Article

# Rome Establishes the Vision - Number Five

Рим утвърждава видението — число пет

Unveiling the Repeated Prophetic Controversies in Adventism: Understanding the Robbers of Thy People

Разкриване на повтарящите се пророчески противоречия в адвентизма: разбиране на разбойниците от твоя народ

Author

Jeff Pippenger

Published

August 9, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the last article, we identified six prophetic lines of controversy which have occurred in the history of Adventism from the Millerite time period until the present day. I contend the first and the last controversy over the “robbers of thy people” in verse fourteen of Daniel chapter eleven are prophetically identical. The Millerites understood the “robbers” to be Rome, and the Protestants taught the “robbers” were a Syrian king named Antiochus Epiphanes.

В предишната статия ние посочихме шест пророчески линии на спор, възникнали в историята на адвентизма от времето на Милеритовото движение до наши дни. Поддържам, че първият и последният спор относно „грабителите от твоя народ“ в четиринадесети стих на единадесета глава от Данаил са пророчески тъждествени. Милеритите разбираха, че „грабителите“ са Рим, а протестантите учеха, че „грабителите“ са сирийски цар на име Антиох Епифан.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> И в онези времена мнозина ще се надигнат против южния цар; и насилниците измежду твоя народ ще се въздигнат, за да утвърдят видението; но ще паднат. Даниил 11:14.

Beginning in verse ten, and continuing through verse fifteen a warfare between the kingdoms of Egypt and Syria is represented. Egypt is the king of the south in the passage, and the Syrian king is represented as the king of the north. Verse ten identifies what the historians call the beginning of the Fourth Syrian war in 219 BC, verses eleven and twelve represent the battle of Raphia in 217 BC, and its aftermath. Then verses thirteen through fifteen identify the battle of Panium in 200 BC. In verses ten through fifteen the Syrian king is Antiochus Magnus, ruler of the Seleucid Empire.

Започвайки от десети стих и продължавайки до петнадесети стих, е представена война между царствата на Египет и Сирия. В този пасаж Египет е царят на юга, а сирийският цар е представен като царя на севера. Десети стих посочва онова, което историците наричат начало на Четвъртата сирийска война през 219 г. пр. Хр.; единадесети и дванадесети стих представят битката при Ра̀фия през 217 г. пр. Хр. и нейните последствия. След това стихове тринадесети до петнадесети посочват битката при Паниум през 200 г. пр. Хр. В стихове десети до петнадесети сирийският цар е Антиох Магнус, владетел на Селевкидската империя.

Verse ten represents the history when Antiochus Magnus begins a war to regain territory that was taken from the Seleucid kingdom years before. In the verse he regains the lost territory in 219 BC, but he temporarily ceases his aggressions, and seeks to regroup his military strength. He had regained control of the lost territory, and made it all the way to the border of Egypt, the southern kingdom ruled by the Ptolemy dynasty. Between 219 BC and 217 BC, both the king of the south and the king of the north made plans for the approaching battle of Raphia.

Десети стих представя историята, когато Антиох Магнус започва война, за да възвърне територия, която години по-рано е била отнета от Селевкидското царство. В стиха той си възвръща изгубената територия през 219 г. пр. Хр., но временно прекратява своите нападения и се стреми да прегрупира военната си мощ. Той бе възстановил контрола над изгубената територия и бе достигнал чак до границата на Египет, южното царство, управлявано от династията на Птолемеите. Между 219 г. пр. Хр. и 217 г. пр. Хр. и южният цар, и северният цар правеха приготовления за приближаващата битка при Рафия.

The battle of Raphia took place in 217 BC, and the southern kingdom of Egypt, ruled by Ptolemy prevailed over the Syrian king Antiochus Magnus, king of the north in the prophetic passage. Then in verses thirteen through fifteen, seventeen years later in 200 BC, Antiochus Magnus, who had then formed an alliance with Philip of Macedon engaged Egypt in the battle of Panium. The southern kingdom of Egypt then had a child king of five or six years old, and Antiochus Magnus and Philip could not resist taking advantage of the child king of Egypt, and Antiochus Magnus prevailed in the battle of Panium. The three verses that represent the battle of Panium contain verse fourteen, where a new power is introduced into the prophetic narrative.

Битката при Рафия се състоя през 217 г. пр. Хр., и южното царство Египет, управлявано от Птолемей, надделя над сирийския цар Антиох Велики, царя на север в пророческия пасаж. След това, в стихове тринадесет до петнадесет, седемнадесет години по-късно, през 200 г. пр. Хр., Антиох Велики, който дотогава бе сключил съюз с Филип Македонски, влезе в сражение с Египет в битката при Панион. Тогава южното царство Египет имаше цар-дете на пет или шест години и Антиох Велики и Филип не можаха да устоят да се възползват от детето-цар на Египет, и Антиох Велики надделя в битката при Панион. Трите стиха, които представят битката при Панион, съдържат стих четиринадесет, където в пророческия разказ се въвежда нова сила.

The robbers of thy people are a different power than the Egyptian king of the south, or the Seleucid king of the north, or Philip the Macedonian ruler. The Millerites recognized that Rome is the robbers of thy people. One of the Hebrew root words that is translated as “robbers,” means breaker. Pagan Rome is represented in prophecy as the power who would break in pieces.

Насилниците от твоя народ са сила, различна от египетския цар на юг, или от Селевкидския цар на север, или от Филип, македонския владетел. Милеритите разбраха, че Рим е насилниците от твоя народ. Една от еврейските коренни думи, преведена като „насилници“, означава разрушител. Езическият Рим е представен в пророчеството като силата, която ще строши на късове.

> After this I saw in the night visions, and behold a fourth beast, dreadful and terrible, and strong exceedingly; and it had great iron teeth: it devoured and brake in pieces, and stamped the residue with the feet of it: and it was diverse from all the beasts that were before it; and it had ten horns. Daniel 7:7.

> След това видях в нощните видения, и ето, четвърти звяр, страшен и ужасен, и извънредно силен; и той имаше големи железни зъби; поглъщаше и строшаваше, и стъпкваше остатъка с нозете си; и беше различен от всички зверове, които бяха преди него; и имаше десет рога. Даниил 7:7.

When Uriah Smith comments on the robbers, he quotes a historian who points out that robbers represent breakers.

Когато Урия Смит коментира разбойниците, той цитира един историк, който посочва, че разбойниците представляват нарушители.

> “A new power is now introduced,—‘the robbers of thy people;’ literally, says Bishop Newton, ‘the breakers of thy people.’ Far away on the banks of the Tiber, a kingdom had been nourishing itself with ambitious projects and dark designs. Small and weak at first, it grew with marvelous rapidity in strength and vigor, reaching out cautiously here and there to try its prowess, and test the vigor of its warlike arm, till, conscious of its power, it boldly reared its head among the nations of the earth, and seized with invincible hand the helm of their affairs. Henceforth the name of Rome stands upon the historic page, destined for long ages to control the affairs of the world, and exert a mighty influence among the nations even to the end of time.

> „Сега се въвежда една нова сила — „разбойниците на твоя народ“; буквално, казва епископ Нютон, „трошителите на твоя народ“. Далеч, по бреговете на Тибър, едно царство се бе подхранвало с честолюбиви замисли и мрачни кроежи. Отначало малко и слабо, то нарастваше с чудна бързина в сила и мощ, като предпазливо простираше тук и там ръка, за да изпробва своята мощ и да изпита крепостта на своята войнствена мишца, докато, осъзнало силата си, дръзко не издигна глава сред народите на земята и с непобедима ръка не сграбчи кормилото на техните дела. Оттогава името на Рим стои върху страниците на историята, предназначено през дълги векове да направлява делата на света и да упражнява могъщо влияние сред народите дори до края на времето.

> “Rome spoke; and Syria and Macedonia soon found a change coming over the aspect of their dream. The Romans interfered in behalf of the young king of Egypt, determined that he should be protected from the ruin devised by Antiochus and Philip. This was BC 200, and was one of the first important interferences of the Romans in the affairs of Syria and Egypt.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 257.

> „Рим проговори; и Сирия и Македония скоро откриха, че над облика на тяхната мечта настъпва промяна. Римляните се намесиха в полза на младия цар на Египет, решени той да бъде защитен от гибелта, замислена от Антиох и Филип. Това беше през 200 г. пр. Хр. и представляваше една от първите важни намеси на римляните в делата на Сирия и Египет.“ Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 257.

The prediction set forth in the verses was fulfilled in roughly twenty years from 219 BC unto 200 BC, but the prophets speak more about the last days than the days in which they lived.

Предсказанието, изложено в тези стихове, се изпълни приблизително в рамките на двадесет години — от 219 г. пр. Хр. до 200 г. пр. Хр. — но пророците говорят повече за последните дни, отколкото за дните, в които са живели.

> “Each of the ancient prophets spoke less for their own time than for ours, so that their prophesying is in force for us. ‘Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come.’ 1 Corinthians 10:11. ‘Not unto themselves, but unto us they did minister the things, which are now reported unto you by them that have preached the gospel unto you with the Holy Ghost sent down from heaven; which things the angels desire to look into.’ 1 Peter 1:12. . . .

> „Всеки от древните пророци говореше по-малко за своето собствено време, отколкото за нашето, така че тяхното пророкуване е в сила за нас. „А всичко това им се случваше като образци; и се написа за наставление на нас, върху които са дошли последните времена.“ 1 Коринтяни 10:11. „На които се откри, че не на себе си, а на нас служеха с това, което сега ви се извести чрез ония, които ви проповядваха благовестието чрез Светия Дух, изпратен от небето — неща, в които ангели копнеят да надникнат.“ 1 Петрово 1:12....

> “The Bible has accumulated and bound up together its treasures for this last generation. All the great events and solemn transactions of Old Testament history have been, and are, repeating themselves in the church in these last days.” Selected Messages, book 3, 338, 339.

> „Библията е събрала и свързала заедно своите съкровища за това последно поколение. Всички великите събития и тържествени действия от историята на Стария Завет са се повтаряли и се повтарят в църквата в тези последни дни.“ Selected Messages, book 3, 338, 339.

Although Daniel did not live in the twenty-year time period we are considering, inspiration through the writings of Sister White informs is that much of the history recorded in Daniel eleven is to be repeated in the final fulfillment of Daniel eleven.

Макар Даниил да не е живял в разглеждания от нас двадесетгодишен период, вдъхновението чрез писанията на сестра Уайт ни осведомява, че голяма част от историята, записана в Даниил 11, трябва да се повтори в окончателното изпълнение на Даниил 11.

> “We have no time to lose. Troublous times are before us. The world is stirred with the spirit of war. Soon the scenes of trouble spoken of in the prophecies will take place. The prophecy in the eleventh of Daniel has nearly reached its complete fulfillment. Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.” Manuscript Releases, number 13, 394.

> „Нямаме време за губене. Пред нас са смутни времена. Светът е раздвижен от духа на война. Скоро ще се изпълнят сцените на смут, за които се говори в пророчествата. Пророчеството в единадесета глава на Даниил е почти достигнало пълното си изпълнение. Голяма част от историята, която се е осъществила в изпълнение на това пророчество, ще се повтори.“ Manuscript Releases, number 13, 394.

Verses ten through fifteen of Daniel eleven represent the history of the last days which leads up to the soon-coming Sunday law, for verse sixteen identifies when Rome, for the first time, conquered the “glorious land.”

Стихове десети до петнадесети от Даниил единадесета глава представят историята на последните дни, която води до скоро предстоящия неделен закон, защото стих шестнадесети посочва кога Рим за първи път завладя „славната земя“.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. Daniel 11:16.

> Но онзи, който идва против него, ще постъпва според волята си, и никой няма да устои пред него; и той ще застане в славната земя, която от ръката му ще бъде погълната. Даниил 11:16.

Daniel employs the expression “glorious land” twice in his writings. The first is verse sixteen, when literal pagan Rome conquered the literal glorious land of Judah.

Даниил употребява израза „славна земя“ два пъти в своите писания. Първият случай е в стих шестнадесети, когато буквалният езически Рим завладя буквалната славна земя на Юда.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Макар че Египет не можа да устои пред Антиох, царя на севера, Антиох не можа да устои пред римляните, които тогава излязоха против него. Никое царство вече не бе в състояние да се съпротивлява на тази въздигаща се сила. Сирия бе завладяна и присъединена към Римската империя, когато Помпей, през 65 г. пр. Хр., лиши Антиох Азиатик от владенията му и превърна Сирия в римска провинция.“

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

> „Същата сила трябваше също да застане в Святата земя и да я погълне. Рим влезе в съюз с Божия народ, юдеите, през 162 г. пр.Хр., от която дата заема видно място в пророческия календар. Той обаче не придоби власт над Юдея чрез действително завоевание чак до 63 г. пр.Хр.; и то по следния начин.“ Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

The other verse where Daniel employs the “glorious land” is in verse forty-one.

Другият стих, в който Даниил употребява израза „славната земя“, е четиридесет и първи стих.

> He shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> И той ще влезе и в славната земя, и много страни ще бъдат повалени; но тези ще се избавят от ръката му: Едом, Моав и първенците на амонците. Данаил 11:41.

Verse forty-one of course follows verse forty, and verse forty begins with the words “and at the time of the end.” In The Great Controversy, Sister White identifies 1798 as the “time of the end,” so verse forty-one is identifying history that follows after the time of the end in 1798.

Разбира се, четиридесет и първи стих следва след четиридесетия стих, а четиридесетият стих започва с думите „и във времето на края“. В „Великата борба“ сестра Уайт определя 1798 година като „времето на края“, така че четиридесет и първи стих посочва история, която следва след времето на края през 1798 година.

> “But at the time of the end, says the prophet, “Many shall run to and fro, and knowledge shall be increased.’ Daniel 12:4. . . . Since 1798 the book of Daniel has been unsealed, knowledge of the prophecies has increased, and many have proclaimed the solemn message of the judgment near.” The Great Controversy, 356.

> „Но във времето на края — казва пророкът — „мнози ще изследват, и знанието ще се умножи.“ Даниил 12:4.... От 1798 година насам книгата на Даниил е разпечатана, познанието за пророчествата е нараснало и мнозина са прогласявали тържествената вест за близкия съд.“ Великата борба, 356.

The glorious land of verse forty-one is not literal ancient Judah of old, but spiritual modern Judah. The United States is spiritual modern Judah, and verse forty-one is identifying the soon-coming Sunday law in the United States.

Славната земя от стих четиридесет и първи не е буквалната древна Юдея от старо време, а духовната съвременна Юдея. Съединените щати са духовната съвременна Юдея и стих четиридесет и първи посочва скоро предстоящия неделен закон в Съединените щати.

> Howbeit that was not first which is spiritual, but that which is natural; and afterward that which is spiritual. 1 Corinthians 15:46.

> Но не първо е духовното, а естественото; а след това духовното. 1 Коринтяни 15:46.

That Sunday law is typified by verse sixteen, for “much of the history that has taken place” in the fulfillment of Daniel eleven is to be repeated. Verses ten through fifteen in the last days, represents the history preceding and leading up to the Sunday law.

Този неделен закон е предобразен от стих шестнадесет, защото „голяма част от историята, която се е разиграла“ при изпълнението на Даниил единадесета глава, трябва да се повтори. Стихове десет до петнадесет в последните дни представят историята, която предхожда и води до неделния закон.

The king of the north in those five verses, as well as the king of the south who were fulfilled by the Seleucid king Antiochus Magnus and the Egyptian kings of the Ptolemaic kingdom, typify powers that are the focus of the history that leads to the soon-coming Sunday law. These verses identify the history of the movement of the one hundred and forty-four thousand, for verse ten identifies the collapse of the Soviet Union in 1989, and verse sixteen the soon-coming Sunday law.

Северният цар в тези пет стиха, както и южният цар, които намериха изпълнение в лицето на селевкидския цар Антиох Магнус и египетските царе от Птолемеевото царство, са образи на сили, които са във фокуса на историята, водеща към скоро предстоящия неделен закон. Тези стихове определят историята на движението на сто четиридесет и четирите хиляди, защото стих десети посочва разпадането на Съветския съюз през 1989 г., а стих шестнадесети — скоро предстоящия неделен закон.

Christ emphasizes these verses by aligning verse ten with verse forty and verse sixteen with verse forty-one. The direct reference to the literal glorious land which typifies the spiritual glorious land of verse forty-one is the end of the six verses, and verse ten is the beginning.

Христос подчертава тези стихове, като съотнася десети стих с четиридесети стих, а шестнадесети стих — с четиридесет и първи стих. Прякото позоваване на буквалната славна земя, която е прообраз на духовната славна земя от четиридесет и първи стих, е краят на тези шест стиха, а десети стих е началото им.

Just as Christ made sure verse sixteen has a direct connection with verse forty-one, and so too, verse ten has a direct connection with verse forty. The expression in verse ten “overflow, and pass through,” is the identical Hebrew phrase that is translated as “overflow and pass over,” in verse forty. The phrase is only found one other place in the Scriptures, but it is translated a little differently than verse ten and verse forty. Still, it is the same Hebrew phrase.

Точно както Христос се погрижи шестнадесети стих да има пряка връзка с четиридесет и първи стих, така и десети стих има пряка връзка с четиридесети стих. Изразът в десети стих „ще прелее и ще премине“ е същият еврейски израз, който в четиридесети стих е преведен като „ще прелее и ще премине отвъд“. Този израз се среща само още на едно място в Писанията, но там е преведен малко по-различно, отколкото в десети и четиридесети стих. И все пак това е същият еврейски израз.

> And he shall pass through Judah; he shall overflow and go over, he shall reach even to the neck; and the stretching out of his wings shall fill the breadth of thy land, O Immanuel. Isaiah 8:8.

> И той ще премине през Юда; ще прелее и ще премине отгоре; ще достигне дори до шията; и размахът на крилете му ще изпълни ширината на Твоята земя, о, Имануил. Исая 8:8.

Isaiah’s “overflow and go over,” is the same as verse ten’s “overflow, and pass through,” and verse forty’s “overflow and pass over.” More than this, each of the three verses are describing an attack from the king of the north upon the king of the south. In Isaiah, the northern king of Assyria, Sennacherib, was attacking Judah, the southern kingdom of Israel. In verse ten Antiochus Magnus, the northern king of the Seleucid Empire was attacking the southern kingdom of Egypt. In verse forty, the king of the north, the papal power, who had received a deadly wound at the beginning of verse forty, was attacking the southern atheistic power of the Soviet Union. Each verse represents the same prophetic structure of a conflict between the kings of the north and south, and in each verse the northern king “overflows and passes over.”

„Прелее и премине“ у Исая е същото като „ще прелее и ще премине“ в десети стих и „ще прелее и ще премине“ в четиридесети стих. Нещо повече, всеки един от трите стиха описва нападение на северния цар срещу южния цар. В Исая северният асирийски цар Сенахирим нападаше Юда, южното царство на Израил. В десети стих Антиох Велики, северният цар на Селевкидската империя, нападаше южното царство Египет. В четиридесети стих северният цар, папската власт, която беше получила смъртоносна рана в началото на четиридесети стих, нападаше южната атеистична сила на Съветския съюз. Всеки стих представя една и съща пророческа структура на конфликт между северния и южния цар, и във всеки стих северният цар „прелива и преминава“.

Isaiah’s testimony and verse ten both identify that when the northern king attacks he ceases before entering into the capital of the southern kingdom. Sennacherib brought his warfare to the walls of Jerusalem, and no further. In 219 BC, Antiochus Magnus came to the border of Egypt and stopped. Then he lost the battle of Raphia that occurred two years later in 217 BC. Sennacherib came to the walls of Jerusalem and lost the battle as God intervened.

Исаевото свидетелство и десети стих и двете показват, че когато северният цар напада, той спира, преди да влезе в столицата на южното царство. Сенахирим доведе войната си до стените на Йерусалим, и не по-нататък. През 219 г. пр. Хр. Антиох Велики дойде до границата на Египет и спря. След това той изгуби битката при Рафтия, която се състоя две години по-късно, през 217 г. пр. Хр. Сенахирим дойде до стените на Йерусалим и изгуби битката, тъй като Бог се намеси.

> Therefore thus saith the Lord concerning the king of Assyria, He shall not come into this city, nor shoot an arrow there, nor come before it with shield, nor cast a bank against it. By the way that he came, by the same shall he return, and shall not come into this city, saith the Lord. For I will defend this city, to save it, for mine own sake, and for my servant David’s sake. And it came to pass that night, that the angel of the Lord went out, and smote in the camp of the Assyrians an hundred fourscore and five thousand: and when they arose early in the morning, behold, they were all dead corpses. So Sennacherib king of Assyria departed, and went and returned, and dwelt at Nineveh. And it came to pass, as he was worshipping in the house of Nisroch his god, that Adrammelech and Sharezer his sons smote him with the sword: and they escaped into the land of Armenia. And Esarhaddon his son reigned in his stead. 2 Kings 19:32–37.

> Затова тъй казва Господ за асирийския цар: Няма да влезе в този град, нито ще изстреля там стрела, нито ще застане пред него с щит, нито ще насипе против него обсаден вал. По пътя, по който е дошъл, по същия ще се върне и няма да влезе в този град, казва Господ. Защото Аз ще защитя този град, за да го спася, заради Себе Си и заради слугата Си Давид. И през онази нощ ангелът Господен излезе и порази в стана на асирийците сто осемдесет и пет хиляди; и когато станаха рано сутринта, ето, всички бяха мъртви трупове. Тогава асирийският цар Сенахирим тръгна, отиде, върна се и живя в Ниневия. И стана така, че когато се покланяше в дома на своя бог Нисрох, синовете му Адрамелех и Саресер го поразиха с меч; а те избягаха в Арменската земя. И синът му Асарадон се възцари вместо него. 4 Царе 19:32–37.

In 1989, the king of the north swept away the Soviet Union, but he did not overcome the capital of the Soviet Union. Russia was left standing. The next battle, typified in verses eleven and twelve, was the battle of Raphia, which was also typified by the overthrow of Sennacherib’s army and his subsequent death which identifies a victory for the southern king, which was Judah in the testimony of Sennacherib, and Raphia in the testimony of Antiochus Magnus.

През 1989 г. северният цар помете Съветския съюз, но не надви столицата на Съветския съюз. Русия остана да стои. Следващата битка, предобразена в стихове единадесет и дванадесет, беше битката при Рафия, която бе също така предобразена от разгрома на войската на Сенахирим и последвалата му смърт, което посочва победа за южния цар, който беше Юда в свидетелството за Сенахирим, и Рафия в свидетелството за Антиох Велики.

Verse ten provides a direct connection to verse forty and verse sixteen provides a direct connection with verse forty-one. Verses ten through sixteen represent the history of 1989 unto the Sunday law. The verse represents a hidden history in verse forty that begins with the collapse of the Soviet Union in 1989 and continues unto the Sunday law. Verse ten also directly connects the “seven times” of Leviticus twenty-six to the hidden history, but that line of truth is outside what we are here setting forth.

Десети стих осигурява пряка връзка с четиридесети стих, а шестнадесети стих осигурява пряка връзка с четиридесет и първи стих. Стихове от десети до шестнадесети представят историята от 1989 година до неделния закон. Стихът представя скрита история в четиридесети стих, която започва с разпадането на Съветския съюз през 1989 година и продължава до неделния закон. Десети стих също така непосредствено свързва „седемте времена“ от Левит двадесет и шеста глава със скритата история, но тази линия на истината е извън онова, което тук излагаме.

In Millerite history the first of six primary controversies within Adventism concerning the correct identification of Rome occurred, and it was over who the robbers of verse fourteen represented. The Protestants held they represented Antiochus Epiphanes, and the Millerites identified them as Rome. In the last controversy of Adventism concerning the correct identification of Rome it is also over the robbers of verse fourteen. One class, represented by the Millerites, is upholding the foundational understanding of the Millerites, which was endorsed by the Spirit of Prophecy.

В милеритската история възникна първият от шестте главни спора в адвентизма относно правилното отъждествяване на Рим и той беше за това кого представляват грабителите в стих четиринадесети. Протестантите поддържаха, че те представляват Антиох Епифан, а милеритите ги отъждествяваха с Рим. В последния спор на адвентизма относно правилното отъждествяване на Рим въпросът отново е за грабителите в стих четиринадесети. Една група, представена от милеритите, отстоява основополагащото разбиране на милеритите, което беше утвърдено от Духа на пророчеството.

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> „Видях, че картата от 1843 г. беше направлявана от ръката на Господа и че тя не биваше да бъде променяна; че числата бяха такива, каквито Той желаеше да бъдат; че Неговата ръка беше над тях и прикриваше грешка в някои от числата, така че никой не можеше да я види, докато ръката Му не бе оттеглена.“ Ранни писания, 74.

That sacred chart identifies the controversy with the notation of 164 BC.

Тази свещена схема обозначава противоречието с означението 164 пр. Хр.

> “164 Death of Antiochus Epiphanes, who of course, stood not up against the Prince of Princes, as he had been 164 yrs. dead before the Prince of Princes was born.”

> „164 Смъртта на Антиох Епифан, който, разбира се, не се възправи против Княза на князете, тъй като бе мъртъв от 164 години, преди Князът на князете да се роди.“

The reference of that controversy upon the sacred chart represents the only truth represented upon the sacred chart that is not based upon a prophetic passage from God’s Word. In doing so it identifies a waymark, not of biblical history, but of Advent history, and “it should not be altered,” for the controversy identifies how the prophetic vision is established. To reject that foundational truth is to simultaneously reject the authority of the Spirit of Prophecy’s endorsement of the sacred chart.

Препратката към този спор върху свещената карта представлява единствената истина, представена върху свещената карта, която не се основава на пророчески пасаж от Божието Слово. По този начин тя обозначава ориентир не от библейската история, а от адвентната история, и „не бива да бъде променяна“, защото спорът разкрива как се утвърждава пророческото видение. Да се отхвърли тази основополагаща истина означава едновременно с това да се отхвърли авторитетът на одобрението от Духа на пророчеството за свещената карта.

> “The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony. He will bring in spurious visions to mislead, and will mingle the false with the true, and so disgust people that they will regard everything that bears the name of visions as a species of fanaticism; but honest souls, by contrasting false and true, will be enabled to distinguish between them.” Selected Messages, book 2, 78.

> „Най-последната измама на Сатана ще бъде да обезсили свидетелството на Божия Дух. „Където няма видение, народът загива“ (Притчи 29:18). Сатана ще действа изкусно, по различни начини и чрез различни средства, за да разклати доверието на Божия остатъчен народ в истинското свидетелство. Той ще въведе лъжливи видения, за да заблуждава, и ще смеси фалшивото с истинското, и така ще отврати хората, така че те ще смятат всичко, което носи името на видения, за вид фанатизъм; но искрените души, като противопоставят лъжливото и истинското, ще бъдат в състояние да ги разграничат.“ Избрани вести, книга 2, 78.

The last controversy of “the robbers of thy people”, is the same as the first, and without an understanding of the symbol which establishes the vision, “the people perish.” They “perish” because they “make of none effect the testimony of the Spirit of God.”

Последното противоборство на „грабителите от твоя народ“ е същото като първото, и без разбиране на символа, който утвърждава видението, „народът загива“. Те „загиват“, защото „обезсилват свидетелството на Божия Дух“.

The other class claims that the United States is represented as the robbers of verse fourteen. That class is unable or unwilling to see that Antiochus Magnus in verses ten through fifteen represents the United States. Just as the Protestants of Millerite history claimed the robbers were Antiochus, the class who is unwilling to see identifies the robbers as the power (the United States) that is typified by Antiochus.

Другата група твърди, че Съединените щати са представени като разбойниците в стих четиринадесети. Тази група е неспособна или не желае да види, че Антиох Велики в стихове десети до петнадесети представлява Съединените щати. Точно както протестантите в милеритската история твърдяха, че разбойниците са Антиох, така и групата, която не желае да види, отъждествява разбойниците със силата (Съединените щати), която е предобразена от Антиох.

Sennacherib’s attack upon Judah that reached to the capital, Jerusalem, and that failed, was led by Sennacherib’s general, Rabshakeh.

Нападението на Сенахирим срещу Юда, което достигна до столицата Йерусалим и се провали, бе предвождано от пълководеца на Сенахирим, Равсак.

> Now therefore, I pray thee, give pledges to my lord the king of Assyria, and I will deliver thee two thousand horses, if thou be able on thy part to set riders upon them. How then wilt thou turn away the face of one captain of the least of my master’s servants, and put thy trust on Egypt for chariots and for horsemen? Am I now come up without the Lord against this place to destroy it? The Lord said to me, Go up against this land, and destroy it. Then said Eliakim the son of Hilkiah, and Shebna, and Joah, unto Rabshakeh, Speak, I pray thee, to thy servants in the Syrian language; for we understand it: and talk not with us in the Jews’ language in the ears of the people that are on the wall. But Rabshakeh said unto them, Hath my master sent me to thy master, and to thee, to speak these words? hath he not sent me to the men which sit on the wall, that they may eat their own dung, and drink their own piss with you? Then Rabshakeh stood and cried with a loud voice in the Jews’ language, and spake, saying, Hear the word of the great king, the king of Assyria. 2 Kings 18:23–28.

> И тъй, моля те, дай залог на господаря ми, асирийския цар, и аз ще ти дам две хиляди коне, ако от своя страна можеш да поставиш ездачи на тях. Как тогава ще отвърнеш лицето на един военачалник от най-низшите слуги на моя господар и ще възложиш упование на Египет за колесници и за конници? Нима сега съм дошъл без Господа против това място, за да го погубя? Господ ми каза: Иди против тази земя и я погуби. Тогава Елиаким, синът на Хелкия, и Шевна, и Иоах, казаха на Равсака: Молим те, говори на слугите си на сирийски език, защото го разбираме; и не говори с нас на юдейски език в ушите на народа, който е на стената. А Равсак им каза: Нима господарят ми ме е пратил при твоя господар и при теб, за да говоря тия думи? Не ме ли е пратил при мъжете, които седят на стената, за да ядат своите нечистотии и да пият своята урина заедно с вас? Тогава Равсак застана и извика със силен глас на юдейски език, и говори, казвайки: Чуйте словото на великия цар, асирийския цар. 4 Царе 18:23–28.

Rabshakeh was presenting not his words, but the words of Sennacherib, king of Assyria. In Daniel eleven verse forty the king of the north is the papal power who at the time of the end in 1798 received a deadly wound at the hands of atheistic France, the southern king. In the verse the king of the north ultimately retaliates and overflows the southern kingdom (the USSR) in 1989. When the king of the north accomplished that work, he brought with him “chariots, and with horsemen, and many ships.” “Chariots and horsemen” represent military might and “ships” represent economic power. Those symbols identify the United States as papal Rome’s proxy army in the victory of 1989, as typified by Rabshakeh. Antiochus Magnus in verse ten through fifteen represents the United States, and as William Miller correctly identified that the word “also” in verse fourteen establishes a new power entering the prophetic narrative, the “robbers” must represent a power distinct from either the Ptolemaic kings of the south, or Antiochus the king of the north or Philip of Macedon.

Равсак представяше не своите думи, а думите на Сенахирим, асирийския цар. В Даниил 11:40 северният цар е папската власт, която във времето на края, през 1798 година, получи смъртоносна рана от ръката на атеистична Франция, южния цар. В стиха северният цар накрая отвръща на удара и залива южното царство (СССР) през 1989 година. Когато северният цар извърши това дело, той доведе със себе си „колесници, конници и много кораби“. „Колесници и конници“ представляват военна мощ, а „кораби“ представляват икономическа сила. Тези символи посочват Съединените щати като заместителната армия на папския Рим в победата от 1989 година, както е предобразено от Равсак. Антиох Велики в стихове 10 до 15 представлява Съединените щати и, както Уилям Милър правилно установи, че думата „също“ в стих 14 въвежда нова сила в пророческия разказ, „грабителите“ трябва да представляват сила, различна както от Птолемеевите южни царе, така и от Антиох, северния цар, или от Филип Македонски.

> “The king of the south, in this verse, without any doubt, means king of Egypt; but what the robbers of thy people means remains yet a doubt perhaps to some. That it cannot mean Antiochus, or any king of Syria, it is plain; for the angel had been talking about that nation for a number of verses previous, and now says, ‘also the robbers of thy people,’ etc., evidently implying some other nation. I will admit that Antiochus did perhaps rob the Jews; but how could this ‘establish the vision,’ as Antiochus is not spoken of anywhere in the vision as performing any act of that kind; for he belonged to what is called the Grecian kingdom in the vision. Again, ‘to establish the vision,’ must mean to make sure, complete, or fulfill the same.” William Miller, Miller’s Works, Lecture 6, 89.

> „Царят на юга“ в този стих, без никакво съмнение, означава царя на Египет; но какво означава изразът „разбойниците от твоя народ“ за някои може би все още остава съмнително. Че той не може да означава Антиох, нито който и да било сирийски цар, е ясно; защото ангелът бе говорил за този народ в продължение на няколко предходни стиха, а сега казва: „още и разбойниците от твоя народ“ и пр., което очевидно предполага някой друг народ. Ще допусна, че Антиох може би е ограбил юдеите; но как би могло това да „утвърди видението“, след като за Антиох никъде във видението не се говори, че извършва каквото и да било действие от такъв вид; защото той принадлежеше към онова, което във видението се нарича гръцкото царство. И още, „да утвърдят видението“ трябва да означава да го направят сигурно, завършено или изпълнено.“ Уилям Милър, Miller’s Works, Лекция 6, 89.

“Antiochus” was a name selected by many of the kings of the Syrian Seleucid Empire. The founder of that empire was Seleucid Nicator, and somewhere between twenty-six to thirty kings made up the entire list of Seleucid kings. Many of those kings chose the name “Antiochus”, just as the many popes choose throne-names when they are selected as popes. The popes are all “antichrist,” which means “against Christ”. The word “anti” meaning “against”. As antichrists they have taken the name of their spiritual forefather, who is Satan. Satan and the popes are both identified as the antichrist in inspiration.

„Антиох“ беше име, избирано от мнозина от царете на сирийската Селевкидска империя. Основателят на тази империя беше Селевкид Никатор, и някъде между двадесет и шест до тридесет царе съставяха целия списък на селевкидските царе. Мнозина от тези царе избираха името „Антиох“, както мнозина папи избират престолни имена, когато бъдат избрани за папи. Папите всички са „антихрист“, което означава „срещу Христос“. Думата „анти“ означаваща „срещу“. Като антихристи те са приели името на своя духовен праотец, който е Сатана. И Сатана, и папите са посочени като антихрист в боговдъхновеното слово.

> “The determination of antichrist to carry out the rebellion he began in heaven will continue to work in the children of disobedience.” Testimonies, volume 9, 230.

> „Решимостта на антихриста да осъществи бунта, който започна в небето, ще продължи да действа в чедата на непокорството.“ Свидетелства, том 9, с. 230.

A pope is a representative of Satan, and thus they are both against Christ, and therefore are the “antichrist.” They choose a name when they take the position as pope, and become Satan’s earthly representative.

Папата е представител на Сатана и следователно и двамата са против Христос, а затова са „антихристът“. Когато заемат длъжността папа, те избират име и стават земен представител на Сатана.

> “To secure worldly gains and honors, the church was led to seek the favor and support of the great men of earth; and having thus rejected Christ, she was induced to yield allegiance to the representative of Satan—the bishop of Rome.” The Great Controversy, 50.

> „За да си осигури светски придобивки и почести, църквата бе подтикната да търси благоволението и подкрепата на великите мъже на земята; и като така отхвърли Христос, тя бе доведена дотам да отдаде вярност на представителя на Сатана — епископа на Рим.“ Великата борба, с. 50.

By their works you shall know them, and the popes carry on the same work as Satan.

По делата им ще ги познаете, а папите вършат същото дело като Сатана.

> “Through the pope of Rome the same work has been carried on here on earth as was carried on in the courts of heaven before the expulsion of the prince of darkness. Satan sought to correct the law of God in heaven, and to supply an amendment of his own. He exalted his own judgment above that of his Creator, and placed his will above the will of Jehovah, and in this way virtually declared God to be fallible. The pope also takes the same course and, claiming infallibility for himself, seeks to adjust the law of God to meet his own ideas, thinking himself able to correct the mistakes he thinks he sees in the statutes and commands of the Lord of heaven and earth. He virtually says to the world, I will give you better laws than those of Jehovah. What an insult is this to the God of heaven!” Signs of the Times, November 19, 1894.

> „Чрез римския папа същото дело се извършва тук, на земята, каквото се извършваше в небесните дворове преди изгонването на княза на тъмнината. Сатана се стремеше да поправи Божия закон на небето и да предложи свое собствено изменение. Той издигна собствената си преценка над преценката на своя Творец и постави волята си над волята на Йехова и по този начин на практика заяви, че Бог е способен да греши. Папата също поема същия път и, претендирайки за непогрешимост за себе си, се стреми да приспособи Божия закон към собствените си идеи, мислейки, че е способен да поправи грешките, които според него вижда в постановленията и заповедите на Господаря на небето и земята. На практика той казва на света: Аз ще ви дам по-добри закони от законите на Йехова. Каква обида е това за Небесния Бог!“ Signs of the Times, November 19, 1894.

Though Seleucus Nicator established the Seleucid Empire, many of the following kings chose the name “Antiochus,” in honor, not of Seleucus, but of his father. Seleucus’ father, Antiochus, was a nobleman and a general in the service of King Philip II of Macedon, who was the father of Alexander the Great. This noble status and military background helped establish the foundation for Seleucus’s own prominent role and subsequent rise to power after the death of Alexander the Great.

Макар Селевк Никатор да основа Селевкидската империя, мнозина от следващите царе избраха името „Антиох“, в чест не на Селевк, а на неговия баща. Бащата на Селевк, Антиох, бил благородник и военачалник на служба при цар Филип II Македонски, който бил баща на Александър Велики. Това благородно положение и военно потекло спомогнали да се положи основата за собствената видна роля на Селевк и за последвалото му въздигане на власт след смъртта на Александър Велики.

Seleucus’ kingdom was established when he took control of three of the four areas of Alexander’s kingdom. Rome also conquers three geographical powers in order to take control and become the king of the north. When Seleucus had secured the east, the west and the north he became the king of the north in the historical narrative, and his capital was the city of Babylon. Many of the following kings chose the name “Antiochus” when they took the northern throne in order to honor their political forefather. The parallel is easy to see, if you choose to see. If you don’t, you don’t.

Царството на Селевк бе установено, когато той пое контрол над три от четирите части на царството на Александър. Рим също покорява три географски сили, за да поеме властта и да стане северният цар. Когато Селевк бе осигурил изтока, запада и севера, той стана северният цар в историческия разказ, а столицата му беше град Вавилон. Мнозина от следващите царе избираха името „Антиох“, когато заемаха северния престол, за да почетат своя политически прародител. Паралелът е лесен за виждане, ако изберете да го видите. Ако не, не.

The name “Antiochus” (Ἀντίοχος in Greek) comes from the Greek elements’ “anti” (meaning “against” or “opposite”) and “ocheo” (meaning “to hold fast” or “to maintain”). The northern kings chose the name to maintain their political heritage with the father, just as the antichrist (popes) choose names when they begin to rule. Just as the popes are representatives of their father, the devil, so too the Antiochus’ of the Syrian Empire typify representatives of their father. In this application Antiochus represents a proxy of their father. The proxy of the papal power in 1989 was the United States, and the secular testimony upholds the relationship between the antichrist, Pope John Paul II, and Ronald Reagan in their work to bring down the former Soviet Union.

Името „Антиох“ (Ἀντίοχος на гръцки) произхожда от гръцките елементи „anti“ (означаващо „срещу“ или „противоположно на“) и „ocheo“ (означаващо „държа здраво“ или „поддържам“). Северните царе избирали това име, за да поддържат политическото си наследство от бащата, точно както антихристът (папите) избира имена, когато започва да управлява. Както папите са представители на своя баща, дявола, така и Антиосите на Сирийската империя са образ на представители на своя баща. В това приложение Антиох представлява пълномощник на своя баща. Пълномощникът на папската власт през 1989 г. бяха Съединените щати, а светското свидетелство потвърждава връзката между антихриста, папа Йоан Павел II, и Роналд Рейгън в тяхното дело за събарянето на бившия Съветски съюз.

In verses ten through sixteen, the first and last verse possess direct references to verses forty and forty-one. Verse ten directly represents verse forty. Verse sixteen directly represents verse forty-one. The verses represent the portion of the prophecy of Daniel that relates to the last days.

В стихове десети до шестнадесети първият и последният стих съдържат преки препратки към стихове четиридесети и четиридесет и първи. Стих десети пряко съответства на стих четиридесети. Стих шестнадесети пряко съответства на стих четиридесет и първи. Тези стихове представят онази част от пророчеството на Даниил, която се отнася до последните дни.

> “The book that was sealed was not the book of Revelation, but that portion of the prophecy of Daniel which related to the last days. The Scripture says, ‘But thou, O Daniel, shut up the words, and seal the book, even to the time of the end: many shall run to and fro, and knowledge shall be increased’ (Daniel 12:4). When the book was opened, the proclamation was made, ‘Time shall be no longer.’ (See Revelation 10:6.) The book of Daniel is now unsealed, and the revelation made by Christ to John is to come to all the inhabitants of the earth. By the increase of knowledge a people is to be prepared to stand in the latter days. . . .

> „Книгата, която бе запечатана, не беше книгата Откровение, а онази част от пророчеството на Даниил, която се отнасяше до последните дни. Писанието казва: „А ти, Данииле, затвори думите и запечатай книгата до времето на края; мнозина ще тичат насам-натам и знанието ще се умножи“ (Даниил 12:4). Когато книгата бе отворена, бе прогласено: „Време не ще има вече.“ (Виж Откровение 10:6.) Книгата на Даниил сега е разпечатана и откровението, дадено от Христос на Йоан, трябва да достигне до всички жители на земята. Чрез умножаването на знанието един народ трябва да бъде приготвен, за да устои в последните дни....“

> “In the first angel’s message men are called upon to worship God, our Creator, who made the world and all things that are therein. They have paid homage to an institution of the Papacy, making of no effect the law of Jehovah, but there is to be an increase of knowledge on this subject.” Selected Messages, book 2, 105, 106.

> „В посланието на първия ангел хората са призовани да се поклонят на Бога, нашия Създател, Който е направил света и всичко, което е в него. Те са отдавали почит на една институция на папството, обезсилвайки закона на Йехова, но знанието по този въпрос ще се увеличава.“ Избрани вести, кн. 2, с. 105, 106.

At the time of the end in 1989 the last six verses of Daniel chapter eleven represent the “portion of the prophecy of Daniel which related to the last days.” It was recognized when it was then unsealed, and that unsealing produced an increase of knowledge on the “institution of the Papacy, making of no effect the law of Jehovah.” The Alpha and Omega always illustrates the end with the beginning, and the testing process that began in 1989, was designed to produce two classes of worshippers.

Във времето на края, през 1989 г., последните шест стиха от единадесета глава на Даниил представляват „частта от пророчеството на Даниил, която се отнасяше за последните дни“. Това бе разпознато, когато тогава беше разпечатано, и това разпечатване доведе до увеличаване на познанието относно „установяването на папството, обезсилващо закона на Йехова“. Алфата и Омегата винаги представя края чрез началото, и изпитателният процес, започнал през 1989 г., бе предназначен да произведе две категории поклонници.

> And he said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. Daniel 12:9, 10.

> И той каза: Иди си, Данииле; защото думите са затворени и запечатани до времето на края. Мнозина ще бъдат очистени и избелени, и изпитани; а нечестивите ще вършат нечестие; и никой от нечестивите няма да разбере; но мъдрите ще разберат. Даниил 12:9, 10.

We are now in the final period of that testing process, for the controversy of the robbers at the beginning of Adventism is now being repeated. To identify the robbers as the United States is to identify Antiochus as the robbers. It is the identical controversy of the Millerites and Protestants.

Сега сме в последния период на този процес на изпитване, защото спорът относно разбойниците в началото на адвентизма сега се повтаря. Да се отъждествят разбойниците със Съединените щати означава да се отъждестви Антиох с разбойниците. Това е същият спор като този между милеристите и протестантите.

At the end of the testing process, just as in the beginning of the testing process, which began in 1989, the Lion of the tribe of Judah unseals “that portion of the prophecy of Daniel which related to the last days.” In 1989 it was the last six verses of Daniel eleven, and at the ending it is the hidden history of verse forty, that is typified by verses ten through sixteen.

В края на процеса на изпитване, също както и в началото на процеса на изпитване, който започна през 1989 година, Лъвът от Юдовото племе разпечатва „онази част от пророчеството на Даниил, която се отнасяше до последните дни“. През 1989 година това бяха последните шест стиха на Даниил единадесета глава, а в края това е скритата история на стих четиридесети, която е представена чрез стихове от десети до шестнадесети.

We will continue our consideration of the six lines of controversies within the history of Adventism in the following articles. The first of those six controversies illustrates the last of those six controversies. We will use the first and last controversies to overlay the other four controversies as we unfold the elements involved with the efforts of the enemy of righteousness to prevent God’s people from rightly dividing “the vision”, which is established with the symbol of Rome.

Ще продължим разглеждането на шестте линии на противоречия в историята на адвентизма в следващите статии. Първото от тези шест противоречия илюстрира последното от тези шест противоречия. Ще използваме първото и последното противоречие, за да наложим върху останалите четири противоречия рамката, докато разгръщаме елементите, свързани с усилията на врага на правдата да попречи на Божия народ да разпределя правилно „видението“, което е установено чрез символа на Рим.

> “Unless we understand the importance of the moments that are swiftly passing into eternity, and make ready to stand in the great day of God, we shall be unfaithful stewards. The watchman is to know the time of night. Everything is now clothed with a solemnity that all who believe the truth for this time should realize. They should act in reference to the day of God. The judgments of God are about to fall upon the world, and we need to be preparing for that great day.

> „Ако не разберем значението на миговете, които бързо отминават във вечността, и не се приготвим да устоим във великия ден Божий, ще бъдем неверни настойници. Стражът трябва да знае кое е времето на нощта. Всичко сега е облечено в тържественост, която всички, които вярват в истината за настоящото време, би трябвало да осъзнаят. Те трябва да действат с оглед на Божия ден. Божиите съдби са на път да се стоварят върху света и ние трябва да се приготвяме за този велик ден.

> “Our time is precious. We have but few, very few days of probation in which to make ready for the future, immortal life. We have no time to spend in haphazard movements. We should fear to skim the surface of the word of God.” Testimonies, volume 6, 407.

> „Нашето време е скъпоценно. Имаме само няколко, съвсем малко дни на изпитателен срок, през които да се приготвим за бъдещия, безсмъртен живот. Нямаме време за хаотични действия. Трябва да се боим да не се плъзгаме само по повърхността на Божието слово.“ Свидетелства, том 6, 407.

Back to Articles