Article

# The Book of Daniel - Number Four

Книгата на Даниил — номер четири

The Plummet

Отвесът

Author

Jeff Pippenger

Published

November 27, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are addressing the “seven times” of Leviticus twenty-six as represented in the book of Daniel. We are doing so because one of the prophetic characteristics of the “seven times,” is that it represents the “stumbling stone” that the builders rejected. I am defining the stone of stumbling that is represented in the Scriptures as a truth that can be seen, but isn’t. For those that see it, it is precious, but for those that don’t see it, it is not only what they stumble over, but it is the stone that grinds them to powder.

Разглеждаме „седемте времена“ от Левит двадесет и шеста глава, както са представени в книгата на Даниил. Правим това, защото една от пророческите характеристики на „седемте времена“ е, че то представлява „камъка на препъване“, който зидарите отхвърлиха. Определям камъка на препъване, представен в Писанията, като истина, която може да бъде видяна, но не бива виждана. За онези, които я виждат, тя е скъпоценна; но за онези, които не я виждат, тя не е само онова, в което се препъват, а и камъкът, който ги стрива на прах.

When Christ presented the stone that the builders rejected, He identified that the corner stone would become the “head” of the corner. The message of the rejected stone in the Scriptures always has to do with God passing by a former covenant people, while at the same time God is entering into covenant with a people who had not formerly been the people of God.

Когато Христос представи камъка, който зидарите отхвърлиха, Той посочи, че краеъгълният камък ще стане „глава“ на ъгъла. Вестта за отхвърления камък в Писанията винаги е свързана с това, че Бог отминава един предишен заветен народ, като същевременно Бог влиза в завет с народ, който преди това не е бил Божий народ.

> Jesus saith unto them, Did ye never read in the scriptures, The stone which the builders rejected, the same is become the head of the corner: this is the Lord’s doing, and it is marvellous in our eyes? Therefore say I unto you, The kingdom of God shall be taken from you, and given to a nation bringing forth the fruits thereof. And whosoever shall fall on this stone shall be broken: but on whomsoever it shall fall, it will grind him to powder. Matthew 21:42–44.

> Исус им каза: Никога ли не сте чели в Писанията: „Камъкът, който зидарите отхвърлиха, той стана глава на ъгъла; от Господа е това и чудно е в нашите очи“? Затова ви казвам, че Божието царство ще бъде отнето от вас и дадено на народ, който принася плодовете му. И който падне върху този камък, ще се строши; а върху когото той падне, ще го стриe на прах. Матей 21:42–44.

The first “time prophecy” that William Miller was led to by the holy angels, was the “seven times” of Leviticus twenty-six. Laodicean Adventism started the process of tearing down the foundational truths which the Lord assembled through the ministry of Miller by rejecting the very first of Miller’s discoveries. Of course, any prophetic illustration of a sacred foundation is an illustration of Christ, who is “The Stone”, so the rejection of the “seven times” in 1863, identifies not only the beginning of the process of rejecting the foundational truths, it represents a rejection of Christ. As with Christ’s testimony of the rejected stone, Peter also identifies that one of the prophecies connected with the foundation stone is that it would ultimately become “the head of the corner”.

Първото „времево пророчество“, до което Уилям Милър бе доведен от светите ангели, бяха „седемте времена“ от Левит двадесет и шеста глава. Лаодикийският адвентизъм започна процеса на събаряне на основополагащите истини, които Господ изгради чрез служението на Милър, като отхвърли самото първо от откритията на Милър. Разбира се, всяка пророческа илюстрация на свещена основа е илюстрация на Христос, Който е „Камъкът“, така че отхвърлянето на „седемте времена“ през 1863 г. не само бележи началото на процеса на отхвърляне на основополагащите истини, но представлява и отхвърляне на Христос. Както в свидетелството на Христос за отхвърления камък, така и Петър посочва, че едно от пророчествата, свързани с основния камък, е, че той в крайна сметка ще стане „глава на ъгъла“.

> Wherefore also it is contained in the scripture, Behold, I lay in Sion a chief corner stone, elect, precious: and he that believeth on him shall not be confounded. Unto you therefore which believe he is precious: but unto them which be disobedient, the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner, And a stone of stumbling, and a rock of offence, even to them which stumble at the word, being disobedient: whereunto also they were appointed. But ye are a chosen generation, a royal priesthood, an holy nation, a peculiar people; that ye should show forth the praises of him who hath called you out of darkness into his marvellous light: Which in time past were not a people, but are now the people of God: which had not obtained mercy, but now have obtained mercy. 1 Peter 2:6–8.

> Затова и е казано в Писанието: „Ето, полагам в Сион крайъгълен камък, избран, скъпоценен; и който вярва в Него, никак няма да се посрами.“ И тъй, за вас, които вярвате, Той е скъпоценен; а за непокорните — „Камъкът, който зидарите отхвърлиха, Той стана глава на ъгъла“, и „камък за препъване и канара на съблазън“ — за онези, които, бидейки непокорни, се препъват в словото; за което и бяха определени. Но вие сте избран род, царско свещенство, свят народ, люде, придобити за Негово притежание, за да възвестявате превъзходствата на Онзи, Който ви призова от тъмнината в Своята чудна светлина; вие, които някога не бяхте народ, а сега сте Божий народ; които не бяхте получили милост, а сега получихте милост. 1 Peter 2:6–8.

The foundation stone in the beginning of Adventism, becomes the head of the corner. Isaiah is in agreement with Christ and Peter, and Isaiah uses the foundation stone to represent a covenant people who are being passed by for a new covenant people. In his testimony he represents a class that has made a covenant with death, and who have received a lie. The lie they receive, is the lie that Paul identifies as bringing strong delusion upon those that make a covenant with death, because they did not receive the love of the truth.

Крайъгълният камък в началото на адвентизма става глава на ъгъла. Исая е в съгласие с Христос и Петър, и Исая използва основния камък, за да представи един заветен народ, който бива отминат заради нов заветен народ. В своето свидетелство той представя една категория, която е сключила завет със смъртта и е приела лъжа. Лъжата, която те приемат, е лъжата, която Павел определя като причиняваща силна заблуда върху онези, които сключват завет със смъртта, понеже не приеха любовта към истината.

> Wherefore hear the word of the Lord, ye scornful men, that rule this people which is in Jerusalem. Because ye have said, We have made a covenant with death, and with hell are we at agreement; when the overflowing scourge shall pass through, it shall not come unto us: for we have made lies our refuge, and under falsehood have we hid ourselves: Therefore thus saith the Lord God, Behold, I lay in Zion for a foundation a stone, a tried stone, a precious corner stone, a sure foundation: he that believeth shall not make haste. Judgment also will I lay to the line, and righteousness to the plummet: and the hail shall sweep away the refuge of lies, and the waters shall overflow the hiding place. And your covenant with death shall be disannulled, and your agreement with hell shall not stand; when the overflowing scourge shall pass through, then ye shall be trodden down by it. Isaiah 28:14–18.

> Затова чуйте словото Господне, вие, присмехулни мъже, които управлявате този народ, който е в Йерусалим. Понеже казахте: Ние сключихме завет със смъртта и с ада сме в съгласие; когато прииждащият бич премине, той няма да дойде върху нас; защото направихме лъжата свое убежище и под лъжата се укрихме. Затова тъй казва Господ Бог: Ето, полагам в Сион за основа камък, изпитан камък, скъпоценен крайъгълен камък, сигурна основа; който вярва, няма да бърза. И правосъдието ще положа за мерило, и правдата за отвес; и градушката ще помете убежището на лъжата, и водите ще залеят скривалището. И вашият завет със смъртта ще бъде отменен, и съгласието ви с ада няма да устои; когато прииждащият бич премине, тогава ще бъдете стъпкани от него. Исая 28:14–18.

The “seven times” has been hidden under falsehoods, and when God passes by His former covenant people and enters into covenant with the one hundred and forty-four thousand, the stone that was formerly the rejected corner stone will ascend to be the “head” of the corner. For those that understand this truth, it is precious, and for those that don’t, the stone that becomes the head of the corner, not only crushes them, but it metaphorically becomes their headstone.

„Седемте времена“ са били скрити под лъжи, и когато Бог отмине Своя предишен заветен народ и встъпи в завет със сто четиридесет и четирите хиляди, камъкът, който по-рано е бил отхвърленият крайъгълен камък, ще се въздигне, за да стане „глава“ на ъгъла. За онези, които разбират тази истина, той е скъпоценен, а за онези, които не я разбират, камъкът, който става глава на ъгъла, не само ги съкрушава, но и образно става техният надгробен камък.

In the book of Daniel, in chapter eight and verse nineteen, we find the “last end” of the indignation, thus identifying that there must also be a “first end” of the indignation. The period of time from 677 BC, until October 22, 1844 represents the period of time that the sanctuary (and host) would be tread down. But the papacy was to prosper until the indignation was accomplished, according to Daniel chapter eleven, and verse thirty-six. If the end of the indignation of chapter eight, represents the end of a period of time, then the end of the indignation of chapter eleven, also represents the end of a period of time. This is what the Bible clearly teaches, though this truth has been covered up with lies by those who have made a covenant with death.

В книгата на Даниил, в осма глава и деветнадесети стих, намираме „последния край“ на негодуванието, като по този начин се установява, че трябва да има и „първи край“ на негодуванието. Периодът от време от 677 г. пр. Хр. до 22 октомври 1844 г. представлява периода, през който светилището (и множеството) щеше да бъде потъпквано. Но папството трябваше да благоуспява, докато негодуванието се изпълни, според Даниил, единадесета глава, тридесет и шести стих. Ако краят на негодуванието в осма глава представлява края на един период от време, тогава краят на негодуванието в единадесета глава също представлява края на един период от време. Това е, което Библията ясно учи, макар че тази истина е била прикрита с лъжи от онези, които са сключили завет със смъртта.

The end of both indignations represent the end of an identical period of time, for both were a fulfillment of the same curse of twenty-five hundred and twenty years of scattering, captivity and slavery. The northern kingdom first suffered the scattering, captivity and slavery of the “seven times,” when in 723 BC, the king of Assyria took them captive. The southern kingdom suffered the same fate in 677 BC. Jeremiah confirms this fact.

Краят и на двете негодувания представлява края на един и същ период от време, защото и двете бяха изпълнение на едно и също проклятие — две хиляди петстотин и двадесет години на разпръсване, плен и робство. Северното царство най-напред понесе разпръсването, плена и робството на „седемте времена“, когато през 723 г. пр. Хр. асирийският цар ги отведе в плен. Южното царство понесе същата участ през 677 г. пр. Хр. Йеремия потвърждава този факт.

> Israel is a scattered sheep; the lions have driven him away: first the king of Assyria hath devoured him; and last this Nebuchadnezzar king of Babylon hath broken his bones. Jeremiah 50:17.

> Израил е разпръснато стадо овце; лъвовете го прогониха; най-напред асирийският цар го погълна, а накрая този Навуходоносор, царят на Вавилон, строши костите му. Еремия 50:17.

Jeremiah is identifying a progressive judgment. The Assyrians remove the northern kingdom in 723 BC, then they take Manasseh to Babylon, their capital city, in 677 BC. Then Nebuchadnezzar takes Jehoiakim, thus marking the beginning of the seventy years of captivity in 606 BC. Then Nebuchadnezzar takes Zedekiah and destroys Jerusalem in 586 BC.

Йеремия посочва един прогресивен съд. Асирийците отстраняват северното царство през 723 г. пр. Хр., след това отвеждат Манасия във Вавилон, своята столица, през 677 г. пр. Хр. После Навуходоносор отвежда Йоаким, като така бележи началото на седемдесетте години плен през 606 г. пр. Хр. След това Навуходоносор отвежда Седекия и разрушава Йерусалим през 586 г. пр. Хр.

The southern kingdom had been warned that they would suffer the same fate as the northern kingdom if they continued in their rebellion. The judgment of the northern kingdom would be accomplished upon the southern kingdom, and the symbol of that judgment was a line that was to be stretched over Judah. In Isaiah’s testimony, it was simply the “line,” but in the following passage, the “line” is the “line of Samaria.”

На южното царство бе отправено предупреждение, че ще понесе същата участ като северното царство, ако продължи в своя бунт. Съдът над северното царство щеше да бъде извършен върху южното царство, а символът на този съд беше линия, която трябваше да бъде простряна над Юда. В свидетелството на Исая тя беше просто „линията“, но в следващия откъс „линията“ е „линията на Самария“.

> Therefore thus saith the Lord God of Israel, Behold, I am bringing such evil upon Jerusalem and Judah, that whosoever heareth of it, both his ears shall tingle. And I will stretch over Jerusalem the line of Samaria, and the plummet of the house of Ahab: and I will wipe Jerusalem as a man wipeth a dish, wiping it, and turning it upside down. And I will forsake the remnant of mine inheritance, and deliver them into the hand of their enemies; and they shall become a prey and a spoil to all their enemies; Because they have done that which was evil in my sight, and have provoked me to anger, since the day their fathers came forth out of Egypt, even unto this day. 2 Kings 21:12–15.

> Затова тъй казва Господ, Израилевият Бог: Ето, Аз докарвам такова зло върху Йерусалим и Юда, че на всеки, който чуе за него, ще му писнат и двете уши. И ще простра над Йерусалим въжето на Самария и отвеса на дома на Ахаав; и ще избърша Йерусалим, както човек избърсва паница, избърсвайки я и обръщайки я надолу. И ще оставя остатъка от Моето наследство, и ще го предам в ръката на враговете им; и те ще станат плячка и грабеж за всичките си врагове; защото вършиха онова, което беше зло пред очите Ми, и Ме разгневяваха от деня, в който бащите им излязоха от Египет, чак до днес. 4 Царе 21:12–15.

There are two prophetic expressions in the verses just cited that must be considered. The first is the tingling of the ears, and the other is the plummet. In these verses the line of Samaria is also identified as the plummet of the house of Ahab. The line and the plummet are instruments of judgment, which are used in the building process. In the verses, they identify that the same judgment that was carried out against the northern kingdom, represented as Samaria and the house of Ahab, would be brought upon Judah and Jerusalem. When the warning was set forth, the northern kingdom of Israel had already been invaded, conquered, destroyed and taken into slavery. The message of God’s judgment produces the tingling of the ears of those that hear the warning. Both the plummet and the tingling of the ears are found three times each in the Scriptures. In each case, they represent God’s indignation against His own people.

В току-що цитираните стихове има два пророчески израза, които трябва да бъдат разгледани. Първият е пищенето на ушите, а другият е отвесът. В тези стихове мярката на Самария е също отъждествена с отвеса на Ахавовия дом. Мярката и отвесът са оръдия на съд, които се употребяват в строителния процес. В стиховете те показват, че същият съд, който бе извършен над северното царство, представено като Самария и Ахавовия дом, щеше да бъде докаран върху Юда и Ерусалим. Когато предупреждението бе изречено, северното царство Израил вече бе нападнато, покорено, разрушено и отведено в робство. Вестта за Божия съд причинява пищене в ушите на онези, които чуват предупреждението. И отвесът, и пищенето на ушите се срещат по три пъти в Писанията. Във всеки случай те представят Божието негодувание против Неговия собствен народ.

> And the Lord came, and stood, and called as at other times, Samuel, Samuel. Then Samuel answered, Speak; for thy servant heareth. And the Lord said to Samuel, Behold, I will do a thing in Israel, at which both the ears of every one that heareth it shall tingle. In that day I will perform against Eli all things which I have spoken concerning his house: when I begin, I will also make an end. 1 Samuel 3:10–12.

> И Господ дойде, застана и повика както и другите пъти: Самуиле, Самуиле. Тогава Самуил отговори: Говори, защото слугата Ти слуша. И Господ каза на Самуил: Ето, ще извърша нещо в Израил, от което ще заглъхнат ушите на всеки, който го чуе. В онзи ден ще изпълня против Илия всичко, което съм говорил относно дома му; когато започна, и ще довърша. 1 Царе 3:10–12.

The overthrow of Eli’s house is the prophecy that would make both ears tingle in anyone who heard it. The tingling of the ears, in the time of Samuel symbolizes the passing by of the house of Eli. The fulfillment of the prediction given to Samuel was the overthrow of Eli’s house and the establishment of Samuel as the prophet. Samuel represents a people who as Peter says, in times past were not the people of God, but now are, for when Samuel was established as prophet, the house of Eli was destroyed. Jeremiah also proclaims a judgment against the leadership of Jerusalem that causes ears to tingle.

Събарянето на дома на Илий е пророчеството, което би накарало да звъннат и двете уши на всеки, който го чуе. Звъненето в ушите, във времето на Самуил, символизира отминаването на дома на Илий. Изпълнението на предсказанието, дадено на Самуил, бе събарянето на дома на Илий и утвърждаването на Самуил като пророк. Самуил представлява един народ, който, както казва Петър, в миналото не беше Божий народ, а сега е; защото, когато Самуил бе утвърден като пророк, домът на Илий бе разрушен. И Йеремия възвестява съд срещу водачеството на Йерусалим, който кара ушите да звънят.

> And say, Hear ye the word of the Lord, O kings of Judah, and inhabitants of Jerusalem; Thus saith the Lord of hosts, the God of Israel; Behold, I will bring evil upon this place, the which whosoever heareth, his ears shall tingle. Jeremiah 19:3.

> И кажи: Чуйте словото Господне, о, царе Юдови и жители на Йерусалим; така казва Господ на Силите, Израилевият Бог: Ето, Аз ще докарам зло върху това място, та всеки, който чуе за него, ще му писнат ушите. Еремия 19:3.

All three references to ears tingling are associated with a covenant people who have made a covenant with death and are thereafter invaded, conquered, destroyed, scattered, and taken into slavery. The tingling ears is a symbol of the judgment of God’s indignation, and the symbol of that judgment is also represented three times in the Scriptures, with the word “plummet.” We have already read it in second Kings and Isaiah, but there is one other reference of the “plummet” in the Scriptures, and in that reference the word plummet is translated from a different Hebrew word, than the previous two references.

И трите препратки към звънтенето в ушите са свързани със заветен народ, който е сключил завет със смъртта и след това е нападнат, покорен, унищожен, разпръснат и отведен в робство. Звънтенето в ушите е символ на съда на Божието негодувание, а символът на този съд е представен също три пъти в Писанията с думата „отвес“. Вече го прочетохме във Втора книга на царете и в Исая, но има още една препратка към „отвеса“ в Писанията, и в тази препратка думата „отвес“ е преведена от различна еврейска дума в сравнение с предишните две препратки.

> And the angel that talked with me came again, and waked me, as a man that is wakened out of his sleep, And said unto me, What seest thou? And I said, I have looked, and behold a candlestick all of gold, with a bowl upon the top of it, and his seven lamps thereon, and seven pipes to the seven lamps, which are upon the top thereof: And two olive trees by it, one upon the right side of the bowl, and the other upon the left side thereof. So I answered and spake to the angel that talked with me, saying, What are these, my lord? Then the angel that talked with me answered and said unto me, Knowest thou not what these be? And I said, No, my lord. Then he answered and spake unto me, saying, This is the word of the Lord unto Zerubbabel, saying, Not by might, nor by power, but by my spirit, saith the Lord of hosts. Who art thou, O great mountain? before Zerubbabel thou shalt become a plain: and he shall bring forth the headstone thereof with shoutings, crying, Grace, grace unto it. Moreover the word of the Lord came unto me, saying, The hands of Zerubbabel have laid the foundation of this house; his hands shall also finish it; and thou shalt know that the Lord of hosts hath sent me unto you. For who hath despised the day of small things? for they shall rejoice, and shall see the plummet in the hand of Zerubbabel with those seven; they are the eyes of the Lord, which run to and fro through the whole earth. Then answered I, and said unto him, What are these two olive trees upon the right side of the candlestick and upon the left side thereof? And I answered again, and said unto him, What be these two olive branches which through the two golden pipes empty the golden oil out of themselves? And he answered me and said, Knowest thou not what these be? And I said, No, my lord. Then said he, These are the two anointed ones, that stand by the Lord of the whole earth. Zechariah 4:1–14.

> И ангелът, който говореше с мене, дойде пак и ме събуди, както се събужда човек от съня си, и ми каза: Какво виждаш? А аз казах: Погледнах, и ето, светилник целият от злато, с чаша отгоре му, и седемте му светила върху него, и по седем тръби към седемте светила, които са отгоре му; и две маслинови дървета при него, едното от дясната страна на чашата, а другото — от лявата ѝ страна. И аз отговорих, и рекох на ангела, който говореше с мене: Какви са тия, господарю мой? Тогава ангелът, който говореше с мене, отговори и ми каза: Не знаеш ли какви са тия? А аз рекох: Не, господарю мой. Тогава той отговори и ми говори, казвайки: Това е словото Господне към Зоровавел, казано така: Не чрез сила, нито чрез мощ, а чрез Духа Ми, казва Господ на Силите. Кой си ти, о, голяма планина? Пред Зоровавел ще станеш равнина; и той ще изнесе връхния камък сред възгласи: Благодат, благодат върху него. Освен това словото Господне дойде към мене и каза: Ръцете на Зоровавел положиха основата на тоя дом; неговите ръце и ще го довършат; и ще познаеш, че Господ на Силите ме е пратил при вас. Защото кой е презрял деня на малките начала? Понеже те ще се зарадват и ще видят отвеса в ръката на Зоровавел с ония седем; те са очите Господни, които тичат насам-натам по цялата земя. Тогава аз отговорих и му казах: Какви са тия две маслинови дървета от дясната страна на светилника и от лявата му страна? И пак отговорих и му казах: Какви са тия две маслинови клонки, които чрез двете златни тръби изливат от себе си златното масло? А той ми отговори и каза: Не знаеш ли какви са тия? И аз рекох: Не, господарю мой. Тогава той каза: Това са двамата помазани, които стоят пред Господа на цялата земя. Захария 4:1–14.

The word translated as “plummet” in second Kings and Isaiah twenty-eight, is “mishqâl” and it means a weight. In both passages a weight (plummet) was going to be added to the line. The weight is what is used in a scale, and represents judgment. The line with a weight is a line of judgment. The line of Samaria was the period of “seven times,” or twenty-five hundred and twenty years. The same period of time was going to be placed upon the southern kingdom that had been brought upon the northern kingdom. The ending of either line is identified in the book of Daniel as either the end of the last indignation or the end of the first indignation. The period is represented in Daniel as the period when Jerusalem and the host were to be trodden down by the two desolating powers of paganism and papalism. Both periods would begin when their respective capital cities were invaded, conquered, destroyed and their citizens carried into slavery.

Думата, преведена като „отвес“ във Втора книга на Царете и Исая двадесет и осма глава, е „mishqâl“ и означава тежест. И в двата откъса към линията щеше да бъде прибавена тежест (отвес). Тежестта е онова, което се използва във везни, и представлява съд. Линията с тежест е линия на съд. Линията на Самария беше периодът от „седем времена“, или две хиляди петстотин и двадесет години. Същият период от време щеше да бъде наложен върху южното царство, както бе наложен върху северното царство. Краят на всяка от двете линии е определен в книгата на Даниил или като края на последното негодувание, или като края на първото негодувание. Този период е представен в Даниил като времето, през което Ерусалим и воинството трябваше да бъдат потъпквани от двете запустяващи сили — езичеството и папството. И двата периода щяха да започнат, когато съответните им столици бъдат нападнати, завладени, разрушени и жителите им отведени в робство.

But in Zechariah, the word “plummet” is formed by the combination of two Hebrew words. The first word is “‘eben”, and it means “to build”, and it also means “a stone”. It means “a building stone”. That word is then combined with the Hebrew word “bedı̂yl”, which means “to divide or separate”. The “plummet” in Zechariah, is the stone that is built upon and produces a separation and division. The division is between two classes of worshippers; one class that rejoices when they see the stone, make it the head of their corner, and build upon it, and the other that doesn’t see it, rejects it, stumbles over it, and is finally crushed by it, which then becomes their headstone or tombstone. One class makes a covenant with life, the other a covenant of death.

Но в Захария думата „отвес“ е образувана чрез съчетанието на две еврейски думи. Първата дума е „‘eben“, и означава „да се гради“, а също така означава „камък“. Тя означава „строителен камък“. След това тази дума е съчетана с еврейската дума „bedı̂yl“, която означава „да разделя или отделя“. „Отвесът“ в Захария е камъкът, върху който се гради и който произвежда разделяне и разграничение. Разделението е между две класи поклонници: едната класа, която се радва, когато види камъка, прави го глава на своя ъгъл и гради върху него, и другата, която не го вижда, отхвърля го, препъва се в него и накрая бива смазана от него, който тогава става нейният надгробен камък или надгробна плоча. Едната класа сключва завет с живота, а другата — завет със смъртта.

In the history of Zechariah, ancient Israel had just come out of Babylon to rebuild and restore Jerusalem. Zerubbabel was appointed the governor, and was to oversee the work. He laid the foundation stone at the beginning of the work and he placed the headstone, or capstone, at the end of the work. Zerubbabel means “the offspring of Babylon”. All the prophecies are identifying the last days, and Zerubbabel’s name is the symbol of the history of the first angel’s message when the foundation stone was laid, and his name is also the symbol of the third angel’s message, when the headstone, or capstone, is placed. The manifestation of the outpouring of the Holy Spirit in either the first movement or the second movement is represented by Zerubbabel’s name (offspring of Babylon), for it represents the message which calls for the final generation of the “offspring of Babylon”, to come out. It represents the message of the Midnight Cry that took place in the first movement, and that is about to take place in the last movement of the Loud Cry.

В историята на Захария древният Израил току-що бе излязъл от Вавилон, за да съгради отново и възстанови Ерусалим. Зоровавел бе назначен за управител и трябваше да надзирава делото. Той положи основния камък в началото на делото и постави крайъгълния, или завършващия, камък в края на делото. Зоровавел означава „потомък на Вавилон“. Всички пророчества посочват последните дни, а името на Зоровавел е символ на историята на вестта на първия ангел, когато бе положен основният камък; и неговото име е също така символ на вестта на третия ангел, когато се поставя крайъгълният, или завършващият, камък. Проявлението на изливането на Светия Дух както в първото движение, така и във второто движение е представено чрез името на Зоровавел (потомък на Вавилон), защото то представя вестта, която призовава последното поколение от „потомците на Вавилон“ да излезе. То представя вестта на Среднощния вик, която се осъществи в първото движение и която предстои да се осъществи в последното движение на Силния вик.

The two olive trees, two olive branches, and the two anointed ones that represent the vessels into which the two golden pipes empty the oil into:

Двете маслинови дървета, двете маслинови клонки и двамата помазани, които представляват съдовете, в които двете златни тръби изливат маслото:

> “The anointed ones standing by the Lord of the whole earth, have the position once given to Satan as covering cherub. By the holy beings surrounding his throne, the Lord keeps up a constant communication with the inhabitants of the earth. The golden oil represents the grace with which God keeps the lamps of believers supplied, that they shall not flicker and go out. Were it not that this holy oil is poured from heaven in the messages of God’s Spirit, the agencies of evil would have entire control over men.

> „Помазаните, които стоят пред Господа на цялата земя, имат положението, което някога бе дадено на Сатана като закрилящ херувим. Чрез светите същества, които обкръжават Неговия престол, Господ поддържа постоянно общение с жителите на земята. Златното масло представлява благодатта, с която Бог непрестанно снабдява светилниците на вярващите, за да не трептят и да не угаснат. Ако това свято масло не се изливаше от небето чрез вестите на Божия Дух, оръдията на злото биха имали пълен контрол над хората.“

> “God is dishonored when we do not receive the communications which he sends us. Thus we refuse the golden oil which he would pour into our souls to be communicated to those in darkness. When the call shall come, ‘Behold, the bridegroom cometh; go ye out to meet him,’ those who have not received the holy oil, who have not cherished the grace of Christ in their hearts, will find, like the foolish virgins, that they are not ready to meet their Lord. They have not, in themselves, the power to obtain the oil, and their lives are wrecked. But if God’s Holy Spirit is asked for, if we plead, as did Moses, ‘Show me thy glory,’ the love of God will be shed abroad in our hearts. Through the golden pipes, the golden oil will be communicated to us. ‘Not by might, nor by power, but by my Spirit, saith the Lord of Hosts.’ By receiving the bright beams of the Sun of Righteousness, God’s children shine as lights in the world.” Review and Herald, July 20, 1897.

> „Бог бива безчестен, когато не приемаме вестите, които Той ни изпраща. Така ние отказваме златното масло, което Той би излял в душите ни, за да бъде предадено на онези, които са в тъмнина. Когато дойде призивът: „Ето, младоженецът иде; излезте да го посрещнете“, онези, които не са приели святото масло, които не са съхранили Христовата благодат в сърцата си, ще открият, както неразумните девици, че не са готови да посрещнат своя Господ. Те нямат в себе си сила да се сдобият с маслото и животът им претърпява крушение. Но ако Божият Свети Дух бъде поискан, ако умоляваме, както направи Моисей: „Покажи ми славата Си“, Божията любов ще се излее в сърцата ни. Чрез златните тръби златното масло ще бъде предадено на нас. „Не чрез сила, нито чрез мощ, а чрез Духа Ми, казва Господ на Силите.“ Като приемат светлите лъчи на Слънцето на правдата, Божиите чеда светят като светлини в света.“ Review and Herald, July 20, 1897.

Zechariah had repeatedly asked who the two olive trees were, thus drawing attention to the various symbols of the two witnesses. Sister White identifies the two olive trees as the two witnesses of Revelation eleven.

Захария нееднократно беше питал кои са двете маслинови дървета, като по този начин насочваше вниманието към различните символи на двамата свидетели. Сестра Уайт определя двете маслинови дървета като двамата свидетели от Откровение единадесета глава.

> “Concerning the two witnesses the prophet declares further: ‘These are the two olive trees, and the two candlesticks standing before the God of the earth.’ ‘Thy word,’ said the psalmist, ‘is a lamp unto my feet, and a light unto my path.’ Revelation 11:4; Psalm 119:105. The two witnesses represent the Scriptures of the Old and the New Testament.” The Great Controversy, 267.

> „Относно двамата свидетели пророкът по-нататък заявява: „Това са двете маслинови дървета и двата светилника, които стоят пред Бога на земята.“ „Твоето слово — каза псалмистът — е светило на нозете ми и виделина на пътеката ми.“ Откровение 11:4; Псалом 119:105. Двамата свидетели представляват Писанията на Стария и Новия Завет.“ Великата борба, 267.

Zechariah had wanted to understand who these two witnesses were. In the French Revolution they were the Old and New Testaments. They were represented as Moses and Elijah that were slain in the street by the beast that ascended out of the bottomless pit. They represent the ministry of Future for America that was slain on July 18, 2020.

Захария бе пожелал да разбере кои са тези двама свидетели. Във Френската революция те бяха Старият и Новият Завет. Те бяха представени като Моисей и Илия, които бяха убити на улицата от звяра, който излизаше от бездънната пропаст. Те представляват служението на Future for America, което бе убито на 18 юли 2020 г.

In the beginning of the chapter, after Zechariah is awakened, when the dead dry bones are brought together, but not yet alive, Gabriel asks “What seest thou?” Zechariah describes what he has seen, and then asks “What are these my lord?” Gabriel emphasizes the subject of the question, by answering Zechariah’s question with a question. He asks Zechariah, “Knowest thou not what these be?” Gabriel then answers “This is the word of the Lord unto Zerubbabel, saying, Not by might, nor by power, but by my spirit, saith the Lord of hosts.”

В началото на главата, след като Захария е събуден, когато мъртвите сухи кости са събрани заедно, но все още не са оживели, Гавриил пита: „Що виждаш?“ Захария описва какво е видял, а после пита: „Що са тия, господарю мой?“ Гавриил подчертава предмета на въпроса, като отговаря на въпроса на Захария с въпрос. Той пита Захария: „Не знаеш ли какво са тия?“ След това Гавриил отговаря: „Това е словото Господне към Зоровавел, което гласи: Не чрез сила, нито чрез мощ, а чрез Моя Дух, казва Господ на Силите.“

The Word of the Lord that was given to Zerubbabel was, “Not by might, nor by power, but by my spirit. Who art thou, O great mountain? before Zerubbabel thou shalt become a plain: and he shall bring forth the headstone thereof with shoutings, crying, Grace, grace unto it.”

Словото Господне, което бе дадено на Зоровавел, беше: „Не чрез сила, нито чрез мощ, а чрез Моя Дух. Кой си ти, о голяма планина? Пред Зоровавел ще станеш равнина; и той ще изнесе върховия камък сред възклицания, като викат: Благодат, благодат върху него.“

Zerubbabel, the governor, represents the messenger that prepares the way in the beginning and ending history, before whom the mountain becomes as a plain. Isaiah identifies the work of the same messenger and says he will “make straight in the desert a highway for our God,” and that he will cause “every valley” to “be exalted.” He will also cause “every mountain and hill” to “be made low,” for the “great mountain” before governor Zerubbabel “shall become a plain.”

Зоровавел, управителят, представлява вестителя, който приготвя пътя в началната и заключителната история, пред когото планината става като равнина. Исая определя делото на същия вестител и казва, че той ще „приготви в пустинята път за нашия Бог“ и че ще направи „всяка долина“ да „се издигне“. Той също така ще направи „всяка планина и хълм“ да „се сниши“, защото „голямата планина“ пред управителя Зоровавел „ще стане равнина“.

William Miller’s message of the “seven times” was given him by God. Zerubbabel represents William Miller who placed the foundation stone of the “seven times,” and he also represents the hands that “shall bring forth the headstone” with “shouting, crying, Grace, Grace unto it.” The doubling of the word “grace,” represents the message of the Midnight Cry. The “shouting” represents the same message as represented by the loud cry of the third angel and the “crying” represents the Midnight Cry. The entire passage is about the Midnight Cry message. It is about the virgins that were asleep in death on the streets of Revelation eleven, that runs through the valley of dead dry bones. It is about the resurrection of the dead dry bones, and it is about the prophetic role of the “plummet” that the wise virgins see that causes them to rejoice.

Вестта на Уилям Милър за „седемте времена“ му беше дадена от Бога. Зоровавел представлява Уилям Милър, който положи основния камък на „седемте времена“, и той също представлява ръцете, които „ще изнесат връхния камък“ с „викове, възгласящи: Благодат, благодат нему“. Удвояването на думата „благодат“ представлява вестта на Среднощния вик. „Виковете“ представляват същата вест, каквато е представена от силния вик на третия ангел, а „възгласящите“ представляват Среднощния вик. Целият този пасаж е за вестта на Среднощния вик. Той е за девиците, които спяха в смърт по улиците на Откровение единадесета глава, която преминава през долината на мъртвите сухи кости. Той е за възкресението на мъртвите сухи кости и е за пророческата роля на „отвеса“, който мъдрите девици виждат и който ги кара да се радват.

Then Zechariah says, “moreover.” Moreover, means to place the following passage over the top of the previous passage. It is a reference to the prophetic principle of line upon line. The previous dialogue identified the awakening at midnight of God’s people, represented by Zechariah. The previous dialogue repeatedly emphasized the desire of God’s people in the last days to understand who the two witnesses of Revelation eleven are. The previous dialogue identified that Zerubbabel represents the work in the first movement and also the work in the last movement. It identified Zerubbabel’s “hands” (representing human power), were to lay the foundation stone and the headstone, but the work of his hands was and is only accomplished through the divine power of the Comforter.

Тогава Захария казва: „освен това“. „Освен това“ означава следващият откъс да бъде положен върху предходния. Това е препратка към пророческия принцип „ред след ред“. Предходният диалог посочи пробуждането в полунощ на Божия народ, представен чрез Захария. Предходният диалог многократно подчерта желанието на Божия народ в последните дни да разбере кои са двамата свидетели от Откровение единадесета глава. Предходният диалог посочи, че Зоровавел представлява делото в първото движение, а също и делото в последното движение. Той посочи, че „ръцете“ на Зоровавел (представляващи човешката сила) трябваше да положат основния камък и крайъгълния камък, но делото на неговите ръце е било и е осъществявано единствено чрез божествената сила на Утешителя.

The dialogue that followed, which is to be placed over the previous dialogue, identifies that when the “hands of Zerubbabel” are finishing the work, then God’s people in the last days, will “know that the Lord” “sent” Gabriel, the light bearer “unto” God’s people. They will recognize the heavenly communication process that is the first truth represented in connection with the Revelation of Jesus Christ. To refuse the message and work of Zerubbabel, is to refuse the message that comes from Gabriel, which he received from Christ, which He in turn received from the Father.

Диалогът, който последва и който следва да бъде поставен върху предишния диалог, показва, че когато „ръцете на Зоровавел“ завършват делото, тогава Божият народ в последните дни ще „познае, че Господ“ е „изпратил“ Гавриил, носителя на светлина, „при“ Божия народ. Те ще разпознаят небесния процес на предаване на вестта, който е първата истина, представена във връзка с Откровението на Исус Христос. Да се отхвърли вестта и делото на Зоровавел, означава да се отхвърли вестта, която идва от Гавриил, която той е получил от Христос, а Той от своя страна я е получил от Отца.

Then the two classes of worshippers are defined. One class “hath despised the day of small things?” The other class “shall rejoice” when they “shall see the plummet in the hand of Zerubbabel with those seven” who “are the eyes of the Lord, which run to and fro through the whole earth.” Those that despise the day of small things, are despising the historical work of William Miller as represented by the “plummet.” They are contrasted with those who rejoice when they see the “plummet” in the hands of Zerubbabel. Zechariah’s “plummet” is the building stone that produces a division. One class despises the “plummet,” for they refuse to see that the “plummet” in the hand of Zerubbabel is with “those seven.” The word “seven” that is with the “plummet,” is the same Hebrew word that is translated as “seven times” in Leviticus twenty-six.

Тогава се определят двете групи поклонници. Едната група „е презряла деня на малките неща?“ Другата група „ще се зарадва“, когато „видят отвеса в ръката на Зоровавел с ония седем“, които „са очите Господни, които тичат насам-натам по цялата земя“. Онези, които презират деня на малките неща, презират историческото дело на Уилям Милър, представено чрез „отвеса“. Те са противопоставени на онези, които се радват, когато видят „отвеса“ в ръцете на Зоровавел. „Отвесът“ на Захария е строителният камък, който произвежда разделение. Едната група презира „отвеса“, защото отказва да види, че „отвесът“ в ръката на Зоровавел е с „ония седем“. Думата „седем“, която е с „отвеса“, е същата еврейска дума, преведена като „седем пъти“ в Левит двадесет и шест.

Then Zechariah repeats the fact that when he wakes up, he does not know who the two witnesses are. He therefore asks another time, “What are these two olive trees?” He repeats it again, questioning “What be these two olive branches which through the two golden pipes empty the golden oil out of themselves?” And Gabriel emphasizes the question by once again answering Zechariah’s question with a question, “Knowest thou not what these be?” to which Zechariah answers, “No.” Gabriel then says “These are the two anointed ones, that stand by the Lord of the whole earth.”

Тогава Захария повтаря факта, че когато се събужда, не знае кои са двамата свидетели. Затова пита още веднъж: „Що са тия две маслинови дървета?“ Той го повтаря отново, като пита: „Що са тия две маслинови клонки, които чрез двете златни тръби изпразват от себе си златното масло?“ И Гавриил подчертава въпроса, като още веднъж отговаря на въпроса на Захария с въпрос: „Не знаеш ли що са тия?“, на което Захария отговаря: „Не, господарю мой.“ Тогава Гавриил казва: „Тия са двамата помазани, които стоят при Господа на цялата земя.“

The chapter begins with Gabriel awakening Zechariah out of his sleep. Zechariah therefore represents the virgins that are awakened at midnight, and when those virgins are awakened, they are represented as having an overwhelming burden to understand what the two witnesses of Revelation chapter eleven represent. All the books of the Bible meet and end in the book of Revelation. All the prophets agree with one another, for God is not the author of confusion. All the prophets are speaking more about the last days, than the days in which they lived.

Главата започва с това, че Гавриил събужда Захария от съня му. Следователно Захария представя девиците, които биват събудени в полунощ; а когато тези девици бъдат събудени, те са представени като носещи непреодолимо бреме да разберат какво представляват двамата свидетели от единадесета глава на Откровение. Всички книги на Библията се срещат и завършват в книгата Откровение. Всички пророци са в съгласие един с друг, защото Бог не е автор на безредие. Всички пророци говорят повече за последните дни, отколкото за дните, в които са живели.

Gabriel employs the Alpha and Omega principle by identifying that Zerubbabel will begin and end the work of building the temple. His work is represented as laying the foundation stone at the beginning and the headstone at the end. Zerubbabel represents the movement of the Millerites and the movement of Future for America.

Гавриил прилага принципа Алфа и Омега, като посочва, че Зоровавел ще започне и ще завърши делото по построяването на храма. Неговото дело е представено чрез полагането на основния камък в началото и на крайъгълния камък в края. Зоровавел представлява движението на милеритите и движението „Future for America“.

What Gabriel presents to Zechariah is that the work of the Midnight Cry, whether in the movement of the first angel or in the movement of the third angel, is accomplished with the power of the Holy Spirit.

Това, което Гавриил представя на Захария, е, че делото на Среднощния вик — било в движението на първия ангел, било в движението на третия ангел — се извършва със силата на Светия Дух.

While they lay dead in the street, the world rejoiced over their dead bodies, but when they arose, the world then feared and they rejoiced. They rejoice because they see the plummet of those “seven times” in the hand of Zerubbabel. The plummet is the stone that is built upon, which separates the wise from the foolish.

Докато лежаха мъртви на улицата, светът се радваше заради мъртвите им тела; но когато те възкръснаха, тогава светът се уплаши, а те се възрадваха. Те се радват, защото виждат отвеса на онези „седем времена“ в ръката на Зоровавел. Отвесът е камъкът, върху който се гради, който отделя мъдрите от неразумните.

Zechariah does not say “the seven,” he says, “those seven.” They see both twenty-five hundred and twenty years of scattering. The word translated as “seven” is the same word that is translated as “seven times” in Leviticus twenty-six, and represents “the curse” of slavery that was brought upon both the northern and southern kingdoms of Israel. The book of Daniel identifies “those seven” as a first and a last indignation.

Захария не казва „седемте“, а казва „онези седем“. Те виждат и двете хиляди петстотин и двадесет години на разпръсване. Думата, преведена като „седем“, е същата дума, която е преведена като „седем пъти“ в Левит двадесет и шеста глава, и представлява „проклятието“ на робството, което бе доведено и върху северното, и върху южното царство на Израил. Книгата на Даниил определя „онези седем“ като първо и последно негодувание.

The foundation stone laid by William Miller was the “seven times,” and the headstone laid by the movement of the third angel is the “seven times.” Those that rejoice when they see “those seven” in the awakening of the Midnight Cry of the last days, will witness a division and separation of the precious and the vile. The precious will rejoice as they come into full unity, and the vile will find out too late that they have not the oil that has been coming down through the two golden pipes. The truth that causes the rejoicing for one class will be a stone of stumbling for the other class, though it was available to see for all that were willing to see.

Основният камък, положен от Уилям Милър, бяха „седемте времена“, а връхният камък, положен от движението на третия ангел, е „седемте времена“. Онези, които се радват, когато видят „тези седем“ в събуждането на Среднощния вик на последните дни, ще станат свидетели на разделение и отделяне на скъпоценното от нищожното. Скъпоценното ще се радва, когато влезе в пълно единство, а нищожното ще узнае твърде късно, че няма онова масло, което е слизало през двете златни тръби. Истината, която причинява радост на едната класа, ще бъде камък за препъване на другата класа, макар че беше достъпна за виждане за всички, които бяха готови да видят.

Just as the “seven times” became a test in the beginning in 1856, when Philadelphian Adventism transitioned unto Laodicean Adventism, the “seven times” is once again a test at the ending, right where Laodicean Adventism is transitioned unto Philadelphian Adventism. The test in the beginning was failed in 1863, with the rejection of the biblical doctrine of “seven times.” Those that fail the test at the ending in 2023, will do so for rejecting the experience demanded by the remedy identified by the “seven times” of Leviticus twenty-six.

Точно както „седемте времена“ станаха изпитание в началото през 1856 г., когато филаделфийският адвентизъм премина в лаодикийски адвентизъм, така и „седемте времена“ отново са изпитание в края, именно там, където лаодикийският адвентизъм преминава във филаделфийски адвентизъм. Изпитанието в началото бе провалено през 1863 г. чрез отхвърлянето на библейското учение за „седемте времена“. Онези, които се провалят в изпитанието в края през 2023 г., ще сторят това, като отхвърлят преживяването, изисквано от лекарството, посочено чрез „седемте времена“ в Левит двадесет и шеста глава.

It was important to identify that the book of Daniel fully upholds the “seven times,” before we begin to consider the prophetic message of the first six chapters of the book of Daniel, for chapters four and five are about the “seven times,” and they identify the beginning and ending of the two horns of the earth beast of Revelation chapter thirteen.

Беше важно да се установи, че книгата на Даниил напълно потвърждава „седемте времена“, преди да започнем да разглеждаме пророческата вест на първите шест глави на книгата на Даниил, защото четвърта и пета глава са за „седемте времена“ и те посочват началото и края на двата рога на земния звяр от тринадесета глава на Откровение.

We will begin our consideration of those first six chapters in the next article.

В следващата статия ще започнем разглеждането на тези първи шест глави.

> “The light that Daniel received from God was given especially for these last days. The visions he saw by the banks of the Ulai and the Hiddekel, the great rivers of Shinar, are now in process of fulfillment, and all the events foretold will soon come to pass.

> „Светлината, която Даниил получи от Бога, бе дадена особено за тези последни дни. Виденията, които той видя при бреговете на Улай и Хидекел, големите реки на Сеннаар, сега са в процес на изпълнение и всички предсказани събития скоро ще се сбъднат.

> “Consider the circumstances of the Jewish nation when the prophecies of Daniel were given.

> „Разгледайте обстоятелствата на юдейския народ, когато бяха дадени пророчествата на Даниил.

> “Let us give more time to the study of the Bible. We do not understand the word as we should. The book of Revelation opens with an injunction to us to understand the instruction that it contains. ‘Blessed is he that readeth, and they that hear the words of this prophecy,’ God declares, ‘and keep those things which are written therein: for the time is at hand.’ When we as a people understand what this book means to us, there will be seen among us a great revival. We do not understand fully the lessons that it teaches, notwithstanding the injunction given us to search and study it.

> „Нека отделяме повече време за изучаването на Библията. Ние не разбираме словото така, както би трябвало. Книгата Откровение започва с наставление към нас да разбираме поучението, което тя съдържа. „Блажен е онзи, който чете, и онези, които слушат думите на това пророчество — заявява Бог — и пазят написаното в него; защото времето е близо.“ Когато ние като народ разберем какво означава тази книга за нас, между нас ще се види голямо съживление. Ние не разбираме напълно уроците, които тя преподава, въпреки наставлението, дадено ни да я изследваме и изучаваме.

> “In the past teachers have declared Daniel and the Revelation to be sealed books, and the people have turned from them. The veil whose apparent mystery has kept many from lifting it, God’s own hand has withdrawn from these portions of His word. The very name ‘Revelation’ contradicts the statement that it is a sealed book. ‘Revelation’ means that something of importance is revealed. The truths of this book are addressed to those living in these last days. We are standing with the veil removed in the holy place of sacred things. We are not to stand without. We are to enter, not with careless, irreverent thoughts, not with impetuous footsteps, but with reverence and godly fear. We are nearing the time when the prophecies of the book of Revelation are to be fulfilled.” Testimonies to Ministers, 113.

> „В миналото учители са заявявали, че книгите Данаил и Откровение са запечатани книги, и народът се е отвръщал от тях. Покривалото, чиято привидна тайнственост е възпирала мнозина да го повдигнат, Сам Бог е отдръпнал от тези части на Своето слово. Самото име „Откровение“ опровергава твърдението, че тя е запечатана книга. „Откровение“ означава, че нещо важно е разкрито. Истините на тази книга са отправени към онези, които живеят в тези последни дни. Ние стоим с отстранено покривало в светото място на свещените неща. Не бива да стоим отвън. Трябва да влезем — не с небрежни, неблагоговейни мисли, не с прибързани стъпки, а с благоговение и страх Божий. Приближаваме се към времето, когато пророчествата от книгата Откровение трябва да се изпълнят.“ Свидетелства към служителите, 113.

Back to Articles