Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Five

Книгата на Йоил и Лаодикийската църква на адвентистите от седмия ден - Част пета

How Long? The Fifth Seal

Докога? Петият печат

Author

Jeff Pippenger

Published

December 7, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

When “the light for that time is given” it is either “received” or “rejected.” The separation that is accomplished when the light is introduced is the work of the everlasting gospel, which includes not only the sealing of God’s people, but the separation of the wheat and the tares. The final testing and separation process began at 9/11, when the prophetic question asks, “how long?” and the prophetic answer is, “until the Sunday law.” The last mention of the symbol of “how long” is found in the fifth seal in the book of Revelation.

Когато „светлината за онова време е дадена“, тя бива или „приета“, или „отхвърлена“. Разделянето, което се осъществява, когато светлината бъде въведена, е дело на вечното евангелие, което включва не само запечатването на Божия народ, но и отделянето на житото от плевелите. Последният процес на изпитване и разделяне започна на 11 септември, когато пророческият въпрос пита: „докога?“, а пророческият отговор е: „до неделния закон“. Последното споменаване на символа „докога“ се намира в петия печат в книгата Откровение.

> And when he had opened the fifth seal, I saw under the altar the souls of them that were slain for the word of God, and for the testimony which they held: And they cried with a loud voice, saying, How long, O Lord, holy and true, dost thou not judge and avenge our blood on them that dwell on the earth?

> И когато отвори петия печат, видях под олтара душите на онези, които бяха убити за Божието слово и за свидетелството, което държаха; и те извикаха със силен глас, казвайки: Докога, Господи, свети и истинни, няма да съдиш и да отмъстиш за нашата кръв над онези, които живеят на земята?

> And white robes were given unto every one of them; and it was said unto them, that they should rest yet for a little season, until their fellowservants also and their brethren, that should be killed as they were, should be fulfilled. Revelation 6:9–11.

> И на всеки един от тях бе дадена бяла дреха; и бе им казано, че трябва още малко време да почиват, докле се изпълни числото и на техните съслужители, и на братята им, които щяха да бъдат убити, както и те. Откровение 6:9–11.

Inspiration places the answer to the question of “how long” asked by the “souls of them that were slain” in future, when a second group of papal martyrs is made up. That begins at the Sunday law, and for this reason Sister White identifies Revelation chapter eighteen as the fulfilment of the second group of martyrs. There are two “voices” in the first five verses; the first voice marks 9/11 and the second voice calls men and women out of Babylon at the Sunday law. Sister White identifies the symbol of “how long” in the fifth seal with the first five verses of Revelation eighteen to outline 9/11 to the Sunday law. The focus is not on separation and sealing God’s people, but on the judgment of the papacy for murdering the martyrs of past history and those martyrs during the Sunday law crisis that make up the second group of papal martyrs.

Вдъхновението поставя отговора на въпроса „докога“, зададен от „душите на закланите“, в бъдещето, когато се попълни втора група папски мъченици. Това започва при неделния закон и поради тази причина сестра Уайт определя осемнадесета глава на Откровение като изпълнението относно втората група мъченици. В първите пет стиха има два „гласа“; първият глас отбелязва 11 септември, а вторият глас призовава мъже и жени да излязат от Вавилон при неделния закон. Сестра Уайт свързва символа „докога“ в петия печат с първите пет стиха на Откровение осемнадесета глава, за да очертае периода от 11 септември до неделния закон. Акцентът не е върху отделянето и запечатването на Божия народ, а върху съда над папството за убийството на мъчениците от миналата история и на онези мъченици по време на кризата на неделния закон, които съставят втората група папски мъченици.

> “When the fifth seal was opened, John the Revelator in vision saw beneath the altar the company that were slain for the Word of God and the testimony of Jesus Christ. After this came the scenes described in the eighteenth of Revelation, when those who are faithful and true are called out from Babylon. [Revelation 18:1–5, quoted.]” Manuscript Releases, volume 20, 14.

> „Когато петият печат беше отворен, Йоан Богослов във видение видя под олтара множеството на онези, които бяха убити за Божието слово и за свидетелството на Исус Христос. След това дойдоха сцените, описани в осемнадесетата глава на Откровение, когато онези, които са верни и истинни, биват призовани да излязат от Вавилон. [Откровение 18:1–5, цитирано.]“ Manuscript Releases, том 20, 14.

In the other passage where she identifies the martyrs of the fifth seal and the future and second group of martyrs who are made up in the Sunday law crisis, she says those scenes “would be in a period of time in the future.” The two voices of Revelation eighteen represent the “period of time in the future.” The first voice in the beginning at 9/11 and the second voice at the Sunday law

В другия пасаж, където тя отъждествява мъчениците от петия печат и бъдещата, втора група мъченици, която се формира в кризата около неделния закон, тя казва, че тези сцени „биха били в един бъдещ период от време“. Двата гласа от Откровение осемнадесета глава представляват „бъдещия период от време“. Първият глас е в началото, при 11 септември, а вторият глас — при неделния закон.

> “‘And when he had opened the fifth seal, I saw under the altar the souls of them that were slain for the word of God, and for the testimony which they held: and they cried with a loud voice, saying, How long, O Lord, Holy and true, doest Thou not judge and avenge our blood on them that dwell on the earth? And white robes were given unto every one of them [They were pronounced pure and holy]; and it was said unto them, that they should rest yet for a little season, until their fellowservants also and their brethren, that should be killed as they were, should be fulfilled’ [Revelation 6:9–11]. Here were scenes presented to John that were not in reality but that which would be in a period of time in the future.

> „И когато отвори петия печат, видях под олтара душите на онези, които бяха убити за Божието слово и за свидетелството, което държаха; и те извикаха със силен глас, казвайки: Докога, о, Господи, Свети и Истинни, не съдиш и не отмъщаваш за кръвта ни на онези, които живеят на земята? И на всеки от тях бяха дадени бели одежди [Те бяха обявени за чисти и свети]; и им бе казано да си починат още малко време, докле се изпълни числото и на съслужителите им, и на братята им, които щяха да бъдат убити, както и те“ [Откровение 6:9–11]. Тук бяха представени на Йоан сцени не на действителността, а на онова, което щеше да бъде в един бъдещ период от време.

> “Revelation 8:1–4 quoted.” Manuscript Releases, volume 20, 197.

> „Откровение 8:1–4, цитирано.“ Ръкописни издания, том 20, 197.

Sister White associates the fulfillment of the formation of the second group of martyrs in the future and in the other passage she quotes Revelation 18:1–5, which identifies a voice in the first three verses and another voice in verses four and five. The first voice marks 9/11 when the great buildings of New York came down and the second voice is the Sunday law when God’s other flock is called out of Babylon. In the second passage she refers to Revelation chapter eight and the first four verses which identify the opening of the seventh seal, when coals from off the altar are cast to the earth which aligns with Pentecost, when fire came from heaven and illuminated the disciples, just as Elijah’s twelve stones were illuminated and as represented by tongues of fire upon the disciples.

Сестра Уайт свързва изпълнението на формирането на втората група мъченици с бъдещето, а в другия пасаж тя цитира Откровение 18:1–5, където се посочва един глас в първите три стиха и друг глас в стихове четири и пет. Първият глас отбелязва 11 септември, когато великите сгради на Ню Йорк паднаха, а вторият глас е неделният закон, когато другото Божие стадо е призовано да излезе от Вавилон. Във втория пасаж тя се позовава на осма глава от Откровение и на първите четири стиха, които посочват отварянето на седмия печат, когато въглени от олтара се хвърлят на земята, което съответства на Петдесетница, когато огън слезе от небето и освети учениците, както дванадесетте камъка на Илия бяха осветени и както е представено чрез огнени езици върху учениците.

## How Long? Zechariah & John

Докога? Захария и Йоан

How long is a prophetic symbol of the period of time from 9/11 unto the Sunday law which has been typified in the story of Mount Carmel, the history of the Millerites from 1840 to 1844, the history of Moses’ from the eighth to tenth plague, the witness of the martyrs of the fifth seal and in Zechariah the question is asked “how long” would it be until God had mercy upon Jerusalem that had been in Babylon for seventy years.

„Колко дълго“ е пророчески символ на периода от време от 11 септември до неделния закон, който е бил предобразен в историята на планината Кармил, в историята на милеристите от 1840 до 1844 година, в историята на Моисей от осмата до десетата язва, в свидетелството на мъчениците от петия печат; а в Захария е зададен въпросът: „Докога?“ — докато Бог се смили над Йерусалим, който бе вавилонски пленник в продължение на седемдесет години.

> Then the angel of the Lord answered and said, O Lord of hosts, how long wilt thou not have mercy on Jerusalem and on the cities of Judah, against which thou hast had indignation these threescore and ten years?

> Тогава ангелът Господен отговори и каза: Господи на Силите, докога няма да окажеш милост към Йерусалим и към градовете на Юда, против които Ти се гневиш през тези седемдесет години?

> And the Lord answered the angel that talked with me with good words and comfortable words.

> И Господ отговори на ангела, който говореше с мен, с добри думи и утешителни думи.

> So the angel that communed with me said unto me, Cry thou, saying, Thus saith the Lord of hosts; I am jealous for Jerusalem and for Zion with a great jealousy. And I am very sore displeased with the heathen that are at ease: for I was but a little displeased, and they helped forward the affliction. Therefore thus saith the Lord; I am returned to Jerusalem with mercies: my house shall be built in it, saith the Lord of hosts, and a line shall be stretched forth upon Jerusalem. Cry yet, saying, Thus saith the Lord of hosts; My cities through prosperity shall yet be spread abroad; and the Lord shall yet comfort Zion, and shall yet choose Jerusalem. Zechariah 1:12–17.

> И тъй, ангелът, който говореше с мене, ми рече: Извикай, като кажеш: Така казва Господ на Силите: Ревнувам за Йерусалим и за Сион с голяма ревност. И твърде много се гневя против народите, които са спокойни; защото Аз се бях разгневил само малко, а те спомогнаха за усилването на бедствието. Затова така казва Господ: Върнах се към Йерусалим с милости; домът Ми ще се съгради в него, казва Господ на Силите, и върху Йерусалим ще се простре измервателен шнур. Извикай още, като кажеш: Така казва Господ на Силите: Градовете Ми пак ще се разпространят чрез благоденствие; и Господ пак ще утеши Сион, и пак ще избере Йерусалим. Захария 1:12–17.

Sister White directly aligns Zechariah’s “threescore and ten years” (seventy years) that literal ancient Israel was in bondage to literal Babylon with the twelve hundred and sixty years from 538 unto 1798 that spiritual Israel (Christians) were in bondage to spiritual Babylon (Roman Catholicism).

Сестра Уайт пряко приравнява „седемдесетте години“ на Захария, през които буквалният древен Израил беше в робство на буквалния Вавилон, с хиляда двеста и шестдесетте години от 538 до 1798, през които духовният Израил (християните) беше в робство на духовния Вавилон (Римокатолицизма).

> “God’s church on earth was as verily in captivity during this long period of relentless persecution as were the children of Israel held captive in Babylon during the period of the exile.” Prophets and Kings, 714.

> „Божията църква на земята бе също тъй действително в плен през този дълъг период на безмилостно преследване, както и израилевите чеда, държани в плен във Вавилон по време на изгнанието.“ Пророци и царе, 714.

In 1798, at the end of the twelve hundred and sixty years the first of three messages represented as angels in Revelation fourteen arrived. The second arrived on April 19, 1844 and the third on October 22, 1844. The history symbolized by the question, “how long” is from 9/11 unto the Sunday law, and that period of time was typified in the beginning of Adventism in the Millerite movement of August 11, 1840 unto October 22, 1844. That period is symbolically illustrated by John the Revelator in chapter ten when John eats the little book that was sweet in his mouth, but became bitter in his stomach.

През 1798 г., в края на хиляда двеста и шестдесетте години, пристигна първата от трите вести, представени като ангели в Откровение 14. Втората пристигна на 19 април 1844 г., а третата — на 22 октомври 1844 г. Историята, символизирана от въпроса „докога“, е от 11/9 до неделния закон, и този период от време бе предобразен в началото на адвентизма в милеритското движение — от 11 август 1840 г. до 22 октомври 1844 г. Този период е символично илюстриран от Йоан Богослов в десета глава, когато Йоан изяжда малката книжка, която беше сладка в устата му, но стана горчива в стомаха му.

> And the voice which I heard from heaven spake unto me again, and said, Go and take the little book which is open in the hand of the angel which standeth upon the sea and upon the earth. And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter.

> И гласът, който чух от небето, отново ми проговори и каза: Иди, вземи малката книжка, която е отворена в ръката на ангела, който стои върху морето и върху земята. И отидох при ангела и му казах: Дай ми малката книжка. А той ми рече: Вземи я и я изяж; и тя ще огорчи корема ти, но в устата ти ще бъде сладка като мед. И взех малката книжка от ръката на ангела и я изядох; и беше в устата ми сладка като мед; а щом я изядох, коремът ми се огорчи.

> And he said unto me, Thou must prophesy again before many peoples, and nations, and tongues, and kings. Revelation 10:8–11.

> И ми каза: Ти трябва отново да пророкуваш пред много племена и народи, езици и царе. Откровение 10:8–11.

The history John is illustrating is represented by the book that was eaten, for the eating represented the Millerites coming to understand the message and their experience in proclaiming that message. So, when John is told immediately after that history is set forth that John must prophesy again, the prophesying that is being identified is the history of 1840 to 1844. John is told that the Millerite history from 1840 to 1844 is repeated in the history of the end of Adventism. As soon as John is told that he must prophesy again he is told to measure the temple.

Историята, която Йоан илюстрира, е представена чрез книжката, която бе изядена, защото изяждането представляваше това, че милеритите дойдоха до разбиране на вестта и тяхното преживяване в нейното прогласяване. Следователно, когато веднага след като тази история е изложена, на Йоан му се казва, че трябва отново да пророкува, пророкуването, което се посочва, е историята от 1840 до 1844 година. На Йоан му се казва, че милеритската история от 1840 до 1844 година се повтаря в историята на края на адвентизма. Веднага щом на Йоан е казано, че трябва отново да пророкува, му е казано да измери храма.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> И ми бе дадена тръстика, подобна на жезъл; и ангелът застана и каза: Стани и измери Божия храм, и олтара, и онези, които се покланят в него. А двора, който е вън от храма, остави вън и не го измервай, защото е даден на езичниците; и те ще тъпчат светия град четиридесет и два месеца. Откровение 11:1, 2.

The work given to Adventism post-October 22, 1844 was represented by John as measuring or building the temple, in agreement with the promise set forth in Zechariah that “a line would be stretched forth upon Jerusalem” again—for the Lord would “yet choose Jerusalem.” The history represented at the beginning of Adventism with the Philadelphian movement of Millerite Adventism is repeated at the ending of Adventism with the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand. At the great disappointment of October 22, 1844, a period of time, represented as “the days of the voice of the seventh angel” began.

Делото, възложено на адвентизма след 22 октомври 1844 г., бе представено от Йоан като измерване или изграждане на храма, в съгласие с обещанието, изложено в Захария, че „още ще се простре въже върху Ерусалим“ — защото Господ „още ще избере Ерусалим“. Историята, представена в началото на адвентизма чрез Филаделфийското движение на милеритовия адвентизъм, се повтаря в края на адвентизма чрез Филаделфийското движение на сто четиридесет и четирите хиляди. При великото разочарование на 22 октомври 1844 г. започна период от време, представен като „дните, когато ще затръби седмият ангел“.

> But in the days of the voice of the seventh angel, when he shall begin to sound, the mystery of God should be finished, as he hath declared to his servants the prophets. Revelation 10:7.

> Но в дните, когато гласът на седмия ангел ще зазвучи, щом той започне да тръби, Божията тайна ще се изпълни, както Той я е благовестил на Своите слуги, пророците. Откровение 10:7.

The message was sweet to the Millerites when the Islamic time prophecy of the second woe was fulfilled just as the Millerites had predicted in advance of August 11, 1840. The message turned bitter in the stomach at the great disappointment of October 22, 1844. As soon as John finishes illustrating the history of 1840 to 1844, he is informed that he must do the very same thing (prophesy) again. Then he is told to measure Jerusalem, and when he does so he is aligning with Zechariah’s prophecy of the Lord choosing Jerusalem. From October 22, 1844 onward prophetic history is represented as the “days of the voice of the seventh angel.” The “days” of the message (voice) of the seventh angel (third woe) represent a period of time when the divinity of Christ would be permanently combined with humanity who were to be the one hundred and forty-four thousand. That work was delayed by the rebellion of 1863, and on 9/11 the sounding of the seventh angel (third woe) once again began to sound.

Вестта беше сладка за милеритите, когато ислямското времево пророчество за второто горко се изпълни точно както милеритите бяха предсказали преди 11 август 1840 г. Вестта се превърна в горчива в стомаха при великото разочарование от 22 октомври 1844 г. Щом Йоан завършва да илюстрира историята от 1840 до 1844 г., му се съобщава, че трябва да направи същото това отново (да пророкува). След това му се казва да измери Ерусалим, и когато го прави, той се привежда в съответствие с пророчеството на Захария за това как Господ избира Ерусалим. От 22 октомври 1844 г. нататък пророческата история е представена като „дните на гласа на седмия ангел“. „Дните“ на вестта (гласа) на седмия ангел (третото горко) представляват период от време, когато божествеността на Христос щеше трайно да се съчетае с човечеството, което трябваше да бъде сто четиридесет и четирите хиляди. Това дело беше забавено поради бунта от 1863 г., а на 11 септември звученето на седмия ангел (третото горко) отново започна да звучи.

In sacred history the Lord chose Jerusalem to place His name there, and his “name” is His character. Jerusalem and Zion are referenced by Zechariah when he states, “I am jealous for Jerusalem and for Zion with a great jealousy” and thereafter with, “the Lord shall yet comfort Zion, and shall yet choose Jerusalem.” Zion is comforted when it receives the Holy Spirit who is the “Comforter.” The comforting of the Holy Spirit began at 9/11 in agreement with Christ breathing on the disciples after His descent from meeting with the Father after His resurrection. The manifestation of the Holy Spirit was greatly increased at Pentecost. That season began with the first fruit offering being resurrected and it ended with the first fruit offering of Pentecost, when the entire world then heard the message.

В свещената история Господ избра Йерусалим, за да постави името Си там, а Неговото „име“ е Неговият характер. Към Йерусалим и Сион се отнася Захария, когато казва: „Ревнувам за Йерусалим и за Сион с голяма ревност“, а след това: „Господ още ще утеши Сион и още ще избере Йерусалим.“ Сион бива утешен, когато приема Светия Дух, Който е „Утешителят“. Утешаването чрез Светия Дух започна на 9/11, в съгласие с това, че Христос духна върху учениците след Своето слизане от срещата с Отца след Своето възкресение. Проявлението на Светия Дух бе значително увеличено на Петдесетница. Този период започна с възкресяването на приноса на първия плод и завърши с приноса на първия плод на Петдесетница, когато тогава целият свят чу вестта.

> Comfort ye, comfort ye my people, saith your God. Speak ye comfortably to Jerusalem, and cry unto her, that her warfare is accomplished, that her iniquity is pardoned: for she hath received of the Lord’s hand double for all her sins. Isaiah 41:1, 2.

> Утешавайте, утешавайте Моя народ, казва вашият Бог. Говорете утешително на Ерусалим и викайте към него, че воюването му се свърши, че беззаконието му е простено; защото от ръката Господня прие двойно за всичките си грехове. Исая 41:1, 2.

The one hundred and forty-four thousand are sealed when “their iniquity is pardoned.” This occurs just before the Sunday law as they are lifted up as the Pentecostal first fruit offering while receiving the outpouring of the Holy Spirit without measure as the disciples typified at Pentecost. The sprinkling of rain that began at 9/11 becomes a full outpouring at the Sunday law. In the history the first fruit offering of 9/11 unto the first fruit offering at the Sunday law when the one hundred and forty-four thousand are sealed and prepared as an offering to be lifted up as an ensign from the Sunday law until the close of probation. That history is represented by the first three verses of Revelation eighteen announcing the fall of Babylon, which is the biblical symbol that represents a ‘doubling.’

Сто четиридесет и четирите хиляди се запечатват, когато „беззаконието им е простено“. Това става непосредствено преди неделния закон, когато те са въздигнати като петдесятното приношение на първия плод, докато приемат изливането на Светия Дух без мярка, както учениците бяха предобразени при Петдесятница. Поръсването на дъжда, започнало на 11 септември, става пълно изливане при неделния закон. В историята — от приношението на първия плод на 11 септември до приношението на първия плод при неделния закон, когато сто четиридесет и четирите хиляди са запечатани и приготвени като принос, за да бъдат въздигнати като знаме от неделния закон до края на изпитателното време. Тази история е представена от първите три стиха на Откровение осемнадесета глава, които възвестяват падането на Вавилон — библейският символ, който представлява „удвояване“.

> And after these things I saw another angel come down from heaven, having great power; and the earth was lightened with his glory. And he cried mightily with a strong voice, saying, Babylon the great is fallen, is fallen, and is become the habitation of devils, and the hold of every foul spirit, and a cage of every unclean and hateful bird. For all nations have drunk of the wine of the wrath of her fornication, and the kings of the earth have committed fornication with her, and the merchants of the earth are waxed rich through the abundance of her delicacies. Revelation 18:1–3.

> И след това видях друг ангел да слиза от небето, имащ голяма власт; и земята се освети от неговата слава. И той извика мощно със силен глас, казвайки: Падна, падна великият Вавилон и стана обиталище на бесове, свърталище на всеки нечист дух и клетка на всяка нечиста и омразна птица. Защото всички народи пиха от виното на яростта на нейното блудстване, и земните царе блудстваха с нея, и земните търговци се обогатиха от изобилието на нейния разкош. Откровение 18:1–3.

Throughout the Scriptures a doubling of phrases or words represents the perfect fulfillment of the fall of Babylon in the last days. It is the signature of Alpha and Omega who always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing. Babylon’s two falls are represented as Nimrod and Belshazzar. Nimrod was the beginning of Babylon, when it was simply Babel. Nimrod’s fall represented Belshazzar’s fall and the message of the second angel and the angel of Revelation eighteen is that the fall of Nimrod at the beginning of Babylon represented the fall of Belshazzar at the end, for Alpha and Omega always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing

Навсякъде в Писанията удвояването на изрази или думи представлява съвършеното изпълнение на падението на Вавилон в последните дни. То е отличителният белег на Алфа и Омега, Който винаги онагледява края на едно нещо с началото на едно нещо. Двете падения на Вавилон са представени чрез Нимрод и Валтасар. Нимрод беше началото на Вавилон, когато той беше просто Вавилонската кула. Падението на Нимрод представляваше падението на Валтасар, а вестта на втория ангел и на ангела от Откровение осемнадесета глава е, че падението на Нимрод в началото на Вавилон представляваше падението на Валтасар в края, защото Алфа и Омега винаги онагледява края на едно нещо с началото на едно нещо.

Nimrod’s tower was brought down as a symbol of his fall and he typified the fall of the Twin Towers on 9/11. Belshazzar’s fall was the writing on the wall, marking the end of Babylon’s seventy-year reign as the first kingdom of Bible prophecy, and thus typifying the fall of the United States at the end of Isaiah twenty-three’s symbolic “seventy years, according to the days of one king” representing the history of the United States from 1798 unto the Sunday law. Belshazzar’s writing on the wall, represents when the wall of separation of church and state falls at the Sunday law, which is the very point where the sixth kingdom of Bible prophecy ends, just as Belshazzar was slain on that very night. The handwriting on the wall is the law that is written that overturns the wall of separation of church and state in the Constitution.

Кулата на Нимрод бе съборена като символ на неговото падение и той предобрази падането на Кулите-близнаци на 11 септември. Падането на Валтасар бе надписът на стената, отбелязващ края на седемдесетгодишното господство на Вавилон като първото царство в библейското пророчество, и по този начин предобразяващ падането на Съединените щати в края на символичните „седемдесет години“ от Исая двадесет и трета, „според дните на един цар“, които представят историята на Съединените щати от 1798 година до неделния закон. Надписът на стената при Валтасар представлява момента, когато при неделния закон пада стената на разделение между църква и държава, а това е самата точка, в която завършва шестото царство на библейското пророчество, точно както Валтасар бе убит в същата тази нощ. Ръкописът на стената е написаният закон, който премахва стената на разделение между църква и държава в Конституцията.

The ‘history’ represented from 9/11 unto the Sunday law and thereafter to the close of human probation and the seven last plagues is the historical period that is symbolized within God’s word by a doubling of phrases or words. In that period the Holy Spirit is poured out, beginning with a sprinkling from 9/11 unto the Sunday law and thereafter the full outpouring. The Holy Spirit has been represented by Christ as the “Comforter” who, when he came would show God’s people all things.

„Историята“, представена от 11 септември до неделния закон, а след това до края на изпитателното време за човечеството и седемте последни язви, е историческият период, който е символизиран в Божието слово чрез удвояване на изрази или думи. В този период Светият Дух се излива, като започва с поръсване от 11 септември до неделния закон, а след това следва пълното изливане. Светият Дух е представен от Христос като „Утешителя“, Който, когато дойде, щеше да покаже на Божия народ всичко.

> But the Comforter, which is the Holy Ghost, whom the Father will send in my name, he shall teach you all things, and bring all things to your remembrance, whatsoever I have said unto you. John 14:26.

> А Утешителят, Който е Светият Дух, Когото Отец ще изпрати в Мое име, Той ще ви научи на всичко и ще ви напомни всичко, което съм ви казал. Йоан 14:26.

The Holy Spirit is conveyed to the one hundred and forty-four thousand through the “golden oil,” which is also the “rain,” and is also the “Comforter.” When represented as the “Comforter” the Holy Spirit is identifying a special manifestation of the Holy Spirit.

Светият Дух се предава на сто четиридесет и четирите хиляди чрез „златното масло“, което е също и „дъждът“, и също така „Утешителят“. Когато е представен като „Утешителят“, Светият Дух обозначава особено проявление на Светия Дух.

God’s people have always possessed the Holy Spirit when they have met the requirements of the gospel, but the times of genuine sacred revival, “as in former years,” when a special manifestation of the Holy Spirit for a corporate body, the Holy Spirit is represented as the Comforter. More importantly the corporate body are having their memories’ exercised by the Comforter as he “brings all things to their “remembrance.” This confirms that those people participating in the manifestation have the genuine experience, for the Holy Spirit is participating in the activities of their minds, for he is influencing the thinking process as he brings “all things to your remembrance.”

Божият народ винаги е притежавал Светия Дух, когато е изпълнявал изискванията на евангелието; но във времената на истинско свято съживление, „както в предишните години“, когато е налице особена изява на Светия Дух за едно съборно тяло, Светият Дух е представен като Утешителя. Още по-важно е, че съборното тяло преживява упражняването на паметта си от Утешителя, тъй като Той „напомня“ „всичко“. Това потвърждава, че онези хора, които участват в това проявление, имат истинското преживяване, защото Светият Дух участва в дейностите на техните умове, понеже влияе върху мисловния процес, когато „напомня“ „всичко“.

Human memory combines to make up the higher nature of man with the other components such as judgment, intelligence, reason and conscience, which the apostle Paul labels as “the mind.” The higher nature is either the carnal mind or it’s the mind of Christ.

Човешката памет, заедно с другите съставни елементи като преценка, интелигентност, разум и съвест, изгражда висшето естество на човека, което апостол Павел нарича „ума“. Това висше естество е или плътският ум, или умът Христов.

> Because the carnal mind is enmity against God: for it is not subject to the law of God, neither indeed can be. Romans 8:7.

> Защото плътският ум е вражда против Бога; понеже не се покорява на Божия закон, нито, впрочем, може. Римляни 8:7.

> For who hath known the mind of the Lord, that he may instruct him? But we have the mind of Christ. 1 Corinthians 2:16.

> Защото кой е познал ума на Господа, та да Го наставлява? А ние имаме Христов ум. 1 Коринтяни 2:16.

The lower nature, or flesh is made up of the nervous, emotional, and hormonal systems associated with the senses which are the “avenues of the soul.” The higher nature is designed to rule over the lower and as such is represented as the fortress, and the fortress is constantly under attack from the senses (the lower nature), and the attacks are made against the fortress through the avenues that lead into the fortress. Within the fortress of the higher nature there is a command center, or what Sister White calls the citadel. The citadel is the Most Holy Place in the sanctuary, which is divided into two basic divisions. The courtyard is the flesh, or lower nature, and to come into the courtyard or also to transfer the blood into the holy place required passing through a curtain or veil. The courtyard is bookended by the veils.

Низшето естество, или плътта, се състои от нервната, емоционалната и хормоналната системи, свързани със сетивата, които са „пътищата на душата“. Висшето естество е предназначено да владее над низшето и като такова е представено като крепост, а крепостта е непрестанно подложена на нападение от страна на сетивата (низшето естество), и нападенията се извършват срещу крепостта чрез пътищата, които водят в крепостта. Вътре в крепостта на висшето естество има команден център, или онова, което сестра Уайт нарича цитаделата. Цитаделата е Пресветото място в светилището, което е разделено на две основни части. Дворът е плътта, или низшето естество, и за да се влезе в двора, или също за да се пренесе кръвта в Светото място, беше необходимо да се премине през завеса, или покривало. Дворът е ограничен от двете страни с завеси.

> By a new and living way, which he hath consecrated for us, through the veil, that is to say, his flesh. Hebrews 10:20.

> По нов и жив път, който Той освети за нас чрез завесата, сиреч чрез плътта Си. Евреи 10:20.

The sanctuary is divided into two parts; the courtyard and sanctuary. The sanctuary in turn is divided into two parts as is the higher nature. The higher nature breaks down into two areas. One of those areas is represented as the holy place and the other the Most Holy Place. The holy place represents the mental activities necessary for humanity to function, but the Most Holy Place is the area where God and Man meet. The Most Holy Place is the throne room of God, and those who are converted are seated in heavenly places with Christ.

Светилището е разделено на две части: дворът и светилището. Самото светилище от своя страна е разделено на две части, както и висшето естество. Висшето естество се подразделя на две области. Едната от тези области е представена като Светото място, а другата — като Пресветото място. Светото място представлява умствените дейности, необходими, за да функционира човечеството, а Пресветото място е областта, където Бог и човек се срещат. Пресветото място е тронната зала на Бога, и онези, които са обърнати, са поставени да седят в небесни места с Христос.

> And hath raised us up together, and made us sit together in heavenly places in Christ Jesus. Ephesians 2:6.

> И ни възкреси заедно, и ни постави да седим заедно в небесни места в Христа Исуса. Ефесяни 2:6.

The verse is taken from a passage where several verses prior, but absolutely in the same flow of thought, Jesus is seated in heavenly places, just as are His people.

Стихът е взет от откъс, в който няколко стиха по-рано, но абсолютно в същия ход на мисълта, Исус е седнал в небесни места, както и Неговият народ.

> Which he wrought in Christ, when he raised him from the dead, and set him at his own right hand in the heavenly places. Ephesians 1:20.

> Която Той прояви в Христос, когато Го възкреси от мъртвите и Го постави отдясно на Себе Си в небесните места. Ефесяни 1:20.

Christ and His people are seated together in the Most Holy Place. Christ was resurrected and then sat down in heavenly places and His people are raised up and seated in the throne room of the Most Holy Place. Paul identifies that those who are raised in verse six have been resurrected from sin in the previous verse.

Христос и Неговият народ са поставени да седят заедно в Пресвятото място. Христос бе възкресен и след това седна в небесните места, а Неговият народ е въздигнат и поставен да седи в тронната зала на Пресвятото място. Павел посочва, че онези, които са въздигнати в стих шести, са били възкресени от греха в предишния стих.

> Even when we were dead in sins, hath quickened us together with Christ, (by grace ye are saved) And hath raised us up together, and made us sit together in heavenly places in Christ Jesus. Ephesians 1:5, 6.

> Още когато бяхме мъртви чрез прегрешенията си, Той ни съживи заедно с Христос (по благодат сте спасени) и ни възкреси заедно с Него, и ни постави да седим заедно в небесни места в Христос Исус. Ефесяни 1:5, 6.

The perfect fulfillment of the passage from Ephesians are the two witnesses of Revelation eleven, eleven who are resurrected and then taken up into heaven as an ensign—but also to be seated in heavenly places. In the Most Holy Place the two witnesses are representing humanity in the very presence of God, and their justification for being seated there is the badge which they each possess. That badge is the seal of God, and the seal of God represents that the human has become one with the divine, and that seal is represented by the fact that the Comforter, who is the Holy Spirit is abiding within the Most Holy Place of ‘their’ higher nature. The Most Holy Place is the throne room of God where divine and human are combined, and it represents the human temple whose higher nature includes a Most Holy Place where both divinity and humanity are seated together.

Съвършеното изпълнение на пасажа от Ефесяни са двамата свидетели от Откровение единадесета глава, единадесетият стих, които са възкресени и след това взети на небето като знаме — но също и за да бъдат поставени да седят в небесни места. В Светая Светих двамата свидетели представляват човечеството в самото присъствие на Бога, а оправданието им да седят там е белегът, който всеки от тях притежава. Този белег е Божият печат, а Божият печат показва, че човекът е станал едно с Божественото, и този печат е представен чрез факта, че Утешителят, Който е Светият Дух, пребъдва в Светая Светих на „тяхната“ по-висша природа. Светая Светих е престолната зала на Бога, където божественото и човешкото са съединени, и тя представлява човешкия храм, чиято по-висша природа включва Светая Светих, където и божествеността, и човечеството седят заедно.

The outpouring of the “Comforter” is the sealing of the one hundred and forty-four thousand and it marks a change in salvational history, for at that time, the church changes from the church militant to the church triumphant. At that time, it changes from the Laodicean movement of the one hundred and forty-four thousand unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand. At that time, it changes from the experience of the seventh church unto the experience of the sixth church and the sixth church was the Millerites. A prophetic characteristic of the sixth church of Philadelphia as it was fulfilled by the Millerite movement, is that it was never a church. It was only a movement all the way to 1856 when both of the Whites identified the movement as Laodicean. Seven years later the legal church was formed.

Изливането на „Утешителя“ е запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди и то бележи промяна в спасителната история, защото тогава църквата се променя от воюваща църква в тържествуваща църква. Тогава тя се променя от Лаодикийското движение на сто четиридесет и четирите хиляди към Филаделфийското движение на сто четиридесет и четирите хиляди. Тогава тя се променя от опитността на седмата църква към опитността на шестата църква, а шестата църква бяха милеритите. Пророческа характеристика на шестата църква, Филаделфия, както тя се изпълни чрез милеритското движение, е, че тя никога не беше църква. Тя беше само движение чак до 1856 г., когато и двамата Уайт определиха движението като Лаодикийско. Седем години по-късно беше образувана законната църква.

The salvational change at the Sunday law was typified by the salvational change at Pentecost which marked the inauguration of Christ as High Priest.

Спасителната промяна при неделния закон беше предобразена от спасителната промяна на Петдесетница, която отбеляза въдворяването на Христос като Първосвещеник.

> “The Pentecostal outpouring was Heaven’s communication that the Redeemer’s inauguration was accomplished. According to His promise He had sent the Holy Spirit from heaven to His followers as a token that He had, as priest and king, received all authority in heaven and on earth, and was the Anointed One over His people.” Acts of the Apostles, 38.

> „Петдесятното изливане беше небесното известие, че въвеждането на Изкупителя в Неговото служение е извършено. Според Своето обещание Той беше изпратил Светия Дух от небето на Своите последователи като знак, че е получил, като Свещеник и Цар, всяка власт на небето и на земята и че е Помазаникът над Своя народ.“ Деяния на апостолите, 38.

When the latter rain is poured out without measure upon the one hundred and forty-four thousand at the Sunday law it will be “Heaven’s communication” that the church militant has ended and the church triumphant has arrived. The inauguration of Christ at Pentecost in the sanctuary above, typifies the anointing of the one hundred and forty-four thousand at the Sunday law.

Когато късният дъжд бъде излян без мярка върху сто четиридесет и четирите хиляди при неделния закон, това ще бъде „небесно известие“, че воюващата църква е приключила и че тържествуващата църква е настъпила. Възцаряването на Христос на Петдесетница в небесното светилище е предобраз на помазването на сто четиридесет и четирите хиляди при неделния закон.

The “Pentecostal” outpouring identifying that Christ was the Anointed One represented His anointing in the inaugural ceremony in heaven, but He had also been anointed at His baptism. His baptism (9/11) unto Pentecost (the Sunday law) is also represented again three and a half years after His baptism by His actual death, burial and resurrection (feast of first fruits). 9/11 is therefore represented at His baptism and also at His resurrection. His symbolic resurrection and his literal resurrection mark the beginning of two prophetic lines that each end at Pentecost. Both histories begin with the resurrection of the first fruit offering.

„Петдесятното“ изливане, което удостоверяваше, че Христос е Помазаникът, представляваше Неговото помазване при встъпителната церемония в небето, но Той бе помазан и при Своето кръщение. Неговото кръщение (9/11) до Петдесятница (неделния закон) също е представено отново три години и половина след Неговото кръщение чрез Неговата действителна смърт, погребение и възкресение (празника на първите плодове). Следователно 9/11 е представено при Неговото кръщение, а също и при Неговото възкресение. Неговото символично възкресение и Неговото буквално възкресение отбелязват началото на две пророчески линии, които всяка завършва при Петдесятница. И двете истории започват с възкресението на приноса от първите плодове.

> But now is Christ risen from the dead, and become the firstfruits of them that slept. For since by man came death, by man came also the resurrection of the dead. For as in Adam all die, even so in Christ shall all be made alive. But every man in his own order: Christ the firstfruits; afterward they that are Christ’s at his coming. 1 Corinthians 15:20–23.

> Но сега Христос е възкръснал от мъртвите и е станал първият плод на заспалите. Защото, както чрез човек дойде смъртта, така чрез човек дойде и възкресението на мъртвите. Понеже, както в Адам всички умират, така и в Христос всички ще оживеят. Но всеки в своя ред: Христос, първият плод; после, при Неговото пришествие, онези, които са Христови. 1 Коринтяни 15:20–23.

Christ is the first fruit offering at His resurrection marking the beginning of the “Pentecostal season” which ends with the first fruit offering of Pentecost. Christ’s resurrection is barley and the wheat are those who “afterward” “are Christ’s at his coming.” Those who are “afterward” of Christ’s resurrection are “they that are Christ’s at his coming,” thus representing the final ingathering of faithful souls at the end of the world, as represented by those three thousand souls that were gathered at Pentecost.

Христос е приносът на първия плод при Своето възкресение, отбелязващ началото на „Петдесетничния период“, който завършва с приноса на първия плод на Петдесетница. Възкресението на Христос е ечемикът, а пшеницата са онези, които „после“ „са Христови при Неговото пришествие“. Онези, които са „после“ спрямо възкресението на Христос, са „те, които са Христови при Неговото пришествие“, като по този начин представят окончателното събиране на верните души в края на света, както е представено от онези три хиляди души, които бяха събрани на Петдесетница.

The verse also addresses the resurrection in terms of death. Death began with Adam and passes upon all men, but it does so “in” “order.” In the book of Acts Peter records that when the book of Joel was then being fulfilled, men were to send their sins beforehand to judgment that they might be blotted out, when the times of refreshing came from the presence of the Comforter. Christ was not looking at the books of judgment to blot out sin at that time, for judgment was over eighteen hundred years in the future.

Стихът разглежда и възкресението по отношение на смъртта. Смъртта започна с Адам и преминава върху всички човеци, но това става „в“ „ред“. В книгата Деяния Петър записва, че когато тогава се изпълняваше книгата на Йоил, хората трябваше да изпратят греховете си предварително на съд, за да бъдат заличени, когато дойдат времената на разхлада от присъствието на Утешителя. Христос не гледаше книгите на съда, за да заличи греха по онова време, защото съдът беше на повече от осемнадесет века в бъдещето.

The reference to “every man in his order” begins with Adam, and thus identifies the judgment of the dead from Adam onward until the times of refreshing arrive. When the latter rain arrives, the judgment passes from the dead unto the living. In the period of time represented by the verse (from Christ’s resurrection unto Pentecost), from the barley first fruits until the first fruits of the wheat, the rain is falling during the judgment of the living and as the rain falls, the message represented by the rain is separating the wheat from the tares. At the Sunday law, which is Pentecost, the wheat no longer is mixed with tares and the first fruit wheat offering of two wave loaves is lifted up. The purification process from 9/11 unto the Sunday law is also represented in Malachi three when the Messenger of the Covenant purifies and also purges the Levites and He does so by “fire.” “Fire” is a symbol of a message as represented by tongues of fire at Pentecost. In the history under consideration the separation of the two classes which produces the one hundred and forty-four thousand who are the two wave loaves represented by the first fruits of Pentecost were to be thoroughly baked, for they were the only offering that included an emblem of sin.

Препратката към „всеки човек по своя ред“ започва с Адам и по този начин обозначава съда над мъртвите от Адам нататък, докато настъпят времената на разхлаждане. Когато дойде късният дъжд, съдът преминава от мъртвите към живите. В периода от време, представен от стиха (от Христовото възкресение до Петдесетница), от ечемичните първи плодове до първите плодове на пшеницата, дъждът пада по време на съда над живите и, докато дъждът пада, вестта, представена чрез дъжда, отделя пшеницата от плевелите. При неделния закон, който е Петдесетница, пшеницата вече не е смесена с плевели и приносът на първоплодната пшеница от двата възвявани хляба бива издигнат. Процесът на очистване от 11 септември до неделния закон е представен също и в Малахия 3, когато Вестителят на завета очиства, а също и претопява левитите, и Той върши това чрез „огън“. „Огън“ е символ на вест, както е представено чрез огнените езици на Петдесетница. В разглежданата история разделянето на двата класа, което произвежда сто четиридесет и четирите хиляди, които са двата възвявани хляба, представени от първите плодове на Петдесетница, трябваше да бъдат добре изпечени, защото те бяха единственият принос, който включваше белег на грях.

Those two wave loaves were leavened, and leaven is a symbol of sin. That leaven was destroyed in the fire of the oven, as represented by the refiner’s fire of the Messenger of the Covenant. Isaiah in chapter twenty-seven identifies a debate that begins at 9/11, which he calls “the day of the east wind.” The passage teaches that it is through the debate that the sins of Israel are atoned for. The “debate” is between the true latter rain message and all the other false latter rain messages that exist. A message is “fire,” and “fire” is what the Messenger of the Covenant employs to purify and purge. The debate over the latter rain message removes the leaven from the Pentecostal first fruit wheat offering that is lifted up at the Sunday law. The one hundred and forty-four thousand are the Pentecostal first fruit wheat offering, who overcome by the justification of His blood and the sanctification of their testimony for even though it is the Word that sanctifies it only does so when the word is conveyed as a message. The presentation of the message allows the one hundred and forty-four thousand to live and the presentation of a false latter rain message produces death.

Тези два движими хляба бяха квасени, а квасът е символ на греха. Този квас бе унищожен в огъня на пещта, както е представено чрез очистителния огън на Вестителя на завета. Исая в двадесет и седма глава посочва един спор, който започва на 9/11, който той нарича „деня на източния вятър“. Този пасаж учи, че именно чрез спора греховете на Израил се изкупват. „Спорът“ е между истинската вест за късния дъжд и всички останали лъжливи вести за късния дъжд, които съществуват. Една вест е „огън“, а „огън“ е онова, което Вестителят на завета използва, за да очисти и да премахне нечистото. Спорът относно вестта за късния дъжд отстранява кваса от петдесятния принос на първите плодове от пшеницата, който се издига при неделния закон. Сто четиридесет и четирите хиляди са петдесятният принос на първите плодове от пшеницата, които побеждават чрез оправданието на Неговата кръв и освещението на своето свидетелство; защото, макар че Словото е онова, което освещава, то прави това единствено когато словото е предадено като вест. Представянето на вестта позволява на сто четиридесет и четирите хиляди да живеят, а представянето на лъжлива вест за късния дъжд произвежда смърт.

> And they overcame him by the blood of the Lamb, and by the word of their testimony; and they loved not their lives unto the death. Revelation 12:11.

> И те го победиха чрез кръвта на Агнето и чрез словото на своето свидетелство; и не възлюбиха живота си дори до смърт. Откровение 12:11.

The one hundred and forty-four thousand follow Christ in overcoming as He overcame, for prophetically they follow Christ.

Сто четиридесет и четирите хиляди следват Христос в побеждаването, както Той победи, защото в пророчески смисъл те следват Христос.

> These are they which were not defiled with women; for they are virgins. These are they which follow the Lamb whithersoever he goeth. These were redeemed from among men, being the firstfruits unto God and to the Lamb. Revelation 14:4.

> Това са онези, които не са се осквернили с жени; защото са девственици. Това са онези, които следват Агнето, където и да отива. Те бяха изкупени измежду човеците като първи плодове за Бога и за Агнето. Откровение 14:4.

Here in verse four of Revelation fourteen the one hundred and forty-four thousand are identified as “first fruits.” They are also identified as “virgins” and inspiration has informed us that the parable of the ten virgins of Matthew twenty-five illustrates the experience of the Adventist people. Not only are they “virgins” they are not “defiled with woman,” for the testing and separation process that produced the one hundred and forty-four thousand produced a distinction between the one hundred and forty-four thousand and “all” the false religions. “These” follow the Lamb whithersoever he goeth, and as first fruit offerings they must follow Christ in His death, burial and resurrection.

Тук, в четвъртия стих на Откровение четиринадесета глава, сто четиридесет и четирите хиляди са определени като „първи плодове“. Те са определени и като „девственици“, а Вдъхновението ни е известило, че притчата за десетте девици от Матей двадесет и пета глава илюстрира опитността на адвентния народ. Те не само са „девственици“, но и не са „осквернени с жени“, защото процесът на изпитване и пресяване, който произведе сто четиридесет и четирите хиляди, установи разграничение между сто четиридесет и четирите хиляди и „всички“ лъжливи религии. „Тези“ следват Агнето, където и да отива То, и като приноси на първите плодове те трябва да следват Христос в Неговата смърт, погребение и възкресение.

In Revelation chapter eleven, verse eleven the two witnesses that are to be lifted up as an ensign are first killed, then in three and a half days they are resurrected as a first fruit offering, as was Christ. The first fruit offering that was and is Christ, included the blood of the covenant being shed in order to redeem those who had been bankrupt with a Laodicean experience. In one verse, (verse four) all this brief summary of the various lines of prophetic light associated with the one hundred and forty-four thousand is set forth. And it is set forth in Revelation 144 by the hand of Palmoni, the wonderful numberer. A doubling in Scripture represents the history of the latter rain and the latter rain is where and when the Comforter is poured out upon God’s people.

В единадесета глава на Откровение, единадесети стих, двамата свидетели, които трябва да бъдат издигнати като знаме, първо биват убити, а след това, след три дни и половина, биват възкресени като принос на първите плодове, както беше и Христос. Приносът на първите плодове, който беше и е Христос, включваше проливането на кръвта на завета, за да бъдат изкупени онези, които бяха изпаднали в духовен банкрут поради едно лаодикийско преживяване. В един стих, (стих четвърти) е изложено цялото това кратко обобщение на различните линии на пророческа светлина, свързани със сто четиридесет и четирите хиляди. И то е изложено в Откровение 144 от ръката на Палмони, чудния Броител. Удвояването в Писанието представлява историята на късния дъжд, а късният дъжд е мястото и времето, когато Утешителят се излива върху Божия народ.

> How beautiful upon the mountains are the feet of him that bringeth good tidings, that publisheth peace; that bringeth good tidings of good, that publisheth salvation; that saith unto Zion, Thy God reigneth! Thy watchmen shall lift up the voice; with the voice together shall they sing: for they shall see eye to eye, when the Lord shall bring again Zion. Break forth into joy, sing together, ye waste places of Jerusalem: for the Lord hath comforted his people, he hath redeemed Jerusalem. The Lord hath made bare his holy arm in the eyes of all the nations; and all the ends of the earth shall see the salvation of our God. Depart ye, depart ye, go ye out from thence, touch no unclean thing; go ye out of the midst of her; be ye clean, that bear the vessels of the Lord. Isaiah 52:7–11.

> Колко са прекрасни върху планините нозете на онзи, който благовества, който възвестява мир; който благовества добро, който възвестява спасение; който казва на Сион: Твоят Бог царува! Пазачите ти ще издигнат глас; заедно ще пеят с висок глас, защото очи в очи ще видят, когато Господ възстанови Сион. Избухнете в радост, пейте заедно, вие, запустели места на Йерусалим; защото Господ утеши Своя народ, изкупи Йерусалим. Господ оголи святата Си мишца пред очите на всички народи; и всички земни краища ще видят спасението на нашия Бог. Оттеглете се, оттеглете се, излезте оттам, не се допирайте до нечисто нещо; излезте изсред нея; бъдете чисти, вие, които носите съдовете на Господа. Исая 52:7–11.

Zion H6726 is the same as H6725 which means “the sense of conspicuousness; a monumental or guiding pillar: – sign, title, waymark.” Zion is a symbol of the ensign of the one hundred and forty-four thousand and in the passage they have already received the latter rain for they have already published and presented the good tidings of peace. Just as specific to that fact is that they see “eye to eye” which represents the disciples at Pentecost, for the ten days prior to Pentecost represents a period of unification. The Lord “hath,” (representing past tense) has already accomplished three things for those who bring good tidings. He hath “comforted his people,” “redeemed Jerusalem” and “made bare his holy arm in the eyes of all the nations.”

Сион H6726 е същото като H6725, което означава „усещане за забележимост; монументален или направляващ стълб: – знак, название, пътен знак“. Сион е символ на знамето на сто четиридесет и четирите хиляди и в този пасаж те вече са приели късния дъжд, защото вече са разгласили и представили благите вести за мир. Също тъй определящо за този факт е, че те виждат „око в око“, което представя учениците на Петдесетница, понеже десетте дни преди Петдесетница представляват период на обединение. Господ „е“, (представящо минало време) вече е извършил три неща за онези, които донасят блага вест. Той е „утешил Своя народ“, „изкупил Йерусалим“ и „оголил святата Си мишца пред очите на всички народи“.

He “comforted” His people at 9/11, marking the beginning of a testing process of Malachi chapter three that concludes at the Sunday law when He lifts up the ensign of the first fruit offerings as represented by making “bare his holy arm in the eyes of all the nations.” He comforts, redeems and lifts up the one hundred and forty-four thousand. At 9/11 He comforts and begins the purification process where He redeems His people and then lifts them up as an ensign, or as Malachi says “the offering of Judah and Jerusalem be pleasant” “as in days of old.”

Той „утеши“ Своя народ на 11 септември, отбелязвайки началото на един изпитателен процес от трета глава на Малахия, който завършва при неделния закон, когато Той издига знамето на приноса от първите плодове, представено чрез това, че „оголи святата Си мишца пред очите на всичките народи“. Той утешава, изкупва и издига сто четиридесет и четирите хиляди. На 11 септември Той утешава и започва очистителния процес, при който изкупва Своя народ и след това го издига като знаме, или, както казва Малахия, „тогава приносът на Юда и Йерусалим ще бъде угоден Господу“ „както в древните дни“.

> And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:3, 4.

> И ще седне като претопител и очистител на сребро; и ще очисти Левиевите синове, и ще ги пречисти като злато и сребро, за да принасят на Господа принос в правда. Тогава приносът на Юда и Йерусалим ще бъде угоден на Господа, както в древните дни и както в предишните години. Малахия 3:3, 4.

We will bring our considerations of “how long” to a conclusion in the next article.

Ще приведем нашите разсъждения върху въпроса „докога“ към заключение в следващата статия.

> “‘Whose fan is in His hand, and He will throughly purge His floor, and gather His wheat into the garner.’ Matthew 3:12. This was one of the times of purging. By the words of truth, the chaff was being separated from the wheat. Because they were too vain and self-righteous to receive reproof, too world-loving to accept a life of humility, many turned away from Jesus. Many are still doing the same thing. Souls are tested today as were those disciples in the synagogue at Capernaum. When truth is brought home to the heart, they see that their lives are not in accordance with the will of God. They see the need of an entire change in themselves; but they are not willing to take up the self-denying work. Therefore they are angry when their sins are discovered. They go away offended, even as the disciples left Jesus, murmuring, ‘This is an hard saying; who can hear it?’” The Desire of Ages, 392.

> „Лопатата Му е в ръката Му и Той ще очисти съвършено хармана Си и ще събере житото Си в житницата.“ Матей 3:12. Това беше едно от времената на пресяване. Чрез думите на истината плявата се отделяше от житото. Понеже бяха твърде суетни и самоправедни, за да приемат изобличението, твърде привързани към света, за да приемат живот на смирение, мнозина се отвърнаха от Исус. И днес мнозина постъпват по същия начин. Душите се изпитват днес, както бяха изпитани онези ученици в синагогата в Капернаум. Когато истината бъде приложена към сърцето, те виждат, че животът им не е в съгласие с Божията воля. Виждат нуждата от цялостна промяна в самите себе си; но не са готови да се заемат със себеотрицателното дело. Затова се гневят, когато греховете им бъдат разкрити. Отиват си оскърбени, както учениците оставиха Исус, роптаейки: „Тежко е това слово; кой може да го слуша?““ Копнежът на вековете, 392.

Back to Articles