Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-Two

Книгата на Даниил — сто шестдесет и втора част

Rome’s Prophetic Time: Unveiling the Vision

Пророческото време на Рим: Разкриване на видението

Author

Jeff Pippenger

Published

March 27, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Rome establishes the vision, and Rome is revealed in its “time”. This is a statement by Sister White where she states what should be understood as the obvious:

Рим установява видението, и Рим се разкрива в своето „време“. Това е изявление на сестра Уайт, в което тя посочва онова, което следва да се разбира като очевидното:

> “Revelation is a sealed book, but it is also an opened book. It records marvelous events that are to take place in the last days of this earth’s history. The teachings of this book are definite, not mystical and unintelligible. In it the same line of prophecy is taken up as in Daniel. Some prophecies God has repeated, thus showing that importance must be given to them. The Lord does not repeat things that are of no great consequence.” Manuscript Releases, volume 9, 8.

> „Откровение е запечатана книга, но е и отворена книга. То описва чудни събития, които ще се случат в последните дни от историята на тази земя. Ученията на тази книга са определени, а не мистични и неразбираеми. В нея се продължава същата пророческа линия, както в Даниил. Някои пророчества Бог е повторил, като така показва, че на тях трябва да се отдаде значение. Господ не повтаря неща, които не са от голяма важност.“ Manuscript Releases, том 9, с. 8.

The “Lord does not repeat things that are of no great consequence” and the “times” associated with Rome are repeated over and over. It is of “great consequence” to understand the “time” associated with Rome, for that is what reveals Rome as the subject that establishes the vision. Seven times the twelve hundred and sixty years of papal rule is directly referenced in Daniel and Revelation.

„Господ не повтаря неща, които не са от голямо значение“, а „времената“, свързани с Рим, се повтарят отново и отново. От „голямо значение“ е да се разбере „времето“, свързано с Рим, защото именно то разкрива Рим като предмета, който установява видението. Седем пъти хилядата двеста и шестдесетте години на папското управление са пряко посочени в Данаил и Откровение.

> And he shall speak great words against the most High, and shall wear out the saints of the most High, and think to change times and laws: and they shall be given into his hand until a time and times and the dividing of time. Daniel 7:25.

> И ще говори надменно против Всевишния, и ще изтощава светиите на Всевишния, и ще замисли да промени времена и закони; и те ще бъдат предадени в ръката му до време, времена и половин време. Данаил 7:25.

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth for ever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished. Daniel 12:7.

> И чух мъжа, облечен в ленени дрехи, който беше над водите на реката, когато той издигна дясната си ръка и лявата си ръка към небето и се закле в Онзи, Който живее довека, че това ще бъде за време, времена и половина време; и когато той довърши разпръсването на силата на святия народ, тогава всичко това ще се изпълни. Даниил 12:7.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:2.

> А двора, който е вън от храма, остави вън и не го измервай; защото е даден на езичниците; и те ще тъпчат светия град четиридесет и два месеца. Откровение 11:2.

> And I will give power unto my two witnesses, and they shall prophesy a thousand two hundred and threescore days, clothed in sackcloth. Revelation 11:3.

> И ще дам власт на Моите двама свидетели, и те ще пророкуват хиляда двеста и шестдесет дни, облечени във вретище. Откровение 11:3.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days. Revelation 12:6.

> И жената побягна в пустинята, където имаше място, приготвено от Бога, за да я хранят там хиляда двеста и шестдесет дни. Откровение 12:6.

> And to the woman were given two wings of a great eagle, that she might fly into the wilderness, into her place, where she is nourished for a time, and times, and half a time, from the face of the serpent. Revelation 12:14.

> И на жената бяха дадени двете крила на големия орел, за да отлети в пустинята, на своето място, където се храни за време, времена и половин време, далеч от лицето на змията. Откровение 12:14.

> And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. Revelation 13:5.

> И даде му се уста, която говореше големи неща и богохулства; и даде му се власт да действа четиридесет и два месеца. Откровение 13:5.

These seven direct references present different specific prophetic characteristics of Rome. It is in those passages that Rome is revealed. Sister White adds that these periods are also represented as “three years and a half or 1260 days.” You do not find either three and a half years or twelve hundred and sixty days” in the Bible. Sister White is simply applying the computation of the seven references accordingly.

Тези седем преки препратки представят различни специфични пророчески характеристики на Рим. Именно в тези пасажи се разкрива Рим. Сестра Уайт добавя, че тези периоди са представени и като „три години и половина или 1260 дни“. В Библията не се среща нито „три години и половина“, нито „хиляда двеста и шестдесет дни“. Сестра Уайт просто прилага съответно изчислението на седемте препратки.

> “In chapter 13 (verses 1–10) is described another beast, ‘like unto a leopard,’ to which the dragon gave ‘his power, and his seat, and great authority.’ This symbol, as most Protestants have believed, represents the papacy, which succeeded to the power and seat and authority once held by the ancient Roman empire. Of the leopardlike beast it is declared: ‘There was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies…. And he opened his mouth in blasphemy against God, to blaspheme His name, and His tabernacle, and them that dwell in heaven. And it was given unto him to make war with the saints, and to overcome them: and power was given him over all kindreds, and tongues, and nations.’ This prophecy, which is nearly identical with the description of the little horn of Daniel 7, unquestionably points to the papacy.

> „В 13-та глава (стихове 1–10) е описан друг звяр, „приличен на леопард“, на когото змейът даде „силата си, престола си и голяма власт“. Този символ, както са вярвали повечето протестанти, представлява папството, което наследи силата, престола и властта, някога притежавани от древната Римска империя. За леопардоподобния звяр е заявено: „И даде му се уста, която говореше горделиви думи и богохулства…. И той отвори устата си за богохулство против Бога, за да похули Неговото име, и Неговата скиния, и онези, които живеят на небето. И даде му се да воюва против светиите и да ги победи; и даде му се власт над всяко племе, език и народ.“ Това пророчество, което е почти тъждествено с описанието на малкия рог от Даниил 7, несъмнено сочи към папството.

> “‘Power was given unto him to continue forty and two months.’ And, says the prophet, ‘I saw one of his heads as it were wounded to death.’ And again: ‘He that leadeth into captivity shall go into captivity: he that killeth with the sword must be killed with the sword.’ The forty and two months are the same as the ‘time and times and the dividing of time,’ three years and a half, or 1260 days, of Daniel 7—the time during which the papal power was to oppress God’s people. This period, as stated in preceding chapters, began with the supremacy of the papacy, A.D. 538, and terminated in 1798. At that time the pope was made captive by the French army, the papal power received its deadly wound, and the prediction was fulfilled, ‘He that leadeth into captivity shall go into captivity.’” The Great Controversy, 439.

> „И му се даде власт да действа четиридесет и два месеца.“ И, казва пророкът, „видях една от главите му като че ли смъртно ранена.“ И отново: „Който води в плен, в плен ще отиде; който убива с меч, трябва с меч да бъде убит.“ Четиридесетте и два месеца са същото като „време, времена и половин време“, три години и половина, или 1260 дни, от Данаил 7 — времето, през което папската власт трябваше да потиска Божия народ. Този период, както е посочено в предходните глави, започна с върховенството на папството през 538 г. сл. Хр. и завърши през 1798 г. Тогава папата бе отведен в плен от френската армия, папската власт получи своята смъртоносна рана и предсказанието се изпълни: „Който води в плен, в плен ще отиде.““ Великата борба, 439.

With the inspired authority to also consider three and a half years as the “time” which “reveals” Rome, other biblical references to Rome emerge.

С вдъхновеното основание също да се разглеждат три и половина години като „времето“, което „разкрива“ Рим, се открояват и други библейски препратки към Рим.

> But I tell you of a truth, many widows were in Israel in the days of Elias, when the heaven was shut up three years and six months, when great famine was throughout all the land. Luke 4:25.

> Но истина ви казвам: много вдовици имаше в Израил в дните на Илия, когато небето бе затворено три години и шест месеца, когато голям глад бе по цялата земя. Лука 4:25.

The three and a half years of Elijah, connects the time with Jezebel, who is the symbol of papal Rome in the church of Thyatira.

Трите години и половина на Илия свързват това време с Езавел, която е символът на папския Рим в църквата в Тиатир.

> Notwithstanding I have a few things against thee, because thou sufferest that woman Jezebel, which calleth herself a prophetess, to teach and to seduce my servants to commit fornication, and to eat things sacrificed unto idols. And I gave her space to repent of her fornication; and she repented not. Revelation 2:20, 21.

> Но имам нещо против тебе, защото оставяш онази жена Езавел, която нарича себе си пророчица, да поучава и да съблазнява Моите слуги да блудстват и да ядат идоложертвено. И дадох ѝ време да се покае за своето блудство; и не се покая. Откровение 2:20, 21.

The “time” given the fourth church, represented by Jezebel, is also a “space.”

„Времето“, дадено на четвъртата църква, представена от Езавел, е също и „пространство“.

> Elias was a man subject to like passions as we are, and he prayed earnestly that it might not rain: and it rained not on the earth by the space of three years and six months. James 5:17.

> Илия беше човек, подвластен на същите страсти като нас, и се помоли усърдно да не вали; и не валя на земята три години и шест месеца. Яков 5:17.

Commenting on the forty-two months being the same as the thousand two hundred and threescore days, Sister White identifies the period as “those days,” which Christ referred to.

Коментирайки факта, че четиридесет и двата месеца са същото като хиляда двеста и шестдесетте дни, сестра Уайт определя този период като „онези дни“, за които Христос говори.

> “The periods here mentioned—‘forty and two months,’ and ‘a thousand two hundred and threescore days’—are the same, alike representing the time in which the church of Christ was to suffer oppression from Rome. The 1260 years of papal supremacy began in A.D. 538, and would therefore terminate in 1798. At that time a French army entered Rome and made the pope a prisoner, and he died in exile. Though a new pope was soon afterward elected, the papal hierarchy has never since been able to wield the power which it before possessed.

> „Периодите, споменати тук — „четиридесет и два месеца“ и „хиляда двеста и шестдесет дни“ — са едни и същи, като еднакво представят времето, през което Христовата църква е трябвало да търпи потисничество от Рим. Хилядата двеста и шестдесетте години на папското върховенство започнаха през 538 г. сл. Хр. и следователно трябваше да завършат през 1798 г. По това време френска армия влезе в Рим и взе папата в плен, а той умря в изгнание. Макар скоро след това да бе избран нов папа, папската йерархия оттогава насам никога не е била в състояние да упражнява властта, която преди това притежаваше.“

> “The persecution of the church did not continue throughout the entire period of the 1260 years. God in mercy to His people cut short the time of their fiery trial. In foretelling the ‘great tribulation’ to befall the church, the Saviour said: ‘Except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened.’ Matthew 24:22. Through the influence of the Reformation the persecution was brought to an end prior to 1798.” The Great Controversy, 266.

> „Преследването на църквата не продължи през целия период от 1260 години. Бог по милост към Своя народ съкрати времето на тяхното огнено изпитание. Като предсказа „голямата скръб“, която щеше да сполети църквата, Спасителят каза: „И ако не се съкратяха онези дни, не би се избавила ни една твар; но заради избраните онези дни ще се съкратят.“ Матей 24:22. Чрез влиянието на Реформацията преследването бе прекратено преди 1798 година.“ Великата борба, 266.

Christ and Sister White identify the expression of “those days,” as the “time,” which identifies papal Rome. When Daniel speaks of the persecution which followed the placing of the papacy on the throne of the earth in verse thirty-one of chapter eleven, he speaks of that time of persecution as “many days.”

Христос и сестра Уайт отъждествяват израза „онези дни“ с „времето“, което обозначава папския Рим. Когато Даниил говори за преследването, последвало поставянето на папството на престола на земята в тридесет и първи стих на единадесета глава, той говори за това време на преследване като за „много дни“.

> And arms shall stand on his part, and they shall pollute the sanctuary of strength, and shall take away the daily sacrifice, and they shall place the abomination that maketh desolate. And such as do wickedly against the covenant shall he corrupt by flatteries: but the people that do know their God shall be strong, and do exploits. And they that understand among the people shall instruct many: yet they shall fall by the sword, and by flame, by captivity, and by spoil, many days. Daniel 11:31–33.

> И сили ще застанат от негова страна и ще осквернят светилището, крепостта, и ще отнемат всекидневната жертва, и ще поставят мерзостта, която докарва запустение. И онези, които вършат нечестие против завета, той ще поквари с ласкателства; но людете, които познават своя Бог, ще се укрепят и ще извършат подвизи. И разумните между людете ще вразумят мнозина; но ще падат от меч и от пламък, от плен и от грабеж, в продължение на много дни. Даниил 11:31–33.

Rome is revealed in connection with the prophetic time which is associated with it, that is why Paul says the man of sin will be revealed in “his time”. The fact that Rome establishes the vision, which if we do not know, we perish, identifies why that prophetic time is represented so often, and in so many ways, for God “does not repeat things that are of no great consequence.” In the previous verses, the end of the period of time is also marked.

Рим е разкрит във връзка с пророческото време, което е свързано с него; затова Павел казва, че човекът на греха ще бъде разкрит „в своето време“. Фактът, че Рим утвърждава видението, което, ако не познаваме, загиваме, показва защо това пророческо време е представено толкова често и по толкова много начини, защото Бог „не повтаря неща, които не са от голямо значение“. В предходните стихове е отбелязан и краят на този период от време.

> And they that understand among the people shall instruct many: yet they shall fall by the sword, and by flame, by captivity, and by spoil, many days. Now when they shall fall, they shall be holpen with a little help: but many shall cleave to them with flatteries. And some of them of understanding shall fall, to try them, and to purge, and to make them white, even to the time of the end: because it is yet for a time appointed. Daniel 11:33–35.

> И разумните между народа ще поучат мнозина; но ще падат от меч и от пламък, чрез плен и чрез грабеж, много дни. А когато паднат, ще им бъде оказана малка помощ; но мнозина ще се присъединят към тях с ласкателства. И някои от разумните ще паднат, за да бъдат изпитани, и очистени, и избелени, до времето на края; защото то е още за определеното време. Даниил 11:33–35.

The “time of the end” “is yet for a time appointed.” The Hebrew word “appointed” is “moed,” and means a fixed time or an appointment. The prophetic relevance and importance of the “time appointed,” in the book of Daniel is identified by how often it is referenced. Very few Laodicean Adventists, if any, recognize that 1989, was a “time of the end,” and therefore 1989 was an appointed time. It was an appointment made by God, when He would unseal the knowledge for the movement of the one hundred and forty-four thousand. For this reason, the book of Daniel provides witnesses to the fact that the “time appointed” marks the arrival of “the time of the end”. In Daniel eight, this prophetic symbol is set forth.

„Времето на края“ „е още за определено време“. Еврейската дума за „определено“ е „moed“ и означава установено време или назначено време. Пророческата значимост и важност на „определеното време“ в книгата на Даниил се разпознава по това колко често се споменава. Малцина лаодикийски адвентисти, ако изобщо има такива, признават, че 1989 г. е било „време на края“, и следователно 1989 г. е било определено време. Това е било назначено от Бога време, когато Той е щял да разпечата познанието за движението на сто четиридесет и четирите хиляди. Поради тази причина книгата на Даниил представя свидетелства за факта, че „определеното време“ бележи настъпването на „времето на края“. В Даниил 8 този пророчески символ е изложен.

> And I heard a man’s voice between the banks of Ulai, which called, and said, Gabriel, make this man to understand the vision. So he came near where I stood: and when he came, I was afraid, and fell upon my face: but he said unto me, Understand, O son of man: for at the time of the end shall be the vision. Now as he was speaking with me, I was in a deep sleep on my face toward the ground: but he touched me, and set me upright. And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. Daniel 8:16–19.

> И чух човешки глас между бреговете на Улай, който извика и каза: Гаврииле, направи този човек да разбере видението. И той дойде близо до мястото, където стоях; и когато дойде, аз се уплаших и паднах на лицето си; но той ми каза: Разбери, сине човешки; защото видението се отнася за времето на края. А когато говореше с мене, аз бях паднал в дълбок сън с лице към земята; но той ме докосна и ме изправи. И каза: Ето, ще ти явя какво ще стане в последния край на негодуванието; защото в определеното време ще бъде краят. Даниил 8:16–19.

As with chapter eleven, the word “end,” in “time of the end” in these verses is a different Hebrew word than is translated as “appointed.” The time of the end is representing a period that commences at the time appointed. The “time appointed” (moed) is an appointment, and the time of the end (the Hebrew word “gets”) is a period of time, which begins at the time appointed. It is the “time” that reveals Rome, and that “time” is so important that the end of that period of time, and the period which follows the end of that time, are represented by several witnesses. In verse twenty-four of chapter eleven of Daniel, pagan Rome is identified as ruling the world for a “time.”

Както и в единадесета глава, думата „край“ в израза „време на края“ в тези стихове е различна еврейска дума от онази, която е преведена като „определено“. Времето на края представлява период, който започва в определеното време. „Определеното време“ (moed) е определен срок, а времето на края (еврейската дума „gets“) е период от време, който започва в определеното време. Именно това „време“ разкрива Рим, и това „време“ е толкова важно, че краят на този период от време и периодът, който следва след края на това време, са представени от няколко свидетели. В двадесет и четвъртия стих на единадесета глава от Данаил езическият Рим е посочен като управляващ света за едно „време“.

A symbolic “time,” is three hundred and sixty years, for there are three hundred and sixty days in a biblical year. Pagan Rome ruled for a “time,” and papal Rome ruled for “a time, times and half a time.” Modern Rome rules for a symbolic “hour,” or a symbolic “forty-two months.” There is no prophetic time after 1844, so the “hour” and the “forty-two months” is the period from the soon-coming Sunday law unto the close of human probation. But pagan Rome ruled supremely from the Battle of Actium in 31 BC, until Constantine moved the capital of the empire to Constantinople in the year 330. We know the following verses are speaking of pagan Rome, for Christ is represented as the “prince of the covenant” that “shall be broken” when He was crucified. The power then ruling was pagan Rome, so the verses we are now going to look at identify pagan Rome.

Символично „време“ е триста и шестдесет години, защото в една библейска година има триста и шестдесет дни. Езическият Рим управляваше за едно „време“, а папският Рим управляваше за „време, времена и половин време“. Съвременният Рим управлява за символичен „час“, или за символични „четиридесет и два месеца“. След 1844 година няма пророческо време, следователно „часът“ и „четиридесет и двата месеца“ са периодът от скоро идващия неделен закон до приключването на човешкото изпитателно време. Но езическият Рим управляваше върховно от битката при Актиум през 31 г. пр. Хр. до преместването на столицата на империята от Константин в Константинопол през 330 година. Знаем, че следващите стихове говорят за езическия Рим, защото Христос е представен като „князът на завета“, Който „ще бъде пречупен“, когато бе разпнат. Властта, която тогава управляваше, беше езическият Рим, така че стиховете, които сега ще разгледаме, посочват езическия Рим.

> And in his estate shall stand up a vile person, to whom they shall not give the honour of the kingdom: but he shall come in peaceably, and obtain the kingdom by flatteries. And with the arms of a flood shall they be overflown from before him, and shall be broken; yea, also the prince of the covenant. And after the league made with him he shall work deceitfully: for he shall come up, and shall become strong with a small people. He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:21–24.

> И вместо него ще се издигне един презрян човек, комуто няма да отдадат царската почит; но той ще дойде мирно и ще завладее царството чрез ласкателства. И с войските на наводнение ще бъдат пометени пред него и ще бъдат съкрушени; да, и князът на завета. И след като се сключи съюз с него, той ще постъпва измамно; защото ще се издигне и ще стане силен с малък народ. Той ще влезе мирно дори в най-плодородните места на областта; и ще извърши онова, което не са вършили бащите му, нито бащите на бащите му; ще разпръсне между тях плячка, грабеж и богатства; да, и ще крои замислите си против крепостите, но само до време. Даниил 11:21–24.

The word “against” in the last phrase of the verses actually means “from,” and the verse is saying that pagan Rome shall rule (forecast his devices) “from” its stronghold (the City of Rome) for three hundred and sixty years.

Думата „against“ в последната фраза на стиховете всъщност означава „от“ и стихът казва, че езическият Рим ще управлява (предсказва неговите замисли) „от“ своята крепост (града Рим) в продължение на триста и шестдесет години.

> “‘VERSE 24. He shall enter peacefully even upon the fattest places of the province: and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strongholds, even for a time.’

> „СТИХ 24. Той ще влезе мирно дори в най-плодородните места на областта; и ще извърши онова, което не са вършили бащите му, нито бащите на бащите му; ще разпръсне между тях плячка, грабеж и богатства; да, ще крои замислите си против крепостите, но само за време.“

> “The usual manner in which nations had, before the days of Rome, entered upon valuable provinces and rich territory, was by war and conquest. Rome was now to do what had not been done by the fathers or the fathers’ fathers; namely, receive these acquisitions through peaceful means. The custom, before unheard of, was now inaugurated, of kings leaving by legacy their kingdoms to the Romans. Rome came into possession of large provinces in this manner.

> „Обичайният начин, по който народите преди дните на Рим бяха придобивали ценни области и богати земи, беше чрез война и завоевание. А сега Рим трябваше да направи онова, което не бяха извършили бащите, нито бащите на бащите им; а именно — да получи тези придобивки по мирен път. Сега бе въведен обичаят, дотогава нечуван, царе да оставят чрез завещание царствата си на римляните. По този начин Рим влезе във владение на обширни области.

> “And those who thus came under the dominion of Rome derived no small advantage therefrom. They were treated with kindness and leniency. It was like having the prey and spoil distributed among them. They were protected from their enemies, and rested in peace and safety under the aegis of the Roman power.

> „И онези, които по този начин попаднаха под владичеството на Рим, извлякоха от това немалка полза. С тях се отнасяха с благост и снизходителност. Това беше като да им се разпределят плячката и грабежът. Те бяха закриляни от враговете си и почиваха в мир и безопасност под егидата на римската власт.

> “To the latter portion of this verse, Bishop Newton gives the idea of forecasting devices from strongholds, instead of against them. This the Romans did from the strong fortress of their seven-hilled city. ‘Even for a time;’ doubtless a prophetic time, 360 years. From what point are these years to be dated? Probably from the event brought to view in the following verse.

> „На последната част от този стих епископ Нютон придава смисъла на предизвестяване на замисли от крепостите, а не против тях. Това римляните правеха от мощната крепост на своя седмохълмен град. „Още за време“; несъмнено пророческо време, 360 години. От кой момент следва да се датират тези години? Вероятно от събитието, представено в следващия стих.

> “‘VERSE 25. And he shall stir up his power and his courage against the king of the south with a great army; and the king of the south shall be stirred up to battle with a very great and mighty army; but he shall not stand: for they shall forecast devices against him.’

> „Стих 25. И той ще възбуди силата си и храбростта си против южния цар с голяма войска; и южният цар ще бъде възбуден за бой с твърде голяма и мощна войска; но няма да устои, защото ще кроят замисли против него.“

> “By verses 23 and 24 we are brought down this side of the league between the Jews and the Romans, BC 161, to the time when Rome had acquired universal dominion. The verse now before us brings to view a vigorous campaign against the king of the south, Egypt, and the occurrence of a notable battle between great and mighty armies. Did such events as these transpire in the history of Rome about this time?—They did. The war was the war between Egypt and Rome; and the battle was the battle of Actium. Let us take a brief view of the circumstances that led to this conflict.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 271–273.

> „Чрез стихове 23 и 24 биваме доведени отвъд времето на съюза между юдеите и римляните, 161 г. пр. Хр., до времето, когато Рим бе придобил всеобщо господство. Стихът, който сега е пред нас, представя един енергичен поход против южния цар, Египет, и настъпването на забележителна битка между големи и могъщи армии. Случиха ли се такива събития в историята на Рим приблизително по това време? — Случиха се. Войната беше войната между Египет и Рим; а битката беше битката при Акциум. Нека хвърлим кратък поглед върху обстоятелствата, които доведоха до този конфликт.“ Урия Смит, „Даниил и Откровението“, 271–273.

In the following verses the time appointed and the end are again referenced by Daniel.

В следващите стихове Даниил отново се позовава на определения срок и на края.

> And he shall stir up his power and his courage against the king of the south with a great army; and the king of the south shall be stirred up to battle with a very great and mighty army; but he shall not stand: for they shall forecast devices against him. Yea, they that feed of the portion of his meat shall destroy him, and his army shall overflow: and many shall fall down slain. And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Then shall he return into his land with great riches; and his heart shall be against the holy covenant; and he shall do exploits, and return to his own land. At the time appointed he shall return, and come toward the south; but it shall not be as the former, or as the latter. Daniel 11:25–29.

> И той ще възбуди силата си и храбростта си против южния цар с голяма войска; а южният цар ще бъде подбуден към бой с твърде голяма и мощна войска; но няма да устои, защото ще кроят замисли против него. Да, и ония, които се хранят от дела на трапезата му, ще го погубят, и войската му ще се разлее; и мнозина ще паднат убити. И сърцата и на двамата тия царе ще бъдат насочени към зло, и те ще говорят лъжи на една трапеза; но това няма да успее, защото краят е още за определеното време. Тогава той ще се върне в земята си с големи богатства; и сърцето му ще бъде против светия завет; и ще извърши дела, и ще се върне в своята земя. В определеното време той ще се върне и ще дойде към юга; но няма да бъде както по-рано, нито както по-късно. Даниил 11:25–29.

In chapter eight, Gabriel identified that the “chazon,” vision of the twenty-five hundred and twenty years, would conclude at the time appointed, and then the period represented by “the time of the end” would begin. In this passage, the time appointed is the end of the three hundred and sixty years that pagan Rome would rule the world supremely. In this passage there is no “time of the end,” for there was nothing sealed up that was to be unsealed at the end of that period of history.

В осма глава Гавриил посочи, че „хазонът“, видението за две хиляди петстотин и двадесетте години, ще завърши в определеното време, и тогава ще започне периодът, представен чрез „времето на края“. В този пасаж определеното време е краят на тритеста и шестдесетте години, през които езическият Рим щеше да владее света върховно. В този пасаж няма „време на края“, защото нямаше нищо запечатано, което да трябваше да бъде разпечатано в края на този период от историята.

In Daniel chapter eight, the vision of the “last end” of the indignation, which was the twenty-five hundred and twenty years that concluded at the same time as the twenty-three hundred years, was sealed up to the “time of the end,” for in 1844, which was the appointed time of both visions, the light of the third angel was unsealed. In Daniel eleven, verses thirty to thirty-six, at the end of the “first indignation” in 1798, there was to be a period represented as the “time of the end,” when the light of the first angel was unsealed. Therefore, the time prophecy of pagan Rome did not have a time of the end, but only a time appointed, identifying when the three hundred and sixty years concluded, but the time appointed in 1798, and the time appointed in 1844, both unsealed a message that was to be understood in the period represented as the “time of the end”.

В осмата глава на Даниил видението за „последния край“ на негодуванието, което бе две хиляди петстотин и двадесет години и завърши по същото време като двете хиляди и триста години, бе запечатано до „времето на края“; защото през 1844 г., което беше определеното време и на двете видения, светлината на третия ангел бе разпечатана. В Даниил 11:30–36, в края на „първото негодувание“ през 1798 г., трябваше да има период, представен като „времето на края“, когато светлината на първия ангел бе разпечатана. Следователно времевото пророчество за езическия Рим нямаше време на края, а само определено време, което посочваше кога завършват тритеста и шестдесетте години; но определеното време през 1798 г. и определеното време през 1844 г. и двете разпечатаха една вест, която трябваше да бъде разбрана в периода, представен като „времето на края“.

Rome is revealed as it is represented prophetically within its prophetic time. “Time, times and dividing of time”, “forty-two months”, “twelve hundred and sixty days”, and “three and a half years” are some of the various symbols that represent the period when the papacy ruled during the Dark Ages. The period of time that links the movement of the Millerites to the movement of the one hundred and forty-four thousand is one hundred and twenty-six years. One hundred and twenty-six is also a symbol of twelve hundred and sixty days, for it is a tithe or a tenth of that amount. The one hundred and twenty-six years from the rebellion of 1863, unto the time appointed in 1989, identifies 1989 as God’s appointment with His last day people.

Рим е разкрит така, както е представен пророчески в своето пророческо време. „Време, времена и половин време“, „четиридесет и два месеца“, „хиляда двеста и шестдесет дни“ и „три години и половина“ са някои от различните символи, които представят периода, когато папството управляваше през Тъмните векове. Периодът от време, който свързва движението на милеристите с движението на сто четиридесет и четирите хиляди, е сто двадесет и шест години. Сто двадесет и шест също е символ на хиляда двеста и шестдесет дни, защото е десятък, или една десета, от това число. Сто двадесет и шестте години от бунта през 1863 година до определеното време през 1989 година посочват 1989 година като Божието определено време за Неговия народ на последните дни.

We will continue this study in the next article.

Ще продължим това изследване в следващата статия.

> “How shall we search the Scriptures? Shall we drive our stakes of doctrine one after another, and then try to make all Scripture meet our established opinions, or shall we take our ideas and views to the Scriptures, and measure our theories on every side by the Scriptures of truth? Many who read and even teach the Bible, do not comprehend the precious truth they are teaching or studying. Men entertain errors, when the truth is clearly marked out, and if they would but bring their doctrines to the word of God, and not read the word of God in the light of their doctrines, to prove their ideas right, they would not walk in darkness and blindness, or cherish error. Many give the words of Scripture a meaning that suits their own opinions, and they mislead themselves and deceive others by their misinterpretations of God’s word. As we take up the study of God’s word, we should do so with humble hearts. All selfishness, all love of originality, should be laid aside. Long-cherished opinions must not be regarded as infallible. It was the unwillingness of the Jews to give up their long established traditions that proved their ruin. They were determined not to see any flaw in their own opinions or in their expositions of the Scriptures; but however long men may have entertained certain views, if they are not clearly sustained by the written word, they should be discarded.

> „Как трябва да изследваме Писанията? Да забиваме ли коловете на своето вероучение един след друг и след това да се опитваме да накараме цялото Писание да се съгласува с вече утвърдените ни мнения, или да отнесем своите идеи и възгледи към Писанията и от всички страни да измерваме своите теории чрез Писанията на истината? Мнозина, които четат и дори преподават Библията, не разбират скъпоценната истина, която преподават или изучават. Хората поддържат заблуди, когато истината е ясно обозначена; и ако само биха привеждали своите учения към Божието слово, а не биха чели Божието слово в светлината на своите учения, за да доказват, че идеите им са верни, не биха ходили в тъмнина и слепота, нито биха таили заблуда. Мнозина придават на думите на Писанието значение, което съответства на собствените им възгледи, и така заблуждават себе си и мамят другите чрез своите погрешни тълкувания на Божието слово. Когато пристъпваме към изучаването на Божието слово, трябва да го правим със смирени сърца. Всяко себелюбие, всяка любов към оригиналността трябва да бъдат отстранени. Дълго поддържани мнения не бива да се считат за непогрешими. Именно нежеланието на юдеите да се откажат от своите отдавна установени предания се оказа тяхната гибел. Те бяха решени да не виждат никакъв недостатък в собствените си възгледи или в своите тълкувания на Писанията; но колкото и дълго хората да са поддържали определени възгледи, ако те не са ясно подкрепени от писаното слово, трябва да бъдат отхвърлени.

> “Those who sincerely desire truth will not be reluctant to lay open their positions for investigation and criticism, and will not be annoyed if their opinions and ideas are crossed. This was the spirit cherished among us forty years ago. We would come together burdened in soul, praying that we might be one in faith and doctrine; for we knew that Christ is not divided. One point at a time was made the subject of investigation. Solemnity characterized these councils of investigation. The Scriptures were opened with a sense of awe. Often we fasted, that we might be better fitted to understand the truth. After earnest prayer, if any point was not understood, it was discussed, and each one expressed his opinion freely; then we would again bow in prayer, and earnest supplications went up to heaven that God would help us to see eye to eye, that we might be one, as Christ and the Father are one. Many tears were shed. If one brother rebuked another for his dullness of comprehension in not understanding a passage as he understood it, the one rebuked would afterward take his brother by the hand, and say, ‘Let us not grieve the Holy Spirit of God. Jesus is with us; let us keep a humble and teachable spirit;’ and the brother addressed would say, ‘Forgive me, brother, I have done you an injustice.’ Then we would bow down in another season of prayer. We spent many hours in this way. We did not generally study together more than four hours at a time, yet sometimes the entire night was spent in solemn investigation of the Scriptures, that we might understand the truth for our time. On some occasions the Spirit of God would come upon me, and difficult portions were made clear through God’s appointed way, and then there was perfect harmony. We were all of one mind and one Spirit.

> „Онези, които искрено желаят истината, няма да се колебаят да изложат възгледите си на изследване и критика и няма да се дразнят, ако мненията и идеите им бъдат оспорвани. Такъв беше духът, който се поддържаше сред нас преди четиридесет години. Събирахме се с обременени души, молейки се да бъдем едно във вярата и учението; защото знаехме, че Христос не е разделен. Една точка след друга се превръщаше в предмет на изследване. Тържественост характеризираше тези съвети на изследване. Писанията се отваряха с чувство на благоговение. Често постехме, за да бъдем по-добре подготвени да разберем истината. След усърдна молитва, ако някоя точка не беше разбрана, тя се обсъждаше и всеки свободно изразяваше мнението си; след това отново коленичехме в молитва и към небето се възнасяха горещи молби Бог да ни помогне да бъдем в единомислие, за да бъдем едно, както Христос и Отец са едно. Бяха проляти много сълзи. Ако някой брат изобличеше друг заради неговата бавна схватливост, задето не разбираше даден текст така, както той го разбираше, изобличеният след това хващаше брат си за ръка и казваше: „Да не наскърбяваме Светия Божий Дух. Исус е с нас; нека запазим смирен и възприемчив дух“; а братът, към когото бяха отправени тези думи, казваше: „Прости ми, братко, сторих ти неправда.“ Тогава отново коленичехме за ново време на молитва. По този начин прекарвахме много часове. Обикновено не изучавахме заедно повече от четири часа наведнъж, но понякога цялата нощ се прекарваше в тържествено изследване на Писанията, за да разберем истината за нашето време. В някои случаи Божият Дух слизаше върху мен и трудните места биваха изяснявани чрез определения от Бога начин, и тогава настъпваше съвършено съгласие. Всички бяхме в едно мислене и в един Дух.

> “We sought most earnestly that the Scriptures should not be wrested to suit any man’s opinions. We tried to make our differences as slight as possible by not dwelling on points that were of minor importance, upon which there were varying opinions. But the burden of every soul was to bring about a condition among the brethren which would answer the prayer of Christ that his disciples might be one as he and the Father are one. Sometimes one or two of the brethren would stubbornly set themselves against the view presented, and would act out the natural feelings of the heart; but when this disposition appeared, we suspended our investigations and adjourned our meeting, that each one might have an opportunity to go to God in prayer, and without conversation with others, study the point of difference, asking light from heaven. With expressions of friendliness we parted, to meet again as soon as possible for further investigation. At times the power of God came upon us in a marked manner, and when clear light revealed the points of truth, we would weep and rejoice together. We loved Jesus; we loved one another.

> „Най-усърдно се стремяхме Писанията да не бъдат изопачавани, за да се пригодят към възгледите на когото и да било. Стараехме се да сведем различията си до възможно най-малко, като не се спирахме върху въпроси от второстепенно значение, по които съществуваха различни мнения. Но бремето на всяка душа беше да доведе до такова състояние между братята, което да бъде отговор на Христовата молитва Неговите ученици да бъдат едно, както Той и Отец са едно. Понякога един или двама от братята упорито се противопоставяха на представеното становище и проявяваха естествените чувства на сърцето; но когато се явяваше такова разположение, ние прекъсвахме изследванията си и отлагахме събранието си, за да може всеки да има възможност да отиде при Бога в молитва и, без разговор с другите, да проучи спорния въпрос, просейки светлина от небето. С изрази на дружелюбие се разделяхме, за да се срещнем отново колкото е възможно по-скоро за по-нататъшно изследване. Понякога Божията сила идваше върху нас по особено явен начин и когато ясна светлина разкриваше точките на истината, ние плачехме и се радвахме заедно. Обичахме Исус; обичахме се един друг.“

> “In those days God wrought for us, and the truth was precious to our souls. It is necessary that our unity today be of a character that will bear the test of trial. We are in the school of the Master here, that we may be trained for the school above. We must learn to bear disappointment in a Christ-like manner, and the lesson taught by this will be of great importance to us.

> „В онези дни Бог действаше за нас и истината беше драгоценна за душите ни. Необходимо е нашето единство днес да бъде от такова естество, че да издържи изпитанието на скръбта. Тук сме в училището на Учителя, за да бъдем подготвени за училището горе. Трябва да се научим да понасяме разочарованието по христоподобен начин, а урокът, преподаван чрез това, ще бъде от голямо значение за нас.

> “We have many lessons to learn, and many, many to unlearn. God and heaven alone are infallible. Those who think that they will never have to give up a cherished view, never have occasion to change an opinion, will be disappointed. As long as we hold to our own ideas and opinions with determined persistency, we cannot have the unity for which Christ prayed.” Review and Herald, July 26, 1892.

> „Имаме много уроци да научим и много, много да разучим. Само Бог и небето са непогрешими. Онези, които смятат, че никога няма да им се наложи да се откажат от скъпо за тях възглед, че никога няма да имат повод да променят мнение, ще останат разочаровани. Докато упорито и настойчиво държим на собствените си идеи и мнения, не можем да имаме единството, за което Христос се молѝ.“ Review and Herald, 26 юли 1892 г.

Back to Articles