.

По време на гонението при Езавел и Ахав Авдий олицетворяваше закрилата, която пустинята осигуряваше по време на папското владичество.

> And Ahab called Obadiah, which was the governor of his house. (Now Obadiah feared the Lord greatly: For it was so, when Jezebel cut off the prophets of the Lord, that Obadiah took an hundred prophets, and hid them by fifty in a cave, and fed them with bread and water.) 1 Kings 18:3, 4.

> И Ахав повика Авдия, който беше настойник на дома му. (А Авдий много се боеше от Господа; защото, когато Езавел изтребваше Господните пророци, Авдий взе сто пророци и ги скри по петдесет в една пещера, и ги хранеше с хляб и вода.) 3 Царе 18:3, 4.

Obadiah’s work of hiding the prophets by fifty in caves is the symbol of the place in the wilderness that was prepared by God to feed the faithful, who refused to eat the doctrines of the papacy and who also refused to accept the unholy relationship represented by her fornication with the kings of Europe. The space of time that Elijah had been directed to the widow of Sarepta for food and protection from Jezebel and Ahab, was the space of time the church fled into the wilderness, and the place prepared for them by God was represented by the work of Obadiah.

Делото на Авдий да укрива пророците по петдесет души в пещери е символ на мястото в пустинята, приготвено от Бога, за да храни верните, които отказаха да ядат ученията на папството и които също отказаха да приемат нечестивата връзка, представена чрез нейното блудство с царете на Европа. Периодът от време, през който Илия беше насочен към вдовицата от Сарепта за храна и защита от Езавел и Ахав, беше периодът, през който църквата побягна в пустинята, а мястото, приготвено за тях от Бога, беше представено чрез делото на Авдий.

Elijah’s place of hiding in Sarepta, called “Zarephath” in the Hebrew, means purification. When the space given Jezebel to repent ended, Elijah went to Obadiah and summoned Ahab to call all Israel to Carmel.

Мястото на укриване на Илия в Сарепта, наречена на еврейски „Зарефат“, означава пречистване. Когато времето, дадено на Езавел да се покае, изтече, Илия отиде при Авдий и повика Ахав да събере целия Израил на Кармил.

> And as Obadiah was in the way, behold, Elijah met him: and he knew him, and fell on his face, and said, Art thou that my lord Elijah? And he answered him, I am: go, tell thy lord, Behold, Elijah is here. 1 Kings 18:17, 18.

> А когато Авдий беше на пътя, ето, Илия го срещна; и той го позна, и падна на лицето си, и каза: Ти ли си, господарю мой Илия? А той му отговори: Аз съм; иди, кажи на господаря си: Ето, Илия е тук. 3 Царе 18:17, 18.

Elijah’s time with the widow of Sarepta symbolizes the Dark Ages. In the narrative of Elijah and the widow, she was gathering two sticks, for she was about to die. A widow in prophecy is a church, and she represented the church in the wilderness that was about to die.

Времето на Илия с вдовицата от Сарепта символизира Тъмните векове. В разказа за Илия и вдовицата тя събираше две съчки, защото се канеше да умре. Вдовица в пророчеството е църква, и тя представляваше църквата в пустинята, която беше на път да умре.

> And unto the angel of the church in Sardis write; These things saith he that hath the seven Spirits of God, and the seven stars; I know thy works, that thou hast a name that thou livest, and art dead. Be watchful, and strengthen the things which remain, that are ready to die: for I have not found thy works perfect before God. Revelation 3:1, 2.

> И до ангела на църквата в Сарди пиши: Това казва Оня, Който има седемте Божии Духа и седемте звезди: Зная твоите дела, че имаш име, че си жив, а си мъртъв. Бъди буден и укрепи онова, което остава, което е на умиране; защото не намерих твоите дела съвършени пред Бога. Откровение 3:1, 2.

She was “gathering two sticks”, and preparing for her death when Elijah interrupts her.

Тя „събираше две съчки“ и се приготвяше за смъртта си, когато Илия я прекъсна.

> And the word of the Lord came unto him, saying, Arise, get thee to Zarephath, which belongeth to Zidon, and dwell there: behold, I have commanded a widow woman there to sustain thee. So he arose and went to Zarephath. And when he came to the gate of the city, behold, the widow woman was there gathering of sticks: and he called to her, and said, Fetch me, I pray thee, a little water in a vessel, that I may drink. And as she was going to fetch it, he called to her, and said, Bring me, I pray thee, a morsel of bread in thine hand. And she said, As the Lord thy God liveth, I have not a cake, but an handful of meal in a barrel, and a little oil in a cruse: and, behold, I am gathering two sticks, that I may go in and dress it for me and my son, that we may eat it, and die. 1 Kings 17:8–12.

> И словото Господне дойде към него и каза: Стани, иди в Сарепта, която принадлежи на Сидон, и остани там; ето, заповядал съм там на една вдовица да те прехранва. И той стана и отиде в Сарепта. И когато стигна до портата на града, ето, там една вдовица събираше съчки; и той я повика и каза: Донеси ми, моля те, малко вода в съд, за да пия. И когато тя отиваше да донесе, той я повика и каза: Донеси ми, моля те, и късче хляб в ръката си. А тя каза: Заклевам се в живота на Господа, твоя Бог, че нямам опечена питка, а само шепа брашно в делва и малко масло в стомна; и ето, събирам две съчки, за да вляза и да го приготвя за себе си и за сина си, та да го изядем и да умрем. 3 Царе 17:8–12.

The widow of Sarepta was gathering “two sticks.” The widow represents the faithful in the time of Jezebel. Her son represents those during the history of Thyatira that died with the promise of being resurrected in the first resurrection.

Вдовицата от Сарепта събираше „две съчки“. Вдовицата представлява верните във времето на Езавел. Нейният син представлява онези през историята на Тиатир, които умряха с обещанието да бъдат възкресени при първото възкресение.

> And I saw thrones, and they sat upon them, and judgment was given unto them: and I saw the souls of them that were beheaded for the witness of Jesus, and for the word of God, and which had not worshipped the beast, neither his image, neither had received his mark upon their foreheads, or in their hands; and they lived and reigned with Christ a thousand years. But the rest of the dead lived not again until the thousand years were finished. This is the first resurrection. Blessed and holy is he that hath part in the first resurrection: on such the second death hath no power, but they shall be priests of God and of Christ, and shall reign with him a thousand years. Revelation 20:4–6.

> И видях престоли; и седнаха на тях, и съд беше даден на тях; и видях душите на онези, които бяха обезглавени за свидетелството на Исус и за Божието слово, и които не се бяха поклонили на звяра, нито на неговия образ, и не бяха приели неговия белег върху челата си или на ръцете си; и те оживяха и царуваха с Христос хиляда години. А останалите от мъртвите не оживяха, докато не се свършиха хилядата години. Това е първото възкресение. Блажен и свят е онзи, който има дял в първото възкресение: над такива втората смърт няма власт, но те ще бъдат свещеници на Бога и на Христос и ще царуват с Него хиляда години. Откровение 20:4–6.

The widow also represents the few in Sardis, that were worthy and given white garments.

Вдовицата също така представлява онези малцина в Сардис, които бяха достойни и на които бяха дадени бели дрехи.

> Thou hast a few names even in Sardis which have not defiled their garments; and they shall walk with me in white: for they are worthy. He that overcometh, the same shall be clothed in white raiment; and I will not blot out his name out of the book of life, but I will confess his name before my Father, and before his angels. Revelation 3:4, 5.

> Но имаш няколко имена дори в Сардис, които не са осквернили дрехите си; и те ще ходят с Мене в бяло, защото са достойни. Който побеждава, той ще се облече в бели дрехи; и няма да излича името му от книгата на живота, но ще изповядам името му пред Моя Отец и пред Неговите ангели. Откровение 3:4, 5.

Those in the fourth church of Thyatira, who faithfully died, represented by the widow’s son, were given white garments in the fifth seal.

Онези от четвъртата църква в Тиатир, които вярно умряха, представени от сина на вдовицата, получиха бели дрехи при петия печат.

> And when he had opened the fifth seal, I saw under the altar the souls of them that were slain for the word of God, and for the testimony which they held: And they cried with a loud voice, saying, How long, O Lord, holy and true, dost thou not judge and avenge our blood on them that dwell on the earth? And white robes were given unto every one of them; and it was said unto them, that they should rest yet for a little season, until their fellowservants also and their brethren, that should be killed as they were, should be fulfilled. Revelation 6:9–11.

> И когато отвори петия печат, видях под олтара душите на онези, които бяха убити за Божието слово и за свидетелството, което държаха; и те извикаха със силен глас, казвайки: Докога, Господи, свети и истинни, няма да съдиш и да отмъстиш за нашата кръв над онези, които живеят на земята? И на всеки един от тях бе дадена бяла дреха; и бе им казано да почиват още малко време, докле се изпълни числото и на съслужителите им, и на братята им, които имаха да бъдат убити, както и те бяха. Откровение 6:9–11.

The martyrs of the Dark Ages were given white robes, and were told to rest in their graves, until another group of papal martyrs were to be killed, as they had been killed. They had been murdered by the papacy during the space of three and a half years, and they were promised that the papacy would ultimately be judged, but not until a second group of papal martyrs were to be murdered, during the soon-coming Sunday law crisis. Sister White connects the martyrs’ request for judgment upon the papacy, with two passages in the book of Revelation.

На мъчениците от Тъмните векове бяха дадени бели дрехи и им бе казано да почиват в гробовете си, докато не бъде убита друга група папски мъченици, както и те бяха убити. Те бяха избити от папството в продължение на три години и половина и им бе обещано, че папството в крайна сметка ще бъде съдено, но не преди втора група папски мъченици да бъде избита по време на скоро настъпващата криза на неделния закон. Сестра Уайт свързва молбата на мъчениците за съд над папството с два пасажа от книгата Откровение.

> “When the fifth seal was opened, John the Revelator in vision saw beneath the altar the company that were slain for the Word of God and the testimony of Jesus Christ. After this came the scenes described in the eighteenth of Revelation, when those who are faithful and true are called out from Babylon. [Revelation 18:1–5, quoted.]” Manuscript Releases, volume 20, 14.

> „Когато бе отворен петият печат, Йоан Богослов във видение видя под олтара множеството на онези, които бяха убити заради Божието слово и свидетелството на Исус Христос. След това настъпиха сцените, описани в осемнадесета глава на Откровение, когато онези, които са верни и истинни, биват призовани да излязат от Вавилон. [Откровение 18:1–5, цитирано.]“ Manuscript Releases, том 20, 14.

Revelation eighteen verses one through five represents the two voices of verse one and verse four. The second voice is the call out of Babylon, and it marks the beginning of the Sunday law persecution, when the mighty movement of the third angel, calls God’s other flock out of Babylon. She also places the passage from the fifth seal at the opening of the seventh seal.

Откровение, осемнадесета глава, стихове първи до пети, представя двата гласа от стих първи и стих четвърти. Вторият глас е призивът за излизане от Вавилон и бележи началото на преследването поради неделния закон, когато могъщото движение на третия ангел призовава Божието друго стадо да излезе от Вавилон. Тя също така поставя пасажа от петия печат при отварянето на седмия печат.

> “[Revelation 6:9–11 quoted]. Here were scenes presented to John that were not in reality but that which would be in a period of time in the future.

> „[Откровение 6:9–11 цитирано]. Тук на Йоан бяха представени сцени, които не бяха действителни, а такива, каквито щяха да бъдат в един бъдещ период от време. “

> “Revelation 8:1–4 quoted.” Manuscript Releases, volume 20, 197.

> „Откровение 8:1–4, цитирано.“ Manuscript Releases, том 20, 197.

In Revelation chapter eight, verses one through four, the seventh seal is opened.

В Откровение, осма глава, стихове от първи до четвърти, се отваря седмият печат.

> And when he had opened the seventh seal, there was silence in heaven about the space of half an hour. And I saw the seven angels which stood before God; and to them were given seven trumpets. And another angel came and stood at the altar, having a golden censer; and there was given unto him much incense, that he should offer it with the prayers of all saints upon the golden altar which was before the throne. And the smoke of the incense, which came with the prayers of the saints, ascended up before God out of the angel’s hand. Revelation 8:1–4.

> И когато отвори седмия печат, настана мълчание на небето около половин час. И видях седемте ангела, които стояха пред Бога; и на тях им бяха дадени седем тръби. И дойде друг ангел и застана при олтара, държейки златна кадилница; и на него му бе даден много тамян, за да го принесе с молитвите на всички светии върху златния олтар, който беше пред престола. И димът от тамяна, който се издигаше с молитвите на светиите, възлезе пред Бога от ръката на ангела. Откровение 8:1–4.

The prayers of the martyrs of the Dark Ages, who in the fifth seal are requesting that God bring judgment upon the whore that commits fornication with the kings of the earth, ascend “up before God,” when the seventh seal is opened. Inspiration aligns the opening of the seventh seal, with Revelation eighteen’s second voice, for it is at the second voice, that God remembers her iniquities, and he then doubles her judgment. Once for the martyrs of the Dark Ages, and once for the blood bath of the Sunday law crisis.

Молитвите на мъчениците от Тъмните векове, които в петия печат молят Бог да извърши съд над блудницата, която блудства с земните царе, се възнасят „пред Бога“, когато се отваря седмият печат. Вдъхновението съгласува отварянето на седмия печат с втория глас от Откровение осемнадесета глава, защото именно при втория глас Бог си спомня нейните беззакония и тогава удвоява нейния съд. Веднъж за мъчениците от Тъмните векове и веднъж за кървавата баня на кризата около неделния закон.

> And I heard another voice from heaven, saying, Come out of her, my people, that ye be not partakers of her sins, and that ye receive not of her plagues. For her sins have reached unto heaven, and God hath remembered her iniquities. Reward her even as she rewarded you, and double unto her double according to her works: in the cup which she hath filled fill to her double. Revelation 18:4–6.

> И чух друг глас от небето, който казваше: Излезте от нея, люде Мои, за да не участвате в греховете ѝ и за да не приемете от язвите ѝ. Защото греховете ѝ стигнаха до небето, и Бог си спомни нейните беззакония. Отплатете ѝ, както и тя отплати вам, и въздайте ѝ двойно според делата ѝ; в чашата, която е напълнила, напълнете ѝ двойно. Откровение 18:4–6.

The few in Sardis that had not defiled their garments, represent those that came out of the history of Thyatira that ended in 1798. They are represented by the widow of Sarepta, a widow who was going to the marriage in 1844.

Малцината в Сардис, които не бяха осквернили дрехите си, представляват онези, които излязоха от историята на Тиатир, завършила през 1798 година. Те са представени от вдовицата от Сарепта — вдовица, която отиваше на брака през 1844 година.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> „Идването на Христос като наш Първосвещеник в Пресвятото място за очистването на светилището, представено в Даниил 8:14; идването на Човешкия Син при Стария по дни, както е представено в Даниил 7:13; и идването на Господа в Неговия храм, предсказано от Малахия, са описания на едно и също събитие; и същото е представено също и чрез идването на младоженеца на сватбата, описано от Христос в притчата за десетте девици в Матей 25.“ Великата борба, 426.

The widow, was preparing her last supper before her death, when Elijah commanded her to serve him. She illustrates the faithful few in Thyatira, transitioning into the faithful few in Sardis that were gathering “two sticks” for a “fire”.

Вдовицата приготвяше последната си вечеря преди смъртта си, когато Илия ѝ заповяда да му послужи. Тя олицетворява верните малцина в Тиатир, преминаващи във верните малцина в Сардис, които събираха „две съчки“ за „огън“.

The “two sticks” represent both houses of ancient Israel, that were trampled down by paganism and then papalism, but were to be gathered together and joined as “one stick,” in the history of 1798 to 1844.

„Двете пръчки“ представляват и двата дома на древния Израил, които бяха потъпкани от езичеството, а след това и от папизма, но трябваше да бъдат събрани заедно и съединени като „една пръчка“ в историята от 1798 до 1844 година.

> The word of the Lord came again unto me, saying, Moreover, thou son of man, take thee one stick, and write upon it, For Judah, and for the children of Israel his companions: then take another stick, and write upon it, For Joseph, the stick of Ephraim, and for all the house of Israel his companions: And join them one to another into one stick; and they shall become one in thine hand. And when the children of thy people shall speak unto thee, saying, Wilt thou not shew us what thou meanest by these? Say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the stick of Joseph, which is in the hand of Ephraim, and the tribes of Israel his fellows, and will put them with him, even with the stick of Judah, and make them one stick, and they shall be one in mine hand. And the sticks whereon thou writest shall be in thine hand before their eyes. And say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, and bring them into their own land: And I will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all: and they shall be no more two nations, neither shall they be divided into two kingdoms any more at all: Neither shall they defile themselves any more with their idols, nor with their detestable things, nor with any of their transgressions: but I will save them out of all their dwelling places, wherein they have sinned, and will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God. And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children forever: and my servant David shall be their prince forever. Moreover I will make a covenant of peace with them; it shall be an everlasting covenant with them: and I will place them, and multiply them, and will set my sanctuary in the midst of them for evermore. My tabernacle also shall be with them: yea, I will be their God, and they shall be my people. And the heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them for evermore. Ezekiel 37:15–28.

> И словото Господне дойде пак към мене и рече: При това, сине човешки, вземи си една тояга и напиши на нея: За Юда и за синовете Израилеви, неговите другари; после вземи друга тояга и напиши на нея: За Йосифа, тоягата на Ефрем, и за целия дом Израилев, неговите другари. И съедини ги една с друга в една тояга, и те ще станат едно в ръката ти. А когато синовете на твоя народ ти заговорят, казвайки: Няма ли да ни покажеш какво означава това за тебе? кажи им: Така казва Господ Бог: Ето, Аз ще взема тоягата на Йосифа, която е в ръката на Ефрем, и Израилевите племена, неговите другари, и ще ги сложа с нея, именно с тоягата на Юда, и ще ги направя една тояга, и ще бъдат едно в Моята ръка. И тоягите, върху които пишеш, ще бъдат в ръката ти пред очите им. И им кажи: Така казва Господ Бог: Ето, Аз ще взема синовете Израилеви измежду народите, където са отишли, и ще ги събера отвсякъде, и ще ги доведа в земята им. И ще ги направя един народ в земята, върху Израилевите планини; и един цар ще бъде цар на всички тях; и няма вече да бъдат два народа, нито ще бъдат вече разделени на две царства. Нито ще се оскверняват вече с идолите си, нито с мерзостите си, нито с каквито и да било свои престъпления; но Аз ще ги избавя от всичките им обиталища, в които са съгрешавали, и ще ги очистя; така ще бъдат Мой народ, и Аз ще бъда техен Бог. И слугата Ми Давид ще бъде цар над тях; и всички те ще имат един пастир; ще ходят и в Моите съдби, и ще пазят наредбите Ми, и ще ги изпълняват. И ще живеят в земята, която дадох на слугата Си Яков, в която живяха бащите ви; и ще живеят в нея — те, и децата им, и децата на децата им довека; и слугата Ми Давид ще бъде техен княз довека. При това ще сключа с тях завет на мир; това ще бъде вечен завет с тях; и ще ги утвърдя, и ще ги умножа, и ще поставя светилището Си всред тях довека. И скинията Ми ще бъде с тях; да, Аз ще бъда техен Бог, и те ще бъдат Мой народ. И народите ще познаят, че Аз, Господ, освещавам Израил, когато светилището Ми бъде всред тях довека. Езекиил 37:15–28.

When Elijah leaves Sarepta to call Ahab and all Israel to Mount Carmel, the widowed church that has fled into the wilderness was gathering two sticks for the fire that purifies the widow in advance of the wedding on October 22, 1844. The gathering of the two sticks is the gathering of the Millerite movement that is accomplished in the last sixty-five year period identified in Isaiah seven. The northern kingdom suffered the curse of Moses from 723 BC through 1798, and the southern kingdom suffered the same curse from 677 BC until 1844. In 1844, the spiritual descendants of those two literal nations, were gathered together as one stick, or one nation.

Когато Илия напуска Сарепта, за да призове Ахав и целия Израил на планината Кармил, овдовялата църква, която е избягала в пустинята, събираше две дървета за огъня, който очиства вдовицата предварително за сватбата на 22 октомври 1844 г. Събирането на двете дървета е събирането на Милеритовото движение, което се извършва в последния шестдесет и петгодишен период, посочен в Исая 7. Северното царство понесе проклятието на Мойсей от 723 г. пр. Хр. до 1798 г., а южното царство понесе същото проклятие от 677 г. пр. Хр. до 1844 г. През 1844 г. духовните потомци на тези две буквални нации бяха събрани заедно като едно дърво, или един народ.

If nothing else Ezekiel defines the two sticks as two nations, that become one nation.

Ако нищо друго, Езекиил определя двете пръчки като два народа, които стават един народ.

> For the head of Syria is Damascus, and the head of Damascus is Rezin; and within threescore and five years shall Ephraim be broken, that it be not a people. And the head of Ephraim is Samaria, and the head of Samaria is Remaliah’s son. If ye will not believe, surely ye shall not be established. Isaiah 7:8, 9.

> Защото главата на Сирия е Дамаск, а главата на Дамаск е Рецин; и след шейсет и пет години Ефрем ще бъде строшен, та да не бъде вече народ. И главата на Ефрем е Самария, а главата на Самария е синът на Ремалия. Ако не повярвате, наистина няма да се утвърдите. Исая 7:8, 9.

If we will not believe the prophecy of sixty-five years, we will not be established.

Ако не повярваме на пророчеството за шестдесет и пет години, няма да се утвърдим.

We will continue to present Elijah’s symbolism in the next article.

Ще продължим да представяме символиката на Илия в следващата статия.

Back to Articles