Article

# Elijah - Number Eight

Илия — Число Осем

Jericho

Йерихон

Author

Jeff Pippenger

Published

October 9, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the beginning of ancient literal Israel and also the beginning of modern spiritual Israel, at the Red Sea crossing, and then at the great disappointment, a series of progressive tests began that ultimately arrived at the final test. The failure of that last test in the book of Numbers and in Millerite history marks the beginning of a wilderness wandering.

В началото на древния буквален Израил и също в началото на съвременния духовен Израил, при преминаването през Червеното море, а след това и при великото разочарование, започна поредица от последователни изпитания, която в крайна сметка достигна до последното изпитание. Провалът в това последно изпитание в книгата Числа и в милеритската история бележи началото на скитането в пустинята.

> “For forty years did unbelief, murmuring, and rebellion shut out ancient Israel from the land of Canaan. The same sins have delayed the entrance of modern Israel into the heavenly Canaan. In neither case were the promises of God at fault. It is the unbelief, the worldliness, unconsecration, and strife among the Lord’s professed people that have kept us in this world of sin and sorrow so many years.

> „В продължение на четиридесет години неверието, ропотът и бунтът не допуснаха древния Израил в Ханаанската земя. Същите грехове са забавили влизането на съвременния Израил в небесния Ханаан. И в двата случая вината не е в Божиите обещания. Неверието, светското мислене, липсата на посвещение и раздорите сред онези, които изповядват, че са Господен народ, са причината да останем толкова много години в този свят на грях и скръб.“

> “We may have to remain here in this world because of insubordination many more years, as did the children of Israel; but for Christ’s sake, His people should not add sin to sin by charging God with the consequence of their own wrong course of action.” Evangelism, 696.

> „Може да се наложи да останем тук, в този свят, още много години поради непокорство, както беше с израилевите чеда; но заради Христос Неговият народ не бива да прибавя грях към грях, като възлага на Бога последиците от собствения си погрешен начин на действие.“ Evangelism, 696.

At the end of ancient Israel’s history, as in the beginning there was a progressive testing process which ended when ancient literal Israel was taken into captivity in Babylon. At the end of modern spiritual Israel, they too will face a progressive testing process. That process ends when Laodicean Adventists are overthrown at the Sunday law. As with ancient Israel, modern Israel will be taken captive by spiritual Babylon.

В края на историята на древния Израил, както и в началото, имаше прогресивен процес на изпитване, който завърши, когато древният буквален Израил бе отведен в плен във Вавилон. В края на съвременния духовен Израил и те ще се изправят пред прогресивен процес на изпитване. Този процес завършва, когато лаодикийските адвентисти бъдат повалени при неделния закон. Както при древния Израил, съвременният Израил ще бъде отведен в плен от духовния Вавилон.

The Millerite movement that began prophetically in 1798, and ended officially in 1863, typifies the movement of the one hundred and forty-four thousand that began in 1989 and ends at the close of human probation and the Second Coming of Christ. Between the ending of the Millerite movement and the arrival of the mighty movement of the third angel, is the history of the legally registered Laodicean Seventh-day Adventist church.

Милеритското движение, което пророчески започна през 1798 г. и официално завърши през 1863 г., предобразява движението на сто четиридесет и четирите хиляди, което започва през 1989 г. и завършва при края на човешкото изпитателно време и Второто пришествие на Христос. Между края на Милеритското движение и настъпването на мощното движение на третия ангел се намира историята на юридически регистрираната лаодикийска Църква на адвентистите от седмия ден.

> “A distance of only eleven days’ journey lay between Sinai and Kadesh, on the borders of Canaan; and it was with the prospect of speedily entering the goodly land that the hosts of Israel resumed their march when the cloud at last gave the signal for an onward movement. Jehovah had wrought wonders in bringing them from Egypt, and what blessings might they not expect now that they had formally covenanted to accept Him as their Sovereign, and had been acknowledged as the chosen people of the Most High?” Patriarchs and Prophets, 376.

> „Разстояние само от единадесет дни път лежеше между Синай и Кадис, на границите на Ханаан; и с перспективата скоро да влязат в добрата земя Израилевите множества подновиха своя поход, когато облакът най-после даде знак за придвижване напред. Йехова бе извършил чудеса, като ги изведе от Египет, и какви ли благословения не можеха да очакват сега, след като бяха встъпили в тържествен завет да Го приемат за свой Върховен Владетел и бяха признати за избрания народ на Всевишния?“ Патриарси и пророци, 376.

Their short journey ended up being forty years, due to their unbelief and disobedience. Had they manifested a faith that was based upon their mighty deliverance out of slavery, they would have soon crossed over the Jordan river and entered into the Promised Land. Their first obstacle thereafter would have been the same obstacle that Joshua later took up. After forty years, literal Israel left the wilderness for the Promised Land, and Jericho was their first step, and it stands as a symbol of the power of God unto salvation unto everyone that believes. Jericho is also the symbol of the work that the Millerite movement was to confront in 1863, but they retreated into the wilderness. The symbolism of Elijah is directly connected with the symbolism of Jericho, and it is informative to consider Elijah’s historical connection with Jericho.

Тяхното кратко пътуване се превърна в четиридесет години поради тяхното неверие и непокорство. Ако бяха проявили вяра, основана върху тяхното велико избавление от робството, те скоро щяха да преминат река Йордан и да влязат в Обетованата земя. Първото им препятствие след това би било същото препятствие, с което по-късно се зае Исус Навин. След четиридесет години буквалният Израил излезе от пустинята за Обетованата земя, и Йерихон бе тяхната първа стъпка, и той стои като символ на Божията сила за спасение на всеки, който вярва. Йерихон е също така символ на делото, с което милеритското движение трябваше да се изправи през 1863 година, но те се оттеглиха в пустинята. Символиката на Илия е пряко свързана със символиката на Йерихон и е поучително да се разгледа историческата връзка на Илия с Йерихон.

> Now the rest of the acts of Omri which he did, and his might that he showed, are they not written in the book of the chronicles of the kings of Israel? So Omri slept with his fathers, and was buried in Samaria: and Ahab his son reigned in his stead. And in the thirty and eighth year of Asa king of Judah began Ahab the son of Omri to reign over Israel: and Ahab the son of Omri reigned over Israel in Samaria twenty and two years. And Ahab the son of Omri did evil in the sight of the Lord above all that were before him. And it came to pass, as if it had been a light thing for him to walk in the sins of Jeroboam the son of Nebat, that he took to wife Jezebel the daughter of Ethbaal king of the Zidonians, and went and served Baal, and worshipped him. And he reared up an altar for Baal in the house of Baal, which he had built in Samaria. And Ahab made a grove; and Ahab did more to provoke the Lord God of Israel to anger than all the kings of Israel that were before him. In his days did Hiel the Bethelite build Jericho: he laid the foundation thereof in Abiram his firstborn, and set up the gates thereof in his youngest son Segub, according to the word of the Lord, which he spake by Joshua the son of Nun. And Elijah the Tishbite, who was of the inhabitants of Gilead, said unto Ahab, As the Lord God of Israel liveth, before whom I stand, there shall not be dew nor rain these years, but according to my word. 1 Kings 16:27–17:1.

> А останалите Омриеви дела, които извърши, и силата, която показа, не са ли записани в книгата на летописите на израилевите царе? И Омри заспа с бащите си и биде погребан в Самария; и синът му Ахав царува вместо него. А в тридесет и осмата година на юдейския цар Аса Ахав, синът на Омри, започна да царува над Израил; и Ахав, синът на Омри, царува над Израил в Самария двадесет и две години. И Ахав, синът на Омри, вършеше зло пред Господа повече от всички, които бяха преди него. И стана така, като че ли му беше леко нещо да ходи в греховете на Еровоам, Наватовия син, та взе за жена Езавел, дъщерята на сидонския цар Етваал, и отиде да служи на Ваал и му се покланя. И издигна жертвеник на Ваал в дома на Ваал, който беше построил в Самария. Ахав направи и ашера; и Ахав вършеше повече, за да разгневява Господа, Израилевия Бог, отколкото всички израилеви царе, които бяха преди него. В неговите дни Хиил, бетилецът, съгради Йерихон; положи основите му с Авирама, първородния си, и постави портите му със Сегува, най-младия си син, според словото на Господа, което Той беше говорил чрез Иисус Навиновия син. А Илия, тесвиецът, от жителите на Галаад, каза на Ахав: Заклевам се в живота на Господа, Израилевия Бог, пред Когото стоя, че през тези години няма да има ни роса, ни дъжд, освен по моя дума. 3 Царе 16:27–17:1.

The confrontation that Elijah had with the gods of Ahab and Jezebel at Mount Carmel was in response to the apostasy of the northern kingdom of Israel’s seventh king who “did more to provoke the Lord God of Israel to anger than all the kings of Israel that were before him.” The word ‘provoke’ in the passage, is a reference to the “day of provocation” that was represented by the tenth test in Numbers fourteen. Ahab’s provoking of God represented the last of ten tests that was brought about by the evil report of ten spies in Numbers fourteen. Therefore, it represents the last test for the Millerite movement and the last test for the one hundred and forty-four thousand.

Сблъсъкът, който Илия имаше с боговете на Ахав и Езавел на планината Кармил, бе в отговор на отстъплението на седмия цар на северното царство Израил, който „вършеше повече, за да разгневява Господа, Израилевия Бог, отколкото всичките израилеви царе, които бяха преди него“. Думата „разгневява“ в този пасаж е препратка към „деня на раздразнението“, който бе представен чрез десетото изпитание в Числа четиринадесета глава. Разгневяването на Бога от страна на Ахав представляваше последното от десетте изпитания, предизвикано от злия доклад на десетте съгледвачи в Числа четиринадесета глава. Следователно то представлява последното изпитание за милеритското движение и последното изпитание за сто четиридесет и четирите хиляди.

> Wherefore as the Holy Ghost saith, Today if ye will hear his voice, Harden not your hearts, as in the provocation, in the day of temptation in the wilderness. Hebrews 3:7, 8.

> Затова, както казва Светият Дух: „Днес, ако чуете Неговия глас, не закоравявайте сърцата си, както при огорчението, в деня на изкушението в пустинята.“ Евреи 3:7, 8.

In the prophetic “day of provocation” represented by Ahab, the prophet Elijah prayed that if it was necessary, God would bring judgments upon Israel that His people might repent from the sins they were participating in.

В пророческия „ден на раздразнение“, представен чрез Ахав, пророк Илия се помоли, ако е необходимо, Бог да навлече съдби върху Израил, за да може Неговият народ да се покае за греховете, в които участваше.

> “The people of Israel had gradually lost their fear and reverence for God until His word through Joshua had no weight with them. ‘In his [Ahab’s] days did Hiel the Bethelite build Jericho: he laid the foundation thereof in Abiram his first-born, and set up the gates thereof in his youngest son Segub, according to the word of the Lord, which he spake by Joshua the son of Nun.’

> Израилевият народ постепенно бе изгубил страха и благоговението си пред Бога, докато Неговото слово чрез Исус Навин вече нямаше тежест за тях. „В неговите [Ахавови] дни Хиил ветилецът съгради Ерихон: основите му положи в Авирама, първородния си, а портите му издигна в най-младия си син Сегув, според словото Господне, което Той бе изговорил чрез Исус Навин, Навиевия син.“

> “While Israel was apostatizing, Elijah remained a loyal and true prophet of God. His faithful soul was greatly distressed as he saw that unbelief and infidelity were fast separating the children of Israel from God, and he prayed that God would save His people. He entreated that the Lord would not wholly cast away His sinning people, but that He would by judgments if necessary arouse them to repentance and not permit them to go to still greater lengths in sin and thus provoke Him to destroy them as a nation.

> „Докато Израил отстъпваше от вярата, Илия остана верен и истински пророк на Бога. Неговата вярна душа бе дълбоко наскърбена, когато виждаше, че неверието и вероломството бързо отделят израилевите чеда от Бога, и той се молеше Бог да спаси Своя народ. Той умоляваше Господа да не отхвърли напълно Своя съгрешаващ народ, но чрез съдби, ако е необходимо, да го пробуди към покаяние и да не допусне той да стигне до още по-големи крайности в греха и така да Го предизвика да го погуби като народ.“

> “The message of the Lord came to Elijah to go to Ahab with the denunciations of His judgments because of the sins of Israel. Elijah traveled day and night until he reached the palace of Ahab. He solicited no admission, and waited not to be formally announced. All unexpectedly to Ahab, Elijah stands before the astonished king of Samaria in the coarse garments usually worn by the prophets. He makes no apology for his abrupt appearance, without invitation; but, raising his hands to heaven, he solemnly affirms by the living God, who made the heavens and the earth, the judgments which would come upon Israel: ‘There shall not be dew nor rain these years, but according to my word.’

> „Словото Господне дойде към Илия да отиде при Ахав с изобличенията на Неговите съдби поради греховете на Израил. Илия пътуваше ден и нощ, докато стигна до двореца на Ахав. Той не поиска позволение да влезе и не чака да бъде официално известен. Съвсем неочаквано за Ахав Илия застана пред смаяния цар на Самария, облечен в грубите дрехи, които обикновено носеха пророците. Той не се извинява за внезапното си явяване без покана, а, издигайки ръцете си към небето, тържествено заявява чрез живия Бог, Който създаде небето и земята, съдбите, които щяха да дойдат върху Израил: „Няма да има ни роса, ни дъжд през тези години, освен по моята дума.““

> “This startling denunciation of God’s judgments because of the sins of Israel fell like a thunderbolt upon the apostate king. He seemed to be paralyzed with amazement and terror; and before he could recover from his astonishment, Elijah, without waiting to see the effect of his message, disappeared as suddenly as he came. His work was to speak the word of woe from God, and he instantly withdrew. His word had locked up the treasures of heaven, and his word was the only key which could open them again.” Testimonies, volume 3, 273.

> „Това поразително изобличение на Божиите съдби поради греховете на Израил падна като гръм от ясно небе върху отстъпилия цар. Той сякаш бе вцепенен от изумление и ужас; и преди да може да се съвземе от смаянието си, Илия, без да изчака да види какъв ще бъде ефектът от вестта му, изчезна също тъй внезапно, както бе дошъл. Неговото дело беше да изговори словото на горко от Бога, и той незабавно се оттегли. Неговото слово бе заключило небесните съкровища, и неговото слово беше единственият ключ, който можеше отново да ги отвори.“ Свидетелства, том 3, 273.

Israel had forgotten that Joshua had strictly commanded them not to associate with the heathen nations, and to never rebuild Jericho. Though the battle of Jericho was a tremendous demonstration of God’s power and a symbol of God’s promise to lead His people into the Promised Land, there was also a sin, a curse and a deliverance associated with Jericho. The ‘sin’ was that of Achan who coveted the wealth and influence of Jericho, the ‘curse’ was upon any man that would rebuild Jericho and the harlot Rahab represented the ‘deliverance’. Achan wanted the beautiful Babylonian robe. He thought he could hide his sin, as Adam and Eve sought to hide their sin with a garment of fig leaves. Achan wanted the prosperity that Jericho represented, and he wished to be associated with Babylon.

Израил бе забравил, че Исус Навин строго им бе заповядал да не се смесват с езическите народи и никога да не възстановяват Ерихон. Макар битката при Ерихон да беше огромна проява на Божията сила и символ на Божието обещание да въведе Своя народ в Обетованата земя, с Ерихон бяха свързани и грях, и проклятие, и избавление. „Грехът“ беше този на Ахан, който пожела богатството и влиянието на Ерихон; „проклятието“ беше върху всеки човек, който би възстановил Ерихон; а блудницата Раав представляваше „избавлението“. Ахан пожела красивата вавилонска дреха. Той мислеше, че може да скрие греха си, както Адам и Ева се опитаха да скрият своя грях с дреха от смокинови листа. Ахан желаеше благоденствието, което Ерихон олицетворяваше, и копнееше да бъде свързан с Вавилон.

Jericho is set forth as a symbol of the work of carrying the third angel’s message to the world, but it possesses a warning about the sin of loving and trusting in the world. The symbol of Jericho also contains a curse against the rebuilding of Jericho and Rahab represents those still in Babylon that come out when the loud cry of the third angel is proclaimed.

Йерихон е представен като символ на делото по занесeнето на вестта на третия ангел към света, но той съдържа и предупреждение относно греха да се обича светът и да се уповава на него. Символът на Йерихон съдържа също и проклятие против повторното съграждане на Йерихон, а Раав представлява онези, които все още са във Вавилон и излизат оттам, когато бъде прогласен силният вик на третия ангел.

> “Elijah’s faithful soul was grieved. His indignation was aroused, and he was jealous for the glory of God. He saw that Israel was plunged into fearful apostasy. And when he called to mind the great things that God had wrought for them, he was overwhelmed with grief and amazement. But all this was forgotten by the majority of the people. He went before the Lord, and, with his soul wrung with anguish, pleaded for Him to save His people if it must be by judgments. He pleaded with God to withhold from His ungrateful people dew and rain, the treasures of heaven, that apostate Israel might look in vain to their gods, their idols of gold, wood, and stone, the sun, moon, and stars, to water and enrich the earth, and cause it to bring forth plentifully. The Lord told Elijah that He had heard his prayer and would withhold dew and rain from His people until they should turn unto Him with repentance.

> „Верната душа на Илия беше наскърбена. Неговото негодувание се разпали и той ревнуваше за Божията слава. Той виждаше, че Израил е потънал в страшно отстъпление. И когато си припомняше великите дела, които Бог бе извършил за тях, той беше обзет от скръб и удивление. Но всичко това беше забравено от мнозинството от народа. Той застана пред Господа и с душа, разкъсвана от мъка, се молеше на Бога да спаси Своя народ, ако трябва, дори чрез съдби. Той умоляваше Бога да задържи от неблагодарния Си народ росата и дъжда, съкровищата на небето, за да може отстъпилият Израил напразно да се обръща към своите богове, към своите идоли от злато, дърво и камък, към слънцето, луната и звездите, за да напояват и обогатяват земята и да я карат да ражда изобилно. Господ каза на Илия, че е чул молитвата му и че ще задържи росата и дъжда от Своя народ, докато не се обърнат към Него с покаяние.“

> “God had specially guarded His people against mingling with the idolatrous nations around them, lest their hearts should be deceived by the attractive groves and shrines, temples and altars, which were arranged in the most expensive, alluring manner to pervert the senses so that God would be supplanted in the minds of the people.

> „Бог бе поставил Своя народ под особена закрила срещу смесване с идолопоклонническите народи около тях, за да не би сърцата им да бъдат измамени от привлекателните гори и светилища, храмове и олтари, устроени по най-разточителен и съблазнителен начин, така че да изопачат възприятията и Бог да бъде изместен от умовете на народа.

> “The city of Jericho was devoted to the most extravagant idolatry. The inhabitants were very wealthy, but all the riches that God had given them they counted as the gift of their gods. They had gold and silver in abundance; but, like the people before the Flood, they were corrupt and blasphemous, and insulted and provoked the God of heaven by their wicked works. God’s judgments were awakened against Jericho. It was a stronghold. But the Captain of the Lord’s host Himself came from heaven to lead the armies of heaven in an attack upon the city. Angels of God laid hold of the massive walls and brought them to the ground. God had said that the city of Jericho should be accursed and that all should perish except Rahab and her household. These should be saved because of the favor that Rahab showed the messengers of the Lord. The word of the Lord to the people was: ‘And ye, in anywise keep yourselves from the accursed thing, lest ye make yourselves accursed, when ye take of the accursed thing, and make the camp of Israel a curse, and trouble it.’ ‘And Joshua adjured them at that time, saying, Cursed be the man before the Lord, that riseth up and buildeth this city Jericho: he shall lay the foundation thereof in his first-born, and in his youngest son shall he set up the gates of it.’

> „Градът Ерихон беше предаден на най-крайно идолопоклонство. Жителите му бяха твърде богати, но цялото богатство, което Бог им бе дал, те смятаха за дар от своите богове. Имаха изобилие от злато и сребро; но, подобно на хората преди Потопа, бяха покварени и богохулни и с нечестивите си дела оскърбяваха и предизвикваха небесния Бог. Божиите съдби се надигнаха против Ерихон. Той беше крепост. Но Сам Вождът на Господното войнство дойде от небето, за да поведе небесните армии в нападение против града. Божиите ангели хванаха грамадните стени и ги събориха на земята. Бог беше казал, че градът Ерихон трябва да бъде проклет и че всички трябва да погинат, освен Раав и нейния дом. Те трябваше да бъдат спасени поради благоволението, което Раав показа към Господните пратеници. Господното слово към народа беше: „А вие, непременно се пазете от обреченото, за да не навлечете проклятие върху себе си, когато вземете от обреченото, и да направите стана Израилев проклет, и да го смутите.“ „И Исус ги закле в онова време, като каза: Проклет пред Господа да бъде човекът, който стане и съгради този град Ерихон; с първородния си ще положи основите му и с най-младия си син ще издигне портите му.“

> “God was very particular in regard to Jericho, lest the people should be charmed with the things that the inhabitants had worshiped and their hearts be diverted from God. He guarded His people by most positive commands; yet notwithstanding the solemn injunction from God by the mouth of Joshua, Achan ventured to transgress. His covetousness led him to take of the treasures that God had forbidden him to touch because the curse of God was upon them. And because of this man’s sin the Israel of God were as weak as water before their enemies.

> „Бог беше извънредно строг по отношение на Йерихон, за да не би народът да бъде омаян от нещата, на които жителите се бяха покланяли, и сърцата им да бъдат отклонени от Бога. Той пазеше Своя народ с най-категорични заповеди; но въпреки тържественото повеление от Бога чрез устата на Исус Навин, Ахан дръзна да престъпи. Неговото користолюбие го подтикна да вземе от съкровищата, които Бог му беше забранил да докосва, защото върху тях беше Божието проклятие. И поради греха на този човек Божият Израил беше слаб като вода пред своите врагове.“

> “Joshua and the elders of Israel were in great affliction. They lay before the ark of God in most abject humility because the Lord was wroth with His people. They prayed and wept before God. The Lord spoke to Joshua: ‘Get thee up; wherefore liest thou thus upon thy face? Israel hath sinned, and they have also transgressed My covenant which I commanded them: for they have even taken of the accursed thing, and have also stolen, and dissembled also, and they have put it even among their own stuff. Therefore the children of Israel could not stand before their enemies, but turned their backs before their enemies, because they were accursed: neither will I be with you any more, except ye destroy the accursed from among you.’

> „Иисус Навин и старейшините на Израил бяха в голяма скръб. Те лежаха пред Божия ковчег в най-дълбоко смирение, защото Господ бе разгневен на Своя народ. Те се молеха и плачеха пред Бога. Господ каза на Иисус Навин: „Стани; защо лежиш така ничком? Израил съгреши и още престъпи завета Ми, който им заповядах; защото взеха от обреченото, и още откраднаха, и още се престориха, и го сложиха между вещите си. Затова израилевите синове не можаха да устоят пред враговете си, а обърнаха гръб пред враговете си, защото бяха обречени; и няма вече да бъда с вас, ако не изтребите обреченото измежду вас.“

> “I have been shown that God here illustrates how He regards sin among those who profess to be His commandment-keeping people. Those whom He has specially honored with witnessing the remarkable exhibitions of His power, as did ancient Israel, and who will even then venture to disregard His express directions, will be subjects of His wrath. He would teach His people that disobedience and sin are exceedingly offensive to Him and are not to be lightly regarded.” Testimonies, volume 3, 263, 264.

> „Показано ми бе, че тук Бог онагледява как Той гледа на греха сред онези, които изповядват, че са Негов народ, пазещ Неговите заповеди. Онези, които Той е удостоил по особен начин да бъдат свидетели на забележителните прояви на Неговата сила, както древният Израил, и които въпреки това дръзват да пренебрегват Неговите изрични указания, ще бъдат предмет на Неговия гняв. Той би научил Своя народ, че непослушанието и грехът са крайно оскърбителни за Него и не бива да бъдат приемани лековато.“ Свидетелства, том 3, 263, 264.

The story of Jericho includes the warning to not trust in the perceived strength and glory of the wicked and affluent city. A “city” in Bible prophecy is a kingdom, and Achan took a Babylonian garment. A garment prophetically represents character, so in the “last days,” Achan’s hiding of the Babylonish garment represents a hidden desire to possess the character of spiritual Babylon. The character, or image of spiritual Babylon is what the United States covets when it brings together church and state.

Разказът за Ерихон включва предупреждението да не се уповаваме на привидната сила и слава на нечестивия и богат град. „Град“ в библейското пророчество е царство, а Ахан взе вавилонска дреха. Дрехата пророчески представлява характера, така че в „последните дни“ скриването от Ахан на вавилонската дреха представлява скрито желание да се притежава характерът на духовния Вавилон. Характерът, или образът, на духовния Вавилон е онова, което Съединените щати желаят, когато съединяват църквата и държавата.

Confronted with the possibility of the youth of the Millerite movement being drafted into the Civil War, and recognizing the need of organization, the leaders of the movement became legally connected with the affluent nation that they were never to assimilate unto. Even the Constitution of that affluent country designed that it was never necessary for a church to be connected with the state. There were denominations that existed during the Millerite time period, that still exist today; some of those denominations have never entered into the legal relationship with the United States government, and their choice to not establish that relationship, never in any way prevented them from organizing their respective churches.

Изправени пред възможността младежите от милеритското движение да бъдат мобилизирани за Гражданската война и осъзнавайки нуждата от организация, водачите на движението влязоха в юридическа връзка с богатата нация, към която никога не е трябвало да се приобщават. Дори Конституцията на тази богата страна постановяваше, че никога не е било необходимо една църква да бъде свързана с държавата. Имаше деноминации, които съществуваха по времето на милеритското движение и съществуват и до днес; някои от тези деноминации никога не са встъпвали в юридически отношения с правителството на Съединените щати и техният избор да не установят такава връзка никога по никакъв начин не им е попречил да организират съответните си църкви.

Long after Joshua fought the battle of Jericho, in the time of Ahab, all the warnings of Achan’s apostasy and the destruction of Jericho had been forgotten by God’s apostate people. Elijah prayed to God, requesting if necessary that God’s judgments would be exercised to bring His people to repentance. When Malachi records the final words of the Old Testament the promise is set within the context of the Lord striking the world with a curse. The curse associated with Jericho, was upon any man who would rebuild Jericho. The curse was upon any who would like Achan, desire to trust in the wealth and affluency associated with Jericho. Achan’s “sin” represents the hidden unsanctified inward desire to wear the Babylonish garment. The ‘curse’ was for the work of acting out those inward desires.

Дълго след като Иисус Навин води битката при Йерихон, по времето на Ахав, всички предупреждения, свързани с отстъпничеството на Ахан и разрушаването на Йерихон, бяха забравени от Божия отстъпил народ. Илия се помоли на Бога, като поиска, ако е необходимо, Божиите съдби да бъдат приведени в действие, за да доведат Неговия народ до покаяние. Когато Малахия записва последните думи на Стария Завет, обещанието е поставено в контекста на това, че Господ ще порази света с проклятие. Проклятието, свързано с Йерихон, беше върху всеки човек, който би възстановил Йерихон. Проклятието беше върху всеки, който, подобно на Ахан, би пожелал да се довери на богатството и разкоша, свързвани с Йерихон. „Грехът“ на Ахан представлява скритото, неосветено вътрешно желание да се носи вавилонската дреха. „Проклятието“ беше за делото на привеждането в действие на тези вътрешни желания.

Miller’s message was the Elijah message for his time and the Civil War represented the judgments that accompany the Elijah message. In the middle of the Civil War in 1863, Millerite Adventism rebuilt Jericho, as witnessed by the details of Joshua’s curse upon any man who did so.

Вестта на Милър беше Илияновата вест за неговото време, а Гражданската война представляваше съдовете, които съпътстват Илияновата вест. В средата на Гражданската война, през 1863 г., милеритският адвентизъм отново изгради Йерихон, както свидетелстват подробностите на проклятието, което Исус Навин изрече върху всеки човек, който би сторил това.

> And Joshua adjured them at that time, saying, Cursed be the man before the Lord, that riseth up and buildeth this city Jericho: he shall lay the foundation thereof in his firstborn, and in his youngest son shall he set up the gates of it. Joshua 6:26.

> И Исус ги закле в онова време, като каза: Проклет да бъде пред Господа оня човек, който стане и съгради този град Йерихон; с първородния си ще положи основите му и с най-младия си син ще издигне портите му. Исус Навин 6:26.

The word “adjured” in the command of Joshua is both an oath and a curse. Cursed if you break Joshua’s command, and blessed if you keep the oath. The word translated as “adjured” is also translated as “seven times” in Leviticus twenty-six. The oath and curse of Moses as Daniel expresses it in chapter nine, is connected with the rebuilding of Jericho.

Думата „закле“ в заповедта на Исус Навин е едновременно клетва и проклятие. Проклет, ако нарушиш заповедта на Исус Навин, и благословен, ако спазиш клетвата. Думата, преведена като „закле“, е преведена също и като „седем пъти“ в Левит двадесет и шеста глава. Клетвата и проклятието на Моисей, както Даниил ги изразява в девета глава, са свързани с възстановяването на Йерихон.

> Yea, all Israel have transgressed thy law, even by departing, that they might not obey thy voice; therefore the curse is poured upon us, and the oath that is written in the law of Moses the servant of God, because we have sinned against him. Daniel 9:11.

> Да, целият Израил престъпи Твоя закон, като се отклони, за да не слуша Твоя глас; затова проклятието се изля върху нас и клетвата, която е записана в закона на Моисей, Божия служител, понеже съгрешихме против Него. Даниил 9:11.

Sister White said, “God was very particular in regard to Jericho, lest the people should be charmed with the things that the inhabitants had worshiped and their hearts be diverted from God.” God was very particular in accomplishing the destruction of Jericho and therefore He was very particular in recording the warning represented by Achan. He was careful in recording the curse associated with rebuilding Jericho and also careful in defining the divine tactics employed in bringing the walls down.

Сестра Уайт каза: „Бог беше извънредно взискателен по отношение на Йерихон, за да не би народът да бъде запленен от нещата, на които жителите му бяха се покланяли, и сърцата им да се отклонят от Бога.“ Бог беше извънредно взискателен при извършването на унищожението на Йерихон и затова беше извънредно взискателен и в записването на предупреждението, представено чрез Ахан. Той беше внимателен и в записването на проклятието, свързано с възстановяването на Йерихон, а също и внимателен в определянето на божествените тактики, използвани за събарянето на стените.

It was most certainly Jesus, as the Captain of the Lord’s host that directed the angels to bring Jericho’s walls down, and nothing is done by accident in God’s Word, but in this instance, we have the prophetess telling us that “God was very particular in regard to Jericho.” Seven days the ark was carried around the city, and a day is a year in prophecy. That principle was recorded at the beginning of the forty years of wilderness wandering and at the end of those forty years they compassed Jericho for seven days.

Несъмнено именно Исус, като Вожд на Господното войнство, насочи ангелите да съборят стените на Ерихон; и в Божието Слово нищо не се извършва случайно, но в този случай пророчицата ни казва, че „Бог беше много взискателен по отношение на Ерихон“. Седем дни ковчегът беше носен около града, а в пророчеството ден означава година. Този принцип беше записан в началото на четиридесетте години на странстване в пустинята, и в края на тези четиридесет години те обикаляха Ерихон в продължение на седем дни.

> After the number of the days in which ye searched the land, even forty days, each day for a year, shall ye bear your iniquities, even forty years, and ye shall know my breach of promise. Numbers 14:34.

> Според числото на дните, през които съгледахте земята, именно четиридесет дни — по един ден за една година — ще носите беззаконията си четиридесет години; и ще познаете нарушаването на Моето обещание. Числа 14:34.

Seven days the ark was carried around the city and on the seventh-day it was taken around the city “seven times.” This provides two prophetic witnesses that Jericho is associated with the “seven times” of Moses’ oath. God’s covenant people are priests, and seven priests blew seven trumpets.

Седем дни ковчегът бе носен около града, а на седмия ден бе обиколен около града „седем пъти“. Това дава две пророчески свидетелства, че Ерихон е свързан със „седемте времена“ на клетвата на Мойсей. Божият заветен народ са свещеници, и седем свещеници надуваха седем тръби.

> Ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ. 1 Peter 2:5.

> И вие, като живи камъни, се съграждате в духовен дом, свято свещенство, за да принасяте духовни жертви, благоприятни на Бога чрез Исус Христос. 1 Петър 2:5.

A trumpet represents either a warning message, or a judgment or a call to a holy convocation depending on the context where it is located. In the last days a trumpet is to be blown by the watchmen, as it was blown by the Millerites in their history. The priests represent the watchmen on the walls of Zion that blow a trumpet, warning God’s people of a coming judgment, while also calling those very same people unto a holy convocation.

Тръбата представлява или предупредително послание, или съд, или призив към свято събрание, в зависимост от контекста, в който се намира. В последните дни трябва да бъде затръбено от стражите, както бе затръбено от милеритите в тяхната история. Свещениците представляват стражите по стените на Сион, които тръбят с тръба, предупреждавайки Божия народ за идващ съд, като същевременно призовават същия този народ към свято събрание.

> Blow ye the trumpet in Zion, and sound an alarm in my holy mountain: let all the inhabitants of the land tremble: for the day of the Lord cometh, for it is nigh at hand … Blow the trumpet in Zion, sanctify a fast, call a solemn assembly: Gather the people, sanctify the congregation, assemble the elders, gather the children, and those that suck the breasts: let the bridegroom go forth of his chamber, and the bride out of her closet. Let the priests, the ministers of the Lord, weep between the porch and the altar, and let them say, Spare thy people, O Lord, and give not thine heritage to reproach, that the heathen should rule over them: wherefore should they say among the people, Where is their God? Joel 2:1, 15–17.

> Затръбете с тръба в Сион и дайте тревога на светия Ми хълм; нека треперят всички жители на земята; защото иде денят Господен, защото е близо … Затръбете с тръба в Сион, осветете пост, свикайте тържествено събрание; съберете народа, осветете събранието, съберете старейшините, съберете децата и ония, които сучат гърди; нека младоженецът излезе от стаята си и невестата от покоите си. Нека свещениците, служителите Господни, плачат между притвора и олтара и нека казват: Пощади людете Си, Господи, и не предавай наследството Си на позор, тъй щото езичниците да владеят над тях; защо да казват между народите: Къде е техният Бог? Йоил 2:1, 15–17.

The trumpet message is the Elijah message. All the various usages of the word “seven” in Joshua chapter six, is the same word or a related derivative of the word which is translated as “seven times” in Leviticus twenty-six. Yet the dish of fables handed out by the Laodicean theologians claim that the word translated as “seven times” in Leviticus twenty-six only represents fullness of power, or completeness or some other foolish variation of their denial that Miller was correct in applying a numerical value to the word translated as “seven times.” The priests led the people around the city seven times, not fully or completely around Jericho. The word translated as “seven times” represents a numerical value!

Вестта на тръбата е Илияновата вест. Всички различни употреби на думата „седем“ в шеста глава на Исус Навин са същата дума или сродно производно на думата, която е преведена като „седем пъти“ в Левит двадесет и шеста глава. И все пак блюдото от басни, поднасяно от лаодикийските богослови, твърди, че думата, преведена като „седем пъти“ в Левит двадесет и шеста глава, представлява единствено пълнота на сила, или завършеност, или някакъв друг нелеп вариант на тяхното отрицание, че Милър е бил прав, когато е прилагал числова стойност към думата, преведена като „седем пъти“. Свещениците водеха народа около града седем пъти, а не напълно или изцяло около Ерихон. Думата, преведена като „седем пъти“, представлява числова стойност!

At Jericho, when the people shouted, it represented the loud cry of the one hundred and forty-four thousand, who are cut out of the mountain without hands in Daniel chapter two, who strike and break in pieces the image.

При Ерихон, когато народът извика, това представляваше силния вик на сто четиридесет и четирите хиляди, които са отсечени от планината без ръце в Даниил, втора глава, и които поразяват и строшават истукана.

> And in the days of these kings shall the God of heaven set up a kingdom, which shall never be destroyed: and the kingdom shall not be left to other people, but it shall break in pieces and consume all these kingdoms, and it shall stand for ever. Forasmuch as thou sawest that the stone was cut out of the mountain without hands, and that it brake in pieces the iron, the brass, the clay, the silver, and the gold; the great God hath made known to the king what shall come to pass hereafter: and the dream is certain, and the interpretation thereof sure. Daniel 2:44, 45.

> И в дните на тези царе небесният Бог ще издигне царство, което до века няма да се разруши; и това царство няма да бъде оставено на други люде, но то ще строши и ще изтреби всички тези царства, а само то ще стои довека. Тъй като ти видя, че камъкът беше отсечен от планината без ръце и строши желязото, медта, глината, среброто и златото, великият Бог извести на царя онова, което ще стане по-после; и сънят е верен, и тълкуването му — сигурно. Даниил 2:44, 45.

God was careful to list the precious metals that were found in Jericho as gold, silver, brass and iron. Prophetically, clay represents God’s people as typified by Rahab. Jericho represents the end of all earthly kingdoms during the loud cry of the one hundred and forty-four thousand.

Бог внимателно изброи скъпоценните метали, които се намираха в Ерихон, като злато, сребро, мед и желязо. В пророчески смисъл глината представлява Божия народ, предобразен чрез Раав. Ерихон представя края на всички земни царства по време на силния вик на сто четиридесет и четирите хиляди.

> But all the silver, and gold, and vessels of brass and iron, are consecrated unto the Lord: they shall come into the treasury of the Lord. Joshua 6:19.

> Но цялото сребро и злато, и съдовете от мед и желязо, са посветени на Господа; те да влязат в съкровищницата на Господа. Исус Навин 6:19.

Jericho represents the work of conquering the Promised Land, which typifies the work of the mighty movement of the third angel. That work includes a warning, a curse and the saving of those outside the priesthood, as represented by the harlot, Rahab.

Йерихон представлява делото по завладяването на Обетованата земя, което е образ на делото на могъщото движение на третия ангел. Това дело включва предупреждение, проклятие и спасяването на онези извън свещенството, представени от блудницата Раав.

Joshua’s prophetic “curse” was later fulfilled in the days of Ahab and Elijah. The curse against rebuilding Jericho contained the specific prediction that the man that did so, would lose his youngest son when he set up the gates of Jericho, and he would lose his oldest son when he laid the foundations thereof. In the time of Elijah, Hiel the Bethelite fulfilled that prophecy, and his youngest son died when he set up the gates and his oldest son died when he laid the foundations. The “curse” which is associated with the Elijah message was represented by the work of rebuilding Jericho.

Пророческото „проклятие“ на Исус Навин по-късно се изпълни в дните на Ахав и Илия. Проклятието срещу повторното изграждане на Йерихон съдържаше конкретното предсказание, че човекът, който стори това, ще загуби най-младия си син, когато постави портите на Йерихон, и ще загуби най-стария си син, когато положи неговите основи. Във времето на Илия Хиил, витилецът, изпълни това пророчество и най-младият му син умря, когато постави портите, а най-старият му син умря, когато положи основите. „Проклятието“, което е свързано с вестта на Илия, беше представено чрез делото по възстановяването на Йерихон.

> Behold, I will send you Elijah the prophet before the coming of the great and dreadful day of the Lord: And he shall turn the heart of the fathers to the children, and the heart of the children to their fathers, lest I come and smite the earth with a curse. Malachi 4:5, 6.

> Ето, Аз ще ви изпратя пророк Илия преди да дойде великият и страшен ден Господен; и той ще обърне сърцето на бащите към децата и сърцето на децата към бащите им, да не би, като дойда, да поразя земята с проклятие. Малахия 4:5, 6.

The curse of Millerite history that was associated with Miller’s Elijah message was predicted by Joshua and fulfilled in the time of Elijah and Ahab.

Проклятието на милеритската история, което беше свързано с Илияното послание на Милър, беше предсказано от Исус Навин и изпълнено във времето на Илия и Ахав.

> In his days did Hiel the Bethelite build Jericho: he laid the foundation thereof in Abiram his firstborn, and set up the gates thereof in his youngest son Segub, according to the word of the Lord, which he spake by Joshua the son of Nun. 1 Kings 16:34.

> В неговите дни Хиил, ветеилецът, съгради Йерихон; основите му положи с цената на Авирама, първородния си син, и портите му издигна с цената на Сегува, най-младия си син, според словото Господне, което Той беше изрекъл чрез Иисуса, Навиновия син. 3 Царе 16:34.

The curse of rebuilding Jericho cannot be separated from the manifestation of power that God exercised in bringing the walls of Jericho down. Sister White said, “Those whom He has specially honored with witnessing the remarkable exhibitions of His power, as did ancient Israel, and who will even then venture to disregard His express directions, will be subjects of His wrath.” The Millerites had just participated in the manifestation of God’s power that climaxed with the Midnight Cry, yet they rejected Moses’ oath of the seven times which Daniel also identifies as the curse of Moses.

Проклятието върху повторното съграждане на Йерихон не може да бъде отделено от проявлението на силата, която Бог упражни, когато събори стените на Йерихон. Сестра Уайт каза: „Онези, които Той е удостоил по особен начин да бъдат свидетели на забележителните прояви на Неговата сила, както беше с древния Израил, и които дори тогава дръзват да пренебрегнат Неговите изрични наставления, ще бъдат предмет на Неговия гняв.“ Милеритите току-що бяха участвали в проявлението на Божията сила, достигнало своята кулминация с Среднощния вик, но те отхвърлиха клетвата на Мойсей за седемте времена, която Даниил също определя като проклятието на Мойсей.

Names are a symbol of character in God’s Word, and the name of the man who rebuilt Jericho, along with the names of his oldest and youngest son are very informative. Hiel means the living God of strength and suggests that Hiel was a follower of the living God. The fact that he is identified as a Bethelite identifies him with the church. Abiram, his firstborn means the father of height, in terms of being exalted and lifted up. His youngest son Segub means lofty and to exalt and lift up. All three names represent elements of God’s character, but in the context of the prophecy which they fulfilled, they represent a man who was lifting up and exalting himself above the Almighty God who had brought Jericho down. A “gate” in prophecy represents a church.

Имената са символ на характера в Божието Слово, а името на човека, който възстанови Ерихон, заедно с имената на неговия най-стар и най-млад син, са твърде показателни. Хиил означава живият Бог на силата и подсказва, че Хиил е бил последовател на живия Бог. Обстоятелството, че е определен като ветилец, го отъждествява с църквата. Авирам, неговият първороден, означава баща на висотата, в смисъл на възвишен и издигнат. Името на най-младия му син Сегув означава възвишен, и да възвишава и издига. И трите имена представят елементи от Божия характер, но в контекста на пророчеството, което те изпълниха, те представят човек, който възвишаваше и превъзнасяше себе си над Всемогъщия Бог, Който бе съборил Ерихон. „Порта“ в пророчеството представлява църква.

> “To the humble, believing soul, the house of God on earth is the gate of heaven. The song of praise, the prayer, the words spoken by Christ’s representatives, are God’s appointed agencies to prepare a people for the church above, for that loftier worship into which there can enter nothing that defileth.” Testimonies, volume 5, 491.

> „За смирената, вярваща душа Божият дом на земята е вратата на небето. Хвалебната песен, молитвата, думите, изговорени от Христовите представители, са определените от Бога средства за приготвяне на един народ за горната църква, за онова по-възвишено поклонение, в което не може да влезе нищо нечисто.“ Свидетелства, том 5, 491.

The beginning of the work to start a church began in 1860, as testified to by Adventist historians such as Arthur White, Ellen White’s grandson.

Началото на делото по основаването на църква започна през 1860 г., както свидетелстват адвентни историци като Артър Уайт, внукът на Елън Уайт.

> “While Ellen White had written and published at some length on the need of order in managing the work of the church (see Early Writings, 97–104), and while James White had kept this need before the believers in addresses and Review articles, the church was slow to move. What had been presented in general terms, was well received, but when it came to translating this with something constructive there was resistance and opposition. James White’s brief articles in February aroused not a few from complacency, and now a great deal was being said.

> „Макар че Елън Уайт бе писала и публикувала в известна степен върху нуждата от ред в управлението на делото на църквата (вж. Early Writings, 97–104), и макар че Джеймс Уайт бе държал тази нужда пред вярващите в слова и статии в Review, църквата бавно пристъпваше към действие. Това, което бе представено в общи линии, бе добре прието, но когато се стигна до това да се претвори в нещо градивно, се надигнаха съпротива и opposition. Кратките статии на Джеймс Уайт през февруари извадиха немалко хора от самодоволството им, и сега се говореше твърде много.“

> “J. N. Loughborough, working with White in Michigan, was the first to respond. His words were in the affirmative, but on the defensive:

> „Дж. Н. Лафбъроу, работейки с Уайт в Мичиган, беше първият, който откликна. Думите му бяха утвърдителни, но отбранителни:“

> “‘Says one, if you organize so as to hold property by law, you will be a part of Babylon. No; I understand there is quite a difference between our being in a position that we can protect our property by law and using the law to protect and enforce our religious views. If it is wrong to protect church property, why is not wrong for individuals to hold any property legally?—Review and Herald, March 8, 1860.’

> „Някой казва: ако се организирате така, че по закон да притежавате имущество, ще бъдете част от Вавилон. Не; аз разбирам, че има съвсем съществена разлика между това да бъдем в положение, в което можем по закон да защитим имуществото си, и това да използваме закона, за да защитаваме и налагаме своите религиозни възгледи. Ако е погрешно да се защитава църковна собственост, защо тогава не е погрешно и за отделни лица да притежават каквато и да било собственост по закон? — Review and Herald, 8 март 1860 г.“

> “James White had closed his statement in the Review, laying the matter of the need of organization of the publishing interests before the church with the words ‘If any object to our suggestions, will they please write out a plan on which we as a people can act?’—Ibid., February 23, 1860. The first minister laboring out in the field to respond was R. F. Cottrell, a stalwart corresponding editor of the Review. His immediate reaction was decidedly negative:

> „Джеймс Уайт бе завършил изложението си в Review, като бе поставил пред църквата въпроса за необходимостта от организация на издателското дело с думите: „Ако някой има възражения срещу нашите предложения, нека бъде така любезен да изложи писмено план, по който ние като народ можем да действаме.“ — Ibid., 23 февруари 1860 г. Първият служител, трудещ се на полето, който откликна, бе Р. Ф. Котрел, твърд и постоянен кореспондент-редактор на Review. Неговата непосредствена реакция бе категорично отрицателна:“

> “‘Brother White has asked the brethren to speak in relation to his proposition to secure the property of the church. I do not know precisely what measure he intends in this suggestion, but understand it is to get incorporated as a religious body according to law. For myself, I think it would be wrong to ‘make us a name,’ since that lies at the foundation of Babylon. I do not think God would approve of it.—Ibid., March 22, 1860.” Arthur White, Ellen G. White, volume 1, 420, 421.

> „Брат Уайт е помолил братята да се изкажат по отношение на неговото предложение да обезпечат църковната собственост. Не зная точно каква мярка възнамерява той в това предложение, но разбирам, че става дума да се инкорпорираме като религиозно тяло според закона. Що се отнася до мен, мисля, че би било погрешно да „си създадем име“, понеже това лежи в самата основа на Вавилон. Не мисля, че Бог би го одобрил.—Пак там, 22 март 1860 г.“ Arthur White, Ellen G. White, том 1, 420, 421.

James White began his effort to become a church in 1860, and a church is represented by a “gate”. Ellen White says this about the year 1860.

Джеймс Уайт започна своето усилие да стане църква през 1860 година, а църквата е представена чрез „врата“. Елън Уайт казва следното за 1860 година.

> “In 1860 death stepped over our threshold, and broke the youngest branch of our family tree. Little Herbert, born September 20, 1860, died December 14 of the same year.” Testimonies, volume 1, 103.

> „През 1860 г. смъртта прекрачи прага ни и прекърши най-младия клон на нашето родословно дърво. Малкият Хърбърт, роден на 20 септември 1860 г., почина на 14 декември същата година.“ Свидетелства, том 1, 103.

In 1863, the Whites also lost their eldest son. After playing and becoming overheated, he went into the room where the cloth charts were prepared and took a nap upon some damp cloths that were used in preparation of the charts. The 1843 and 1850 charts represent the foundations of the Millerite movement. The chart produced in 1863, represent a rejection of the “seven times” of Leviticus twenty-six as previously represented upon the two tables of Habakkuk. It presents a counterfeit foundational message.

През 1863 г. семейство Уайт загуби и най-големия си син. След като играл и се бил прегрял, той влязъл в стаята, където се подготвяли платнените карти, и подремнал върху някои влажни платове, използвани при изработването на картите. Картите от 1843 и 1850 г. представляват основите на милеритското движение. Картата, изработена през 1863 г., представлява отхвърляне на „седемте времена“ от Левит двадесет и шеста глава, както по-рано бяха представени върху двете таблици на Авакум. Тя представя една фалшива основополагаща вест.

> “When on Friday, November 27, [1863] the parents reached Topsham, they found their three sons and Adelia waiting for them at the depot. They were all apparently in good health, except for Henry, who had a cold. But the next Tuesday, December 1, Henry was very ill with pneumonia. Years later Willie, his youngest brother, reconstructed the story:

> „Когато в петък, 27 ноември [1863 г.], родителите пристигнаха в Топшам, те завариха тримата си синове и Аделия да ги очакват на гарата. Всички бяха, привидно, в добро здраве, с изключение на Хенри, който беше настинал. Но на следващия вторник, 1 декември, Хенри беше много тежко болен от пневмония. Години по-късно Уили, най-малкият му брат, възстанови разказа:“

> ‘During the absence of their parents, Henry and Edson, under the supervision of Brother Howland, were busily engaged in mounting the charts on cloth, ready for sale. They worked in a rented store building about a block from the Howland home. At length they had a respite for a few days while they were waiting for charts to be sent from Boston. . . . Returning from a long tramp by the river, he [Henry] thoughtlessly lay down and slept on a few damp cloths used in backing the paper charts. A chilly wind was blowing in from an open window. This indiscretion resulted in a severe cold.’” Arthur White, Ellen G. White, volume 2, 70.

> „По време на отсъствието на родителите си Хенри и Едсън, под надзора на брат Хауланд, бяха усърдно заети да монтират картите върху плат, подготвяйки ги за продажба. Те работеха в наета магазинна сграда на около един квартал от дома на Хауланд. Най-сетне получиха отдих за няколко дни, докато чакаха да им бъдат изпратени карти от Бостън.... Като се върна от дълга разходка край реката, той [Хенри] безгрижно легна и заспа върху няколко влажни плата, използвани за подлепване на хартиените карти. През отворения прозорец влизаше студен вятър. Тази неразумна постъпка доведе до тежка простуда.“ Артър Уайт, Ellen G. White, том 2, 70.

In 1863, the Millerite movement ended with the formation of a church and the rejection of the foundational truths represented upon the two tables of Habakkuk. The primary leader, as typified by Hiel the Bethelite had begun the work of setting up the gates in 1860 and lost his youngest son for doing so. In 1863, the counterfeit charts became the resting place where Hiel’s oldest son took a nap. He caught a chill and died the same year. His death was directly connected to sleeping on the charts that were then being produced. But the chart that was being produced in 1863, was the counterfeit of the foundation that Elijah, represented by Miller had raised up.

През 1863 г. милеритското движение приключи с образуването на църква и с отхвърлянето на основополагащите истини, представени върху двете плочи на Авакум. Главният водач, както е предобразен от Хиил Ветилецът, бе започнал делото по поставянето на портите през 1860 г. и загуби най-малкия си син, задето стори това. През 1863 г. фалшивите карти станаха мястото за покой, където първородният син на Хиил подремна. Той настина и умря същата година. Смъртта му бе пряко свързана със спането върху картите, които тогава се изработваха. Но картата, която се изработваше през 1863 г., беше фалшификатът на основата, която Илия, представен от Милър, бе издигнал.

The command of Joshua against rebuilding Jericho, was expressed with the word “adjure.” It represents an oath and a curse, and is the same word translated as “seven times” in Leviticus twenty-six. It is the curse that accompanies the Elijah message, and that curse was accomplished in 1860 and 1863 as Millerite Adventism rebuilt Jericho with the formation of a legal church and the rejection of Miller’s stone of stumbling. Hiel was a Bethelite, thus prophetically emphasizing the work of Hiel in rebuilding Jericho, as the work of building a church.

Заповедта на Исус Навин против възстановяването на Йерихон беше изразена с думата „закле“. Тя обозначава клетва и проклятие и е същата дума, преведена като „седем пъти“ в Левит двадесет и шеста глава. Това е проклятието, което съпътства вестта на Илия, и това проклятие се изпълни през 1860 и 1863 година, когато милеритският адвентизъм възстанови Йерихон чрез образуването на законна църква и чрез отхвърлянето на препъникамъка — камъка на Милър. Хиил беше ветилец, като по този начин пророчески се подчертава делото на Хиил по възстановяването на Йерихон като дело по изграждането на църква.

The “curse” of Joshua was proclaimed in conjunction with the story of the battle of Jericho, a battle that cannot be told without repeatedly identifying “seven times.”

„Проклятието“ на Исус Навин беше изречено във връзка с разказа за битката при Ерихон — битка, която не може да бъде разказана, без многократно да се отбелязва „седем пъти“.

In 1863, the message or “oath” of Moses, as presented by Elijah, and represented by William Miller produced a “curse.” Both the message of Moses and the work of Elijah were rejected. Elijah returned in 1989, but was not reconnected with Moses until post September 11, 2001. That information is yet to be defended, but it is air tight.

През 1863 г. вестта, или „клетвата“, на Моисей, както бе представена от Илия и олицетворена от Уилям Милър, произведе „проклятие“. И вестта на Моисей, и делото на Илия бяха отхвърлени. Илия се завърна през 1989 г., но не бе свързан отново с Моисей чак след 11 септември 2001 г. Това сведение тепърва трябва да бъде защитено, но то е неопровержимо.

> “Unsanctified ministers are arraying themselves against God. They are praising Christ and the God of this world in the same breath. While professedly they receive Christ, they embrace Barabbas, and by their actions say, ‘Not this Man, but Barabbas.’ Let all who read these lines, take heed. Satan has made his boast of what he can do. He thinks to dissolve the unity which Christ prayed might exist in His church. He says, ‘I will go forth and be a lying spirit to deceive those that I can, to criticize, and condemn, and falsify.’ Let the son of deceit and false witness be entertained by a church that has had great light, great evidence, and that church will discard the message the Lord has sent, and receive the most unreasonable assertions and false suppositions and false theories. Satan laughs at their folly, for he knows what truth is.

> „Неосветени служители се нареждат против Бога. Те възхваляват Христос и бога на този свят с едно и също дихание. Докато привидно приемат Христос, те прегръщат Варава и чрез делата си казват: „Не Този Човек, а Варава.“ Нека всички, които четат тези редове, внимават. Сатана се е похвалил с онова, което може да направи. Той мисли да разруши единството, за което Христос се помоли да съществува в Неговата църква. Той казва: „Ще изляза и ще бъда лъжлив дух, за да измамя онези, които мога — да критикуват, да осъждат и да изопачават.“ Нека синът на измамата и лъжливото свидетелство бъде приет от една църква, която е имала голяма светлина, големи доказателства, и тази църква ще отхвърли вестта, която Господ е изпратил, и ще приеме най-неразумните твърдения и лъжливи предположения, и лъжливи теории. Сатана се смее на тяхното безумие, защото знае що е истина.“

> “Many will stand in our pulpits with the torch of false prophecy in their hands, kindled from the hellish torch of Satan. If doubts and unbelief are cherished, the faithful ministers will be removed from the people who think they know so much. ‘If thou hadst known,’ said Christ, ‘even thou, at least in this thy day, the things which belong unto thy peace! but now they are hid from thine eyes.’

> „Мнозина ще застанат на нашите амвони с факела на лъжливото пророчество в ръцете си, запален от пъкления факел на Сатана. Ако съмненията и неверието бъдат подхранвани, верните служители ще бъдат отстранени от народа, който мисли, че знае толкова много. „Ако би познал“, каза Христос, „поне и ти в този твой ден онова, което принадлежи на твоя мир! Но сега е скрито от очите ти.“

> “Nevertheless, the foundation of God standeth sure. The Lord knoweth them that are His. The sanctified minister must have no guile in his mouth. He must be open as the day, free from every taint of evil. A sanctified ministry and press will be a power in flashing the light of truth on this untoward generation. Light, brethren, more light we need. Blow the trumpet in Zion; sound an alarm in the holy mountain. Gather the host of the Lord, with sanctified hearts, to hear what the Lord will say unto His people; for He has increased light for all who will hear. Let them be armed and equipped, and come up to the battle—to the help of the Lord against the mighty. God Himself will work for Israel. Every lying tongue will be silenced. Angels’ hands will overthrow the deceptive schemes that are being formed. The bulwarks of Satan will never triumph. Victory will attend the third angel’s message. As the Captain of the Lord’s host tore down the walls of Jericho, so will the Lord’s commandment-keeping people triumph, and all opposing elements be defeated. Let no soul complain of the servants of God who have come to them with a heaven-sent message. Do not any longer pick flaws in them, saying, ‘They are too positive; they talk too strongly.’ They may talk strongly; but is it not needed? God will make the ears of the hearers tingle if they will not heed His voice or His message. He will denounce those who resist the word of God.

> „Обаче основата Божия стои твърда. Господ познава онези, които са Негови. Осветеният служител не трябва да има никакво лукавство в устата си. Той трябва да бъде открит като деня, свободен от всяко петно на зло. Осветено служение и печатно дело ще бъдат сила в разпръскването на светлината на истината върху това извратено поколение. Светлина, братя, повече светлина ни е нужна. Затръбете с тръба в Сион; надигнете тревога на светата планина. Съберете войнството Господне, с осветени сърца, за да чуе какво ще каже Господ на Своя народ; защото Той е увеличил светлината за всички, които ще чуят. Нека бъдат въоръжени и снабдени и нека излязат на битката — в помощ на Господа против силните. Сам Бог ще работи за Израил. Всеки лъжлив език ще бъде заставен да замлъкне. Ръцете на ангели ще съборят измамните замисли, които се изграждат. Укрепленията на Сатана никога няма да възтържествуват. Победата ще съпътства вестта на третия ангел. Както Вождът на Господното войнство събори стените на Ерихон, така ще тържествува и Господният народ, който пази Неговите заповеди, и всички противостоящи сили ще бъдат победени. Нека никоя душа не се оплаква от Божиите служители, които са дошли при нея с изпратена от небето вест. Не търсете вече недостатъци в тях, казвайки: „Те са твърде категорични; говорят твърде силно.“ Може и да говорят силно; но не е ли това нужно? Бог ще накара ушите на слушателите да пищят, ако те не внимават на Неговия глас или на Неговата вест. Той ще осъди онези, които се съпротивляват на Божието слово.“

> “Satan has laid every measure possible that nothing shall come among us as a people to reprove and rebuke us, and exhort us to put away our errors. But there is a people who will bear the ark of God. Some will go out from among us who will bear the ark no longer. But these cannot make walls to obstruct the truth; for it will go onward and upward to the end. In the past God has raised up men, and He still has men of opportunity waiting, prepared to do His bidding—men who will go through restrictions which are only as walls daubed with untempered mortar. When God puts His Spirit upon men, they will work. They will proclaim the word of the Lord; they will lift up their voice like a trumpet. The truth will not be diminished or lose its power in their hands. They will show the people their transgressions, and the house of Jacob their sins.” Testimonies to Ministers, 409–411.

> „Сатана е приложил всяка възможна мярка, за да не дойде сред нас като народ нищо, което да ни изобличи и смъмри и да ни увещае да отстраним заблужденията си. Но има народ, който ще носи Божия ковчег. Някои ще излязат измежду нас, които вече няма да носят ковчега. Но те не могат да издигнат стени, за да препречат истината; защото тя ще продължи напред и нагоре до самия край. В миналото Бог е издигал мъже и Той и сега има мъже на възможността, които очакват, приготвени да изпълнят Неговата повеля — мъже, които ще преминат през ограничения, които са само като стени, измазани с неразкален хоросан. Когато Бог положи Духа Си върху хора, те ще действат. Те ще прогласяват словото Господне; ще издигат гласа си като тръба. Истината няма да бъде умалена, нито да изгуби силата си в техните ръце. Те ще покажат на народа неговите престъпления и на Якововия дом — греховете му.“ Свидетелства към проповедниците, 409–411.

Back to Articles