Article

# The Hidden History of Verse Forty - Number Eighteen

Скритата история на стих четиридесети — число осемнадесет

The Second Woe - Part Five

Второто горко — Част пета

Author

Jeff Pippenger

Published

July 15, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

The “key” representing the battle of Nineveh in Revelation nine was fulfilled with a history that produced a turning point, which is of course, is what a key does. My claim is that the battle of Nineveh was not only the historical key marking the rise of Islam, but that it is also a prophetic key. The prophetic dynamics of that battle brings all the lines of the kingdoms of Bible prophecy, as set forth in Daniel and Revelation into alignment with the eleventh chapter of Daniel. In doing this, it allows those kingdoms to all testify to the last six verses of Daniel eleven, and more importantly—to unseal the external hidden history of verse forty.

„Ключът“, представящ битката при Ниневия в девета глава на Откровение, се изпълни чрез история, която произведе повратен момент, което, разбира се, е именно онова, което прави един ключ. Моето твърдение е, че битката при Ниневия не беше само историческият ключ, бележещ възхода на исляма, но че тя е и пророчески ключ. Пророческата динамика на тази битка привежда всички линии на царствата от библейското пророчество, както са изложени в Даниил и Откровение, в съгласуваност с единадесетата глава на Даниил. Като прави това, тя позволява на всички тези царства да свидетелстват за последните шест стиха на Даниил единадесета глава и, което е по-важно — да разпечата външната скрита история на стих четиридесети.

> And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Matthew 16:19.

> И ще ти дам ключовете на небесното царство; и каквото вържеш на земята, ще бъде вързано на небесата; и каквото развържеш на земята, ще бъде развързано на небесата. Матей 16:19.

## The Release and Rise of the Kingdom of Mohammed

Освобождаването и възходът на царството на Мохамед

The battle of Nineveh in 627 marked the beginning of the last ten years of the Persian power that had been defeated through the stratagem of Rome, accompanied with God’s providence fog. It marked the turning point where Mohammed’s Islamic hordes begin to rise. The battle removed a restraint that had existed, a restraint that in theory would have remained, had Rome and Persia both retained their strength. Neither did.

Битката при Ниневия през 627 г. беляза началото на последните десет години на персийската власт, която бе победена чрез хитростта на Рим, съпроводена с мъглата на Божието провидение. Тя отбеляза повратния момент, в който ислямските орди на Мохамед започват да се надигат. Битката отстрани едно възпиране, което бе съществувало — възпиране, което на теория би останало, ако и Рим, и Персия бяха запазили силата си. Но нито едната, нито другата го направи.

## Restraint and Release

Сдържане и освобождаване

In the prophetic representation of Islam, we find the restraint and release of Islam from the very first introduction of Scripture as Sarah convinced Abraham to restrain Hagar and Ishmael.

В пророческото представяне на исляма откриваме възпирането и освобождаването на исляма още при самото първо въвеждане на Писанието, когато Сара убеди Авраам да възпре Агар и Исмаил.

> And Sarai said unto Abram, My wrong be upon thee: I have given my maid into thy bosom; and when she saw that she had conceived, I was despised in her eyes: the Lord judge between me and thee. But Abram said unto Sarai, Behold, thy maid is in thy hand; do to her as it pleaseth thee. And when Sarai dealt hardly with her, she fled from her face. Genesis 16:5, 6.

> И Сарай каза на Аврам: Неправдата ми да бъде върху тебе; аз дадох слугинята си в обятията ти, а когато тя видя, че е заченала, аз станах презряна в очите ѝ; Господ да отсъди между мене и тебе. А Аврам каза на Сарай: Ето, слугинята ти е в ръката ти; постъпи с нея, както ти е угодно. И когато Сарай се отнесе сурово с нея, тя побягна от лицето ѝ. Битие 16:5, 6.

Even before that incident, the reason Hagar is introduced into the prophetic narrative is that the Lord has “restrained” Sarah from having a child.

Още преди този случай причината Агар да бъде въведена в пророческия разказ е, че Господ е „възпрял“ Сара да има дете.

> Now Sarai Abram’s wife bare him no children: and she had an handmaid, an Egyptian, whose name was Hagar. And Sarai said unto Abram, Behold now, the Lord hath restrained me from bearing: I pray thee, go in unto my maid; it may be that I may obtain children by her. And Abram hearkened to the voice of Sarai. Genesis 16:1, 2.

> А Сарая, Аврамовата жена, не му раждаше деца; и тя имаше слугиня, египтянка, на име Агар. И Сарая каза на Аврам: Ето, Господ ме възпря да раждам; моля те, влез при слугинята ми; може би чрез нея ще придобия деца. И Аврам послуша гласа на Сарая. Битие 16:1, 2.

The “key” of Revelation nine that was given to Mohammed, and was thereafter fulfilled by the battle of Nineveh, represents the removal of the “restraint” upon Islam at any given point in prophetic history.

„Ключът“ от Откровение девета глава, който беше даден на Мохамед и впоследствие се изпълни чрез битката при Ниневия, представлява премахването на „задръжката“ върху исляма във всеки даден момент от пророческата история.

> “Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> „Ангелите държат четирите ветрове, представени като разярен кон, който се стреми да се откъсне и да се втурне по лицето на цялата земя, носейки разрушение и смърт по пътя си.“ Manuscript Releases, том 20, 217.

The “rise and fall” of the kingdom of Mohammed is represented, not so much as a rise and a fall, but as a ‘release’ and a ‘restraint’. When Islam is released prophetically, the release has been illustrated by the battle of Nineveh.

„Възходът и падението“ на царството на Мохамед е представен не толкова като възход и падение, колкото като „освобождаване“ и „възпиране“. Когато ислямът е пророчески освободен, това освобождаване е илюстрирано чрез битката при Ниневия.

## Only the Woes

Само бедствията

Of the seven trumpets, only the woe trumpets of Islam span history as a consistent power from when they were first introduced into prophetic history unto the close of probation. The first four trumpets brought upon western Rome represented Odoacer, Genseric, Atilla the Hun and Alaric, thus typifying four providential judgment powers in the latter days, but their modern counterpart is not a direct descendant of those four ancient powers. Not so with the woe trumpets. Once Islam enters history it continues a direct line of release and restraint until it is fully released at the close of probation. With the woe trumpets the “key” of ‘release’ is marked by the battle of Nineveh.

От седемте тръби единствено горките тръби на исляма обхващат историята като постоянна сила от момента, когато за пръв път биват въведени в пророческата история, до края на благодатното време. Първите четири тръби, докарани върху западния Рим, представляваха Одоакър, Гензерих, Атила Хунът и Аларих, като по този начин предобразяваха четири провиденциални съдебни сили в последните дни; но техният съвременен съответник не е пряк потомък на тези четири древни сили. Не така стои въпросът с горките тръби. Щом ислямът навлезе в историята, той продължава в пряка линия на освобождаване и възпиране, докато не бъде напълно освободен при края на благодатното време. При горките тръби „ключът“ на „освобождаването“ е отбелязан от битката при Ниневия.

## Nicomedia and July 27, 1299

Никомидия и 27 юли 1299 г.

The pioneers correctly identified July 27, 1299 as the starting of one hundred and fifty years that ended on July 27, 1449, which in turn began the three hundred and ninety-one years and fifteen days that concluded on August 11, 1840.

Пионерите правилно определиха 27 юли 1299 г. като началото на сто и петдесетте години, които завършиха на 27 юли 1449 г., което на свой ред положи началото на триста деветдесет и една години и петнадесет дни, които приключиха на 11 август 1840 г.

In the previous article we identified the siege of 1333 unto 1337 that was brought upon Nicomedia by Sultan Orhan Gazi (son of Osman I, the founder of the Ottoman Beylik), when he laid siege to the important Byzantine city of Nicomedia. The siege is the conclusion of the warfare against Nicomedia that had begun with his father Osman. The one hundred and fifty years of Revelation nine, verse ten began on July 27, 1299, and as the beginning of a prophecy, the history associated with that beginning date is to be noted. Osman I (founder of the Ottoman dynasty) was Sultan Orhan Gazi’s father, who in July 27, 1299 achieved the significant early victory against the Byzantine Empire at the Battle of Bapheus which was in the region of Nicomedia, close to the city of Nicomedia; a very important capital city in Roman and early Byzantine history.

В предишната статия разгледахме обсадата от 1333 до 1337 г., наложена на Никомидия от султан Орхан Гази (син на Осман I, основателя на Османския бейлик), когато той обсади важния византийски град Никомидия. Обсадата представлява завършека на военните действия срещу Никомидия, започнали при баща му Осман. Сто и петдесетте години от Откровение 9:10 започнаха на 27 юли 1299 г., и понеже това е начална дата на пророчество, следва да се отбележи историята, свързана с тази начална дата. Осман I (основател на Османската династия) беше баща на султан Орхан Гази, който на 27 юли 1299 г. постигна значима ранна победа над Византийската империя в битката при Бафей, която се състоя в областта на Никомидия, близо до град Никомидия — един много важен столичен град в римската и ранновизантийската история.

## Father and Son

Отец и Син

July 27, 1299 Osman’s forces defeated a Byzantine army led by a local governor. The battle is considered one of the first major independent military successes of Osman after he had begun consolidating power in Bithynia (northwestern Anatolia). It marked an important step in the transition from a small Turkish beylik (tribal principality) to a rising power that would eventually challenge and conquer the Byzantine territories. That date marks the beginning of a period of growth for Islam that ultimately led to the establishment of the Ottoman Empire at the fall of Constantinople in 1453. Osman employed ghazi warriors (frontier raiders with Islamic motivation), and there began the formation of the ghazi frontier warriors into a more structured army that developed progressively from Osman and then on to his son, Orhan. Among other important elements of Osman’s legacy is that it allowed Islam to hold onto property, as opposed to the warfare of the ghazi warriors, whose disorganized hit and run tactics left them only the spoils of their victories, but never any territory.

На 27 юли 1299 г. силите на Осман разбиват византийска войска, водена от местен управител. Битката се счита за един от първите значими самостоятелни военни успехи на Осман, след като е започнал да консолидира властта си във Витиния (северозападна Анатолия). Тя бележи важна стъпка в прехода от малък турски бейлик (племенско княжество) към възходяща сила, която в крайна сметка ще оспори и завладее византийските територии. Тази дата бележи началото на период на разрастване за исляма, който в крайна сметка довежда до установяването на Османската империя при падането на Константинопол през 1453 г. Осман използвал воини-гази (погранични нападатели с ислямска мотивация), и тогава започнало оформянето на пограничните воини-гази в по-структурирана армия, която се развивала постепенно от времето на Осман, а след това и при неговия син Орхан. Сред другите важни елементи от наследството на Осман е и това, че то позволило на исляма да задържа владения, за разлика от войната, водена от воините-гази, чиито неорганизирани удари и отстъпления им оставяли единствено плячката от победите им, но никога никаква територия.

On July 27, 1299, Osman began a campaign in the area of Nicomedia, and thirty-four years later his son began a four-year siege upon the capital city Nicomedia. The father at the beginning and the son at the ending. War begins against the area represented as Nicomedia and ends with the capturing of Nicomedia, the capital city of the area, Nicomedia. From 1299 unto 1337 is a thirty-eight-year period, and prophetically the number “thirty-eight” symbolizes a rising up.

На 27 юли 1299 г. Осман започна поход в областта на Никомидия, а тридесет и четири години по-късно синът му започна четиригодишна обсада на столичния град Никомидия. Бащата в началото и синът в края. Войната започва срещу областта, представена като Никомидия, и завършва със завладяването на Никомидия, столичния град на областта Никомидия. От 1299 до 1337 г. се простира период от тридесет и осем години, а пророчески числото „тридесет и осем“ символизира изправяне.

> Now rise up, said I, and get you over the brook Zered. And we went over the brook Zered. And the space in which we came from Kadeshbarnea, until we were come over the brook Zered, was thirty and eight years; until all the generation of the men of war were wasted out from among the host, as the Lord sware unto them. Deuteronomy 2:13, 14.

> „Сега станете, казах аз, и преминете потока Зеред.“ И преминахме потока Зеред. А времето, през което пътувахме от Кадис-варни до преминаването ни през потока Зеред, беше тридесет и осем години, докато цялото поколение на воюващите мъже се изтреби измежду стана, както Господ им беше се заклел. Второзаконие 2:13, 14.

The one hundred and fifty years from July 27, 1299 unto July 27, 1449 represents the period which led to the establishment of the Ottoman Empire of the second woe of Revelation chapter nine. The thirty-eight years of the progressive conquering of Nicomedia began with a father (Osman) and ended with his son (Orphan). The period portrays the first step of a progressive rise of a tribal principality unto an empire.

Сто и петдесетте години от 27 юли 1299 г. до 27 юли 1449 г. представляват периода, довел до установяването на Османската империя на второто „горко“ от девета глава на Откровение. Тридесет и осемте години на постепенното завладяване на Никомидия започнаха с един баща (Осман) и завършиха с неговия син (Орхан). Този период изобразява първата стъпка от постепенното въздигане на едно племенно княжество до империя.

The one hundred and fifty years from July 27, 1299 unto July 27, 1449, includes a four-year siege that marks the end of the thirty-eight years. The beginning of the conquering of Nicomedia was by the father Osman and the end was accomplished by a four-year siege from 1333 unto 1337; a siege carried out by Osman’s son.

Сто и петдесетте години от 27 юли 1299 г. до 27 юли 1449 г. включват четиригодишна обсада, която бележи края на тридесет и осемте години. Началото на завладяването на Никомидия бе поставено от бащата Осман, а краят бе осъществен чрез четиригодишна обсада от 1333 до 1337 г.; обсада, проведена от сина на Осман.

When the one hundred and fifty years ended on July 27, 1449, the Byzantine’s emperor Constantine the eleventh, or the last Constantine of eastern Rome sought permission from the Turks to take the throne. From that date until the conquering of Constantinople was four years. Those four years ended with the siege of Constantinople, and Constantine the last died in the siege. The rise of Islam is represented by the first thirty-eight years of the one-hundred-and-fifty-year prophecy, that culminated in a four-year siege. When the one hundred and fifty years ended, Islam had risen to a point where eastern Rome was humiliated by the power that the Turks then possessed. From the humiliation of July 27, 1449 four years led to the fall of eastern Rome as Constantinople was taken by a siege. The end of the first thirty-eight years is marked by a siege, and the establishment of the Ottoman Empire is marked by a siege.

Когато сто и петдесетте години завършиха на 27 юли 1449 г., византийският император Константин единадесети, или последният Константин на източния Рим, потърси позволение от турците да заеме престола. От тази дата до завладяването на Константинопол имаше четири години. Тези четири години завършиха с обсадата на Константинопол, и Константин Последният загина при обсадата. Възходът на исляма е представен от първите тридесет и осем години от пророчеството за сто и петдесетте години, което завърши с четиригодишна обсада. Когато сто и петдесетте години завършиха, ислямът бе достигнал до такова издигане, че източният Рим бе унизен от силата, която турците тогава притежаваха. От унижението на 27 юли 1449 г. четири години доведоха до падението на източния Рим, когато Константинопол бе превзет чрез обсада. Краят на първите тридесет и осем години е отбелязан с обсада, и установяването на Османската империя е отбелязано с обсада.

## 38 and 40

38 и 40

The number thirty-eight as a symbol as set forth by Moses in Deuteronomy representing the last thirty-eight years of the judgment of forty years wandering in the wilderness. Therefore, the number thirty-eight, as a symbol possesses a connection to the number forty. Osman took the territory of Nicomedia on July 27, 1299 and thirty-eight years later his son took the capital city of the territory. The territory and the capital city both were Nicomedia. Historians identify this battle as the first of ‘two’ steps that identify the very beginning of the rising up of the Ottoman Empire. The second step identified by history is the battle of Nicaea in 1301. There the father Osman took the territory called Nicaea, and 1331, thirty years later his son took the capital city, named Nicaea, a former Roman capital city.

Числото тридесет и осем като символ е изложено от Мойсей във Второзаконие, където то представя последните тридесет и осем години от присъдата за четиридесетгодишното скитане в пустинята. Следователно числото тридесет и осем, като символ, притежава връзка с числото четиридесет. Осман завладя областта Никомидия на 27 юли 1299 г., а тридесет и осем години по-късно синът му превзе столичния град на тази област. И областта, и столичният град се наричаха Никомидия. Историците определят тази битка като първата от „две“ стъпки, които бележат самото начало на въздигането на Османската империя. Втората стъпка, отбелязана от историята, е битката при Никея през 1301 г. Там бащата Осман завладя областта, наречена Никея, а през 1331 г., тридесет години по-късно, синът му превзе столичния град, наречен Никея, бивша римска столица.

In relation to 1299 and the battle of Nicomedia, as the first of two steps, the second step came two years later in 1301. 1299 is a symbol of thirty-eight, and two years later (forty), the territory of Nicaea is taken by the father. The thirty-eight and forty relationships of ancient Israel rising up to take the promised land is represented in July 27, 1299 and 1301. Those first two steps of Islam rising are marked by military campaigns that begin with the father conquering the territory and the son conquering the capital of the territory at the end. When the two capitals fell, they fell at a siege. Both capitals were at some point capitals of eastern Rome.

Във връзка с 1299 г. и битката при Никомидия, като първа от две стъпки, втората стъпка настъпи две години по-късно, през 1301 г. 1299 г. е символ на тридесет и осем, а две години по-късно (четиридесет) територията на Никея е завладяна от бащата. Взаимовръзките на тридесет и осем и четиридесет от древния Израил, който се надига, за да завладее обещаната земя, са представени в 27 юли 1299 г. и 1301 г. Тези първи две стъпки на въздигането на исляма са белязани от военни походи, които започват с това, че бащата завладява територията, а синът завладява столицата на територията накрая. Когато двете столици паднаха, те паднаха след обсада. И двете столици в даден момент са били столици на Източния Рим.

July 27, 1299 and 1301 reach their conclusion on August 11, 1840, that represents the history of 1838, when Litch first published his view and prediction of the three hundred and ninety-one year and fifteen-day prophecy that would ultimately be fulfilled on August 11, 1840. The two steps of rising up for the Millerites was the years 1838 and 1840.

27 юли, 1299 и 1301, достигат своя завършек на 11 август 1840 г., което представя историята на 1838 г., когато Лич за пръв път публикува своя възглед и предсказание за пророчеството за триста деветдесет и една години и петнадесет дни, което в крайна сметка щеше да се изпълни на 11 август 1840 г. Двете стъпки на издигането за милеритите бяха годините 1838 и 1840.

> “In the year 1840 another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest. Two years before, Josiah Litch, one of the leading ministers preaching the Second Advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown ‘in A.D. 1840, sometime in the month of August;’ and only a few days previous to its accomplishment he wrote: ‘Allowing the first period, 150 years, to have been exactly fulfilled before Deacozes ascended the throne by permission of the Turks, and that the 391 years, fifteen days, commenced at the close of the first period, it will end on the 11th of August, 1840, when the Ottoman power in Constantinople may be expected to be broken. And this, I believe, will be found to be the case.’—Josiah Litch, in Signs of the Times, and Expositor of Prophecy, August 1, 1840.

> „През 1840 година едно друго забележително изпълнение на пророчество предизвика широко разпространен интерес. Две години по-рано Йосия Лич, един от водещите проповедници на Второто пришествие, публикува тълкувание на Откровение 9, в което предсказа падането на Османската империя. Според неговите изчисления тази сила трябваше да бъде повалена „през 1840 г., някъде в месец август“; и само няколко дни преди изпълнението му той написа: „Ако приемем, че първият период от 150 години е бил изпълнен точно преди Деакозес да се възкачи на престола с позволението на турците, и че 391-те години и петнадесетте дни са започнали в края на първия период, то той ще завърши на 11 август 1840 г., когато може да се очаква османската власт в Константинопол да бъде сломена. И вярвам, че ще се установи именно това.“ — Josiah Litch, in Signs of the Times, and Expositor of Prophecy, August 1, 1840.

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> „В самото определено време Турция чрез своите посланици прие закрилата на съюзните сили на Европа и по този начин се постави под контрола на християнските народи. Събитието изпълни предсказанието точно. Когато това стана известно, мнозина се убедиха в правилността на принципите на пророческото тълкуване, възприети от Милър и неговите сътрудници, и на адвентното движение бе даден чудесен тласък. Хора на учение и положение се присъединиха към Милър както в проповядването, така и в публикуването на неговите възгледи, и от 1840 до 1844 година делото бързо се разпространи.“ Великата борба, 334, 335.

Litch’s '38 prediction and his corrected vision of '40 include his final statement, which he penned on August 1, ten days before the corrected prediction. It was the fulfillment of the prediction that convinced the world of the correct methodology of biblical prophecy. The thirty-eight years that marked the rising up of ancient Israel included the two years from the Red Sea crossing unto the first rebellion at Kadesh.

Предсказанието на Лич за „38“ и неговият поправен възглед за „40“ включват и последното му изявление, което той написа на 1 август, десет дни преди поправеното предсказание. Именно изпълнението на предсказанието убеди света в правилната методология на библейското пророчество. Тридесет и осемте години, които отбелязаха издигането на древния Израил, включваха и двете години от преминаването през Червеното море до първия бунт при Кадис.

> Because all those men which have seen my glory, and my miracles, which I did in Egypt and in the wilderness, and have tempted me now these ten times, and have not hearkened to my voice; Surely they shall not see the land which I sware unto their fathers, neither shall any of them that provoked me see it. Numbers 14:22, 23.

> Защото всички ония мъже, които видяха славата Ми и знаменията Ми, които извърших в Египет и в пустинята, и Ме изпитваха вече десет пъти, и не послушаха гласа Ми, никак няма да видят земята, за която се заклех на бащите им; нито някой от ония, които Ме разгневиха, ще я види. Числа 14:22, 23.

That rebellion is identified as the final of ten tests. A two-year testing period of ten tests added to thirty-eight years in the wilderness typified 1838 and 1840, and 1840 contained a period of ten days.

Този бунт е определен като последния от десет изпита. Двегодишен период на изпитване от десет изпита, прибавен към тридесет и осем години в пустинята, беше прообраз на 1838 и 1840 година, а 1840 година съдържаше период от десет дни.

And the starting point of the rise of Islam with Osman on July 27, 1299 begins a thirty-eight-year period that ends with a four-year siege in 1337. July 27, 1299 was the first of two steps historians identify as the starting point of the rise of the Ottoman Empire, and the second step was 1301. The two steps of the battles of Nicomedia and Nicaea in 1299 and 1301 typify 1838 and 1840. The beginning of the prophecy illustrates the end.

И отправната точка на възхода на исляма с Осман на 27 юли 1299 г. поставя началото на един тридесет и осем годишен период, който завършва с четиригодишна обсада през 1337 г. 27 юли 1299 г. беше първата от две стъпки, които историците определят като отправна точка на възхода на Османската империя, а втората стъпка беше 1301 г. Двете стъпки на битките при Никомидия и Никея през 1299 и 1301 г. са прообраз на 1838 и 1840 г. Началото на пророчеството онагледява края.

Nicomedia and Nicaea both temporarily served as capitals of eastern Rome in their respective histories. Of course, Constantinople ultimately became the eastern capitol in 330 until 1453. Nicomedia and Nicaea typify the fall of Constantinople; all fell from Islamic sieges that marked the conclusion of a campaign where Islam first took control of the territory and thereafter took the capital city.

Никомидия и Никея и двете временно са служили като столици на Източния Рим в съответните периоди от своята история. Разбира се, Константинопол в крайна сметка става източната столица през 330 г. и остава такава до 1453 г. Никомидия и Никея предобразяват падането на Константинопол; всички те падат при ислямски обсади, белязали завършека на поход, в който ислямът първо завладява територията, а след това и столичния град.

The first siege four-years from 1333 unto 1337 represents the four-years from 1449 to 1453 when the prophecy ended. Three hundred and ninety-one years fifteen days later Islam is restrained as the Millerites ‘rise’ under the prophetic power represented in the characteristics ‘thirty-eight and forty’ as represented in the alpha history of the history of July 27, 1299 and July 27, 1449. The rising up of Islam and the rising up of God’s latter-day messengers is represented in a numerical symbol which is constructed by the numerical relationship of 38 and 40.

Първата четиригодишна обсада от 1333 до 1337 представлява четирите години от 1449 до 1453, когато пророчеството завърши. Триста деветдесет и една години и петнадесет дни по-късно ислямът е възпрян, докато милеритите „се надигат“ под пророческата сила, представена в характеристиките „тридесет и осем и четиридесет“, както е представено в алфа-историята на историята от 27 юли 1299 г. и 27 юли 1449 г. Надигането на исляма и надигането на Божиите последновременни вестители е представено в числов символ, който е изграден чрез числовото взаимоотношение на 38 и 40.

In Ezekiel thirty-seven Islam is the message of the east wind that is breathed upon the dead dry bones that they might stand up as a mighty army. When Ezekiel’s message arrives the rising up begins, as it did in the Millerite history of 1838 and 1840. That message arrived on 9/11 and at the soon-coming Sunday law those bones stand up as a mighty army. The raising up of God’s army as the church triumphant in the latter days is typified by 1838 and 1840. 9/11 unto the Sunday law was typified by 1840 to 1844, but it also typifies the period from December 31, 2023 unto the fireballs of Nashville.

В Езекиил тридесет и седма глава ислямът е вестта на източния вятър, който се вдъхва върху мъртвите сухи кости, за да могат те да се изправят като голяма войска. Когато вестта на Езекиил пристига, започва изправянето, както стана в милеритската история от 1838 и 1840 година. Тази вест пристигна на 11 септември, а при скоро идващия неделен закон тези кости се изправят като голяма войска. Издигането на Божията войска като тържествуващата църква в последните дни е предобразено чрез 1838 и 1840 година. Периодът от 11 септември до неделния закон беше предобразен от 1840 до 1844 година, но той също така предобразява периода от 31 декември 2023 година до огнените кълба на Нашвил.

## Eastern Rome

Източен Рим

From the division of the empire by Constantine the first (the Great), unto the last Constantine represents the prophetic history of eastern Rome. The prophetic period is therefore marked by a prophetic or symbolic father and a son, as represented by their name, though there was no direct blood descent between Constantine the Great and Constantine the eleventh. The first and last Constantine are also represented prophetically as alpha and omega symbols, and the father (alpha) chose Constantinople as the capital, and the son (omega) died in the siege when Constantinople ceased to be the capital. The prophetic period of eastern Rome is marked by the first and last Constantine. The period of 150 years that began on July 27, 1299 includes a 38 year period and ends with a 4 year siege. That siege typified 1449 to 1453. The campaign of Nicomedia began with a territory being conquered and ended with the capital of the territory being conquered. As with the first and last Constantine, the conquering of Nicomedia began with a father (the first) and ended with a son (the last).

От разделянето на империята от първия Константин (Великия) до последния Константин се представя пророческата история на източния Рим. Следователно пророческият период е отбелязан от един пророчески или символичен баща и син, както е представено чрез тяхното име, макар че между Константин Велики и Константин единадесети не е имало пряко кръвно родство. Първият и последният Константин също така са представени пророчески като символи на алфа и омега, и бащата (алфа) избра Константинопол за столица, а синът (омега) умря при обсадата, когато Константинопол престана да бъде столица. Пророческият период на източния Рим е отбелязан от първия и последния Константин. Периодът от 150 години, който започна на 27 юли 1299 г., включва период от 38 години и завършва с 4-годишна обсада. Тази обсада беше предобраз на периода от 1449 до 1453 г. Походът срещу Никомидия започна със завладяването на една територия и завърши със завладяването на столицата на тази територия. Както при първия и последния Константин, завладяването на Никомидия започна с баща (първия) и завърши със син (последния).

## Four years

Четири години

A four-year siege in the opening period of the one hundred and fifty years that led to the four years from the humiliation of Constantine the last in 1449 unto 1453 when Constantinople was besieged and fell. The time prophecy of the second woe representing three hundred and ninety-one years and fifteen days began on July 27, 1449 and it ended on August 11, 1840. That date marks the beginning of a four-year period which Sister White called a glorious manifestation of the power of God.

Четиригодишна обсада в началния период на стоте и петдесет години, които доведоха до четирите години от унижението на Константин Последни през 1449 г. до 1453 г., когато Константинопол бе обсаден и падна. Времевото пророчество за второто горко, представящо триста деветдесет и една години и петнадесет дни, започна на 27 юли 1449 г. и завърши на 11 август 1840 г. Тази дата бележи началото на четиригодишен период, който Сестра Уайт нарече славно проявление на Божията сила.

> “The angel who unites in the proclamation of the third angel’s message is to lighten the whole earth with his glory. A work of world-wide extent and unwonted power is here foretold. The advent movement of 1840–44 was a glorious manifestation of the power of God; the first angel’s message was carried to every missionary station in the world, and in some countries there was the greatest religious interest which has been witnessed in any land since the Reformation of the sixteenth century; but these are to be exceeded by the mighty movement under the last warning of the third angel.” The Great Controversy, 611.

> „Ангелът, който се съединява в провъзгласяването на вестта на третия ангел, трябва да освети цялата земя със своята слава. Тук е предсказано дело със световен обхват и необичайна мощ. Адвентното движение от 1840–44 г. беше славна проява на Божията сила; вестта на първия ангел беше занесена до всяка мисионска станция по света, а в някои страни имаше най-големия религиозен интерес, наблюдаван в която и да е земя след Реформацията от шестнадесети век; но и това ще бъде надминато от могъщото движение под последното предупреждение на третия ангел.“ Великата борба, 611.

Islam was restrained on August 11, 1840 and there was a four-year period which aligns with both the outpouring of the Holy Spirit at Pentecost, and the descent of the mighty angel of Revelation eighteen, when the “great buildings” of New York were struck by Islam of the third woe on 9/11. 9/11 marks the beginning of the sealing time of the one hundred and forty-four thousand. The sealing is a period of time, and the ending of the period of the sealing possesses the characteristics of the beginning of the period. When Christ descended at 9/11, he typified Michael descending to resurrect the two witnesses on December 31, 2023, when the final period of the sealing began.

Ислямът бе възпрян на 11 август 1840 г. и настъпи четиригодишен период, който съответства както на изливането на Светия Дух на Петдесетница, така и на слизането на могъщия ангел от Откровение 18, когато „големите здания“ на Ню Йорк бяха поразени от исляма на третото горко на 11 септември. 11 септември бележи началото на времето на запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди. Запечатването е период от време, а краят на периода на запечатването притежава характеристиките на началото на периода. Когато Христос слезе на 11 септември, Той предобрази Михаил, слизащ да възкреси двамата свидетели на 31 декември 2023 г., когато започна последният период на запечатването.

The key which is the battle of Nineveh represents the various releases of Islam, that would bring down eastern Rome by 1453. Within the one hundred and fifty years of verse ten’s “five months,” the beginning and also the ending contain a four-year period. Those two four-year periods connect with the conclusion of the three hundred and ninety-one years and fifteen days, that marked a four-year period from 1840 to 1844 when Christ would lighten “the whole earth with his glory.” In 1844, prophetic time ceased to be applied, for time would be “time no longer.”

Ключът, който представлява битката при Ниневия, изобразява различните освобождавания на исляма, които щяха да доведат до падането на Източен Рим до 1453 година. В рамките на сто и петдесетте години на „петте месеца“ от десети стих и началото, и краят съдържат четиригодишен период. Тези два четиригодишни периода се свързват със завършека на триста деветдесет и една години и петнадесет дни, които отбелязаха четиригодишен период от 1840 до 1844 година, когато Христос щеше да освети „цялата земя със славата Си“. През 1844 година пророческото време престана да се прилага, защото време „нямаше да има вече“.

> And sware by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer. Revelation 10:6.

> И се закле в Онзи, Който живее до вечни векове, Който създаде небето и онова, което е в него, и земята и онова, което е на нея, и морето и онова, което е в него, че време вече няма да има. Откровение 10:6.

## 1333 to 1337, 1449 to 1453, 1840 to 1844

1333 до 1337, 1449 до 1453, 1840 до 1844

Those three lines of four-year periods align with the sealing time from 9/11 unto the Sunday law, and they also align with the fractal of 9/11 unto the Sunday law that is represented from December 31, 2023 until Islam is again released to deliver the fireballs of Nashville.

Тези три линии от четиригодишни периоди се съгласуват с времето на запечатването от 11 септември до неделния закон, и те също така се съгласуват с фрактала от 11 септември до неделния закон, който е представен от 31 декември 2023 г. до момента, когато ислямът отново бъде пуснат да нанесе огнените удари на Нашвил.

The prophetic fractal of December 31, 2023 to the fireballs of Nashville have been typified by three four-year prophetic periods that all align with the sealing time from 9/11 to the Sunday law. Thus, four witnesses identify the history of December 31, 2023 until the Nashville attack, and it was the battle of Nineveh that is the “key” for each of these witnesses. 1333, 1449, 1840 and 9/11 were all turning points— “keys.”

Пророческият фрактал от 31 декември 2023 г. до огнените кълба над Нашвил е бил типифициран от три четиригодишни пророчески периода, които всички се подравняват с времето на запечатването от 11 септември до неделния закон. Следователно четири свидетеля определят историята от 31 декември 2023 г. до нападението срещу Нашвил, и битката при Ниневия беше „ключът“ за всеки от тези свидетели. 1333, 1449, 1840 и 11 септември бяха все повратни точки — „ключове“.

> “There are lessons to be learned from the history of the past; and attention is called to these, that all may understand that God works on the same lines now that He ever has done. His hand is seen in His work and among the nations now, just the same as it has been ever since the gospel was first proclaimed to Adam in Eden.

> „Има уроци, които трябва да бъдат извлечени от историята на миналото; и вниманието се насочва към тях, за да могат всички да разберат, че Бог действа по същите линии и сега, както винаги е действал. Неговата ръка се вижда в Неговото дело и между народите и сега — тъкмо както е било винаги, откакто евангелието бе за пръв път възвестено на Адам в Едем.

> “There are periods which are turning points in the history of nations and of the church. In the providence of God, when these different crises arrive, the light for that time is given. If it is received, there is spiritual progress; if it is rejected, spiritual declension and shipwreck follow. The Lord in His word has opened up the aggressive work of the gospel as it has been carried on in the past, and will be in the future, even to the closing conflict, when Satanic agencies will make their last wonderful movement.” Bible Echo, August 26, 1895.

> „Има периоди, които са повратни точки в историята на народите и на църквата. В Божието провидение, когато настъпят тези различни кризи, се дава светлината за онова време. Ако тя бъде приета, следва духовен напредък; ако бъде отхвърлена, следват духовно отпадане и крушение. Господ в Своето слово е разкрил настъпателното дело на евангелието, както то е било извършвано в миналото и както ще бъде в бъдеще, чак до последната борба, когато сатанинските сили ще извършат своето последно удивително движение.“ Bible Echo, 26 август 1895 г.

## Nicomedia

Никомидия

After becoming emperor in 284, in 293, Diocletian chose Nicomedia as the eastern capital of the Roman Empire when he legally divided the empire into East and West, establishing the Tetrarchy system. Nicomedia served as the main administrative and military capital in the East for several decades. Constantine the Great used it as a base before deciding to build the new capital at nearby Byzantium (which he renamed Constantinople in 330). Even after Constantinople became the main capital, Nicomedia remained a major regional center, strategically located on the eastern shore of the Sea of Marmara. So, while it was not the permanent capital like Rome or Constantinople, Nicomedia was officially designated as the eastern capital during a key transitional period in Roman history. At the beginning of the one hundred and fifty years a capital of eastern Rome is conquered, and at the ending a capital of eastern Rome is conquered. Both conquering’s included a siege.

След като става император през 284 г., през 293 г. Диоклетиан избира Никомидия за източна столица на Римската империя, когато законно разделя империята на Изток и Запад, установявайки системата на Тетрархията. Никомидия служи като главна административна и военна столица на Изтока в продължение на няколко десетилетия. Константин Велики я използва като опорен център, преди да реши да построи новата столица в близкия Византион (който през 330 г. преименува на Константинопол). Дори след като Константинопол става главната столица, Никомидия остава важен регионален център, стратегически разположен на източния бряг на Мраморно море. Така че, макар да не е постоянната столица като Рим или Константинопол, Никомидия е официално определена за източна столица през един ключов преходен период в римската история. В началото на стоте и петдесет години е превзета столица на източния Рим, и в края е превзета столица на източния Рим. И двете превземания включват обсада.

## Diocletian

Диоклециан

The emperor Diocletian officially made Nicomedia the eastern capital of the Roman empire when he implemented the Tetrarchy system in 293. The Tetrarchy system was made up of a western and eastern division of the empire; both east and west having a senior emperor (Augusti) and a junior emperor (Caesar) to make up the number four that is represented by the word ‘tetrarchy’.

Император Диоклетиан официално направи Никомидия източна столица на Римската империя, когато въведе тетрархичната система през 293 г. Тетрархичната система се състоеше от западно и източно разделение на империята; както на изток, така и на запад имаше по един старши император (Augusti) и по един младши император (Caesar), така че да се образува числото четири, представено от думата „тетрархия“.

## Alpha and Omega

Алфа и Омега

Diocletian is the omega symbol of the church of Smyrna, and Nero is the alpha symbol. Constantine the Great is the alpha symbol of the church of Pergamos, and Justinian is the omega symbol.

Диоклетиан е символът омега на Смирненската църква, а Нерон е символът алфа. Константин Велики е символът алфа на Пергамската църква, а Юстиниан е символът омега.

The ‘legal’ division of Rome into east and west (which did not last) was accomplished by Diocletian, and the prophetic division of Rome into east and west was accomplished by Constantine. During the history of the second symbolic church of persecution, represented by Smyrna, Rome was legally divided into east and west and in the history of the third symbolic church of compromise, represented by Pergamos, Rome was prophetically divided into east and west. 293 was the alpha and 330 was the omega and on May 11, 330, Constantine the Great dedicated Constantinople as the capital of the Empire.

„Юридическото“ разделяне на Рим на изток и запад (което не се задържа) бе осъществено от Диоклетиан, а пророческото разделяне на Рим на изток и запад бе осъществено от Константин. В хода на историята на втората символична църква на гонение, представена от Смирна, Рим бе юридически разделен на изток и запад, а в историята на третата символична църква на компромиса, представена от Пергам, Рим бе пророчески разделен на изток и запад. 293 беше алфата, а 330 беше омегата, и на 11 май 330 г. Константин Велики посвети Константинопол като столица на Империята.

The legal division by Diocletian in 293 fell apart through civil war that followed until the Edict of Milan in the year 313, when Constantine of the east and Licinius of the west issued the Edict of Milan, legalizing Christianity, and effectively ending the Tetrarchy—the system of four coordinated rulers that collapsed into a struggle between two main powers (Constantine in the West and Licinius in the East). The legal division, which ushered in a collapse, represents a twenty-year period from division to division, and both divisions precipitated a collapse of the system.

Правното разделение, извършено от Диоклетиан през 293 г., се разпадна чрез последвалата гражданска война чак до Миланския едикт в 313 г., когато Константин на изток и Лициний на запад издадоха Миланския едикт, узаконявайки християнството и на практика слагайки край на Тетрархията — системата на четирима съгласувано управляващи владетели, която се срина в борба между две главни сили (Константин на Запад и Лициний на Изток). Правното разделение, което въведе един срив, представлява двадесетгодишен период от разделение до разделение, и двете разделения предизвикаха срив на системата.

The church of Smyrna began with Nero in 64 when the great fire of Rome was employed by Nero to persecute Christians, who Nero accused of starting the fire. Nero marks the beginning of persecution and typifies the final persecution of the latter days. That final persecution continues until the close of probation, when the papal power comes to its end with none to help. Thus the first period of persecution began with the burning of Rome and it ends with the burning of Rome.

Църквата в Смирна започна с Нерон през 64 г., когато големият пожар в Рим бе използван от Нерон за преследване на християните, които Нерон обвини, че са предизвикали пожара. Нерон бележи началото на преследването и е прообраз на последното преследване в последните дни. Това последно преследване продължава до края на благодатното време, когато папската власт стига до своя край и няма кой да ѝ помогне. Така първият период на преследване започна с изгарянето на Рим и завършва с изгарянето на Рим.

> And the ten horns which thou sawest upon the beast, these shall hate the whore, and shall make her desolate and naked, and shall eat her flesh, and burn her with fire. Revelation 17:16.

> И десетте рога, които видя на звяра, те ще намразят блудницата, и ще я направят пуста и гола, и ще изядат месата ѝ, и ще я изгорят с огън. Откровение 17:16.

The church of Smyrna began with Nero in 64 when the great fire of Rome was employed by Nero to persecute Christians, who Nero accused of starting the fire. Two hundred and fifty years later it ended in 313 with the Edict of Milan. The “edict” is the ending of a twenty-year period that began with Diocletian’s legal division, and it was also the end of the two hundred and fifty years of Smyrna that began with Nero. The two hundred and fifty years of persecution represented by the church of Smyrna and Nero included the ten years of the very worst persecution brought about by Diocletian. That ten years of persecution was the last half of twenty years of Diocletian that began with his legal division of the empire in 293. From the legal division into east and west by Diocletian in 293 began a twenty year period that was made up of two ten-year periods.

Смирненската църква започна с Нерон през 64 г., когато големият пожар в Рим бе използван от Нерон, за да преследва християните, които Нерон обвини, че са предизвикали пожара. Двеста и петдесет години по-късно тя завърши през 313 г. с Миланския едикт. „Едиктът“ е краят на един двадесетгодишен период, започнал с правното разделение на Диоклетиан, и също така беше краят на двеста и петдесетте години на Смирна, започнали с Нерон. Двеста и петдесетте години на гонение, представени от Смирненската църква и Нерон, включваха десетте години на най-жестокото гонение, причинено от Диоклетиан. Този десетгодишен период на гонение беше последната половина от двадесетте години на Диоклетиан, започнали с неговото правно разделение на империята през 293 г. От правното разделение на изток и запад, извършено от Диоклетиан през 293 г., започна един двадесетгодишен период, съставен от два десетгодишни периода.

Diocletian legally divided the empire into east and west, thus typifying the prophetic division accomplished by Constantine. Diocletian’s division was east and west, but it consisted of two rulers in the east and two rulers in the west. One primary and one secondary ruler for each area. On February 23, 303, Diocletian issued the first of several ‘edicts’ against Christians, marking the start of the Great Persecution, (also called the Diocletianic Persecution), the most severe and widespread persecution of Christians in the Roman Empire.

Диоклетиан законно раздели империята на изток и запад, като по този начин предобрази пророческото разделение, осъществено от Константин. Разделението на Диоклетиан беше на изток и запад, но то се състоеше от двама владетели на изток и двама владетели на запад: по един първостепенен и по един второстепенен владетел за всяка област. На 23 февруари 303 г. Диоклетиан издаде първия от няколко „едикта“ срещу християните, с което се отбеляза началото на Великото гонение (наричано също Диоклетиановото гонение) — най-тежкото и най-широко разпространеното преследване на християните в Римската империя.

> And unto the angel of the church in Smyrna write; These things saith the first and the last, which was dead, and is alive; I know thy works, and tribulation, and poverty, (but thou art rich) and I know the blasphemy of them which say they are Jews, and are not, but are the synagogue of Satan. Fear none of those things which thou shalt suffer: behold, the devil shall cast some of you into prison, that ye may be tried; and ye shall have tribulation ten days: be thou faithful unto death, and I will give thee a crown of life. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches; He that overcometh shall not be hurt of the second death. Revelation 2:8–10.

> И на ангела на църквата в Смирна пиши: Това казва Първият и Последният, Който беше мъртъв и оживя: Зная твоите дела, и скръбта, и сиромашията ти (но ти си богат), и зная хулата на онези, които казват, че са юдеи, а не са, но са сатанинска синагога. Не бой се от нищо, което ти предстои да претърпиш: ето, дяволът ще хвърли някои от вас в тъмница, за да бъдете изпитани; и ще имате скръб десет дни: бъди верен до смърт, и Аз ще ти дам венеца на живота. Който има ухо, нека чуе какво говори Духът към църквите; който побеждава, той никак няма да бъде повреден от втората смърт. Откровение 2:8–10.

The Great Persecution continued under Diocletian successors (especially Galerius) until 313, when it ended at the Edict of Milan. Nero is the alpha symbol of persecution that typified Diocletian as the omega persecution of the prophetic period represented by the church of Smyrna. The persecution concluded with a political marriage and a treaty between Constantine of the east and Licinius of the west. In February 313, Constantine and Licinius met in Milan and issued the Edict of Milan, which granted religious tolerance to Christians (and others) across the empire. To strengthen their political alliance, Licinius married Constantia (Constantine’s half-sister) during or around this meeting. This marriage was a classic Roman political alliance—sealing the agreement between the two emperors and helped stabilize the empire temporarily after years of civil war. The alliance did not last long. Constantine and Licinius later fought each other, and Constantine defeated Licinius in 324, becoming the sole ruler.

Голямото гонение продължи при наследниците на Диоклетиан (особено Галерий) до 313 г., когато приключи с Миланския едикт. Нерон е алфа-символът на гонението, което типологично предобрази Диоклетиан като омега-гонението на пророческия период, представен от църквата в Смирна. Гонението завърши с политически брак и договор между Константин на изток и Лициний на запад. През февруари 313 г. Константин и Лициний се срещнаха в Милано и издадоха Миланския едикт, който предостави религиозна търпимост на християните (и на други) в цялата империя. За да укрепи политическия им съюз, Лициний се ожени за Констанция (полусестрата на Константин) по време на тази среща или около нея. Този брак беше класически римски политически съюз — той запечата споразумението между двамата императори и спомогна за временното стабилизиране на империята след години на гражданска война. Съюзът не продължи дълго. По-късно Константин и Лициний воюваха един срещу друг и през 324 г. Константин победи Лициний, като стана единствен владетел.

From Nero to Constantine the prophetic period of Smyrna of two hundred and fifty years was accomplished, and in 313 the church of Pergamos, the church of compromise began, ending with the church of Thyatira in 538. The two hundred and fifty years of Smyrna represented a period of persecution, and in the ending of the over-all period Diocletian persecution fulfilled Revelations “ten days” (ten years) where the worst period of persecution represents a fractal of the overall period. The ten years are a fractal of the two hundred and fifty years. Those ten years represent the omega of Nero’s persecution, and at their conclusion the omega division of the empire into east and west.

От Нерон до Константин се изпълни пророческият период на Смирна от двеста и петдесет години, и през 313 г. започна църквата на Пергам, църквата на компромиса, завършвайки с църквата на Тиатир през 538 г. Двеста и петдесетте години на Смирна представляваха период на гонение, а в края на всеобхватния период гонението на Диоклетиан изпълни „десетте дни“ (десет години) от Откровение, при което най-тежкият период на гонение представлява фрактал на цялостния период. Десетте години са фрактал на двеста и петдесетте години. Тези десет години представляват омегата на гонението на Нерон, а при тяхното завършване — омега разделението на империята на изток и запад.

## Marriage and Divorce

Брак и развод

Smyrna began at the burning of Rome in 64 and ended two hundred and fifty years later in 313 with the Edict of Milan and the political marriage of east and west. The ten-year fractal of persecution began in 303 and ended in 313 with the Edict of Milan and the political marriage of east and west. The twenty years that began with the legal division of east and west in 293 by Diocletian ended in 313 with the political marriage of east and west. The marriage treaty of 313 between east and west ended with the divorce of 324, when Constantine defeated Licinius of the west and became sole ruler of Rome. The prophetic divorce of 324 came three years after the first Sunday law in 321.

Смирна започна с изгарянето на Рим през 64 г. и завърши двеста и петдесет години по-късно, през 313 г., с Миланския едикт и политическия брак между изтока и запада. Десетгодишният фрактал на гонение започна през 303 г. и завърши през 313 г. с Миланския едикт и политическия брак между изтока и запада. Двадесетте години, които започнаха с юридическото разделение на изтока и запада през 293 г. от Диоклетиан, завършиха през 313 г. с политическия брак между изтока и запада. Брачният договор от 313 г. между изтока и запада приключи с развода от 324 г., когато Константин победи Лициний от запада и стана едноличен владетел на Рим. Пророческият развод от 324 г. настъпи три години след първия неделен закон през 321 г.

The seventeen years from 313 unto 330 identifies a political marriage, and the end of the persecution represented by Smyrna and Nero, and the beginning of the church of compromise represented by Pergamos. The beginning of Pergamos in 313 at the marriage, was followed by the beginning of the persecution that began at the first Sunday law in 321. That was followed by the prophetic divorce of 324, which brought east and west into one empire under Constantine. Six years later in 330 the division into east and west was prophetically repeated. The seventeen years represent the alpha period of the church of Pergamos that would continue until the church of Thyatira arrived in prophetic history in 538. That alpha period would represent an omega history at the end of the period from 330 unto 538. The omega history of Pergamos represents the period of 496, 508 and 533.

Седемнадесетте години от 313 до 330 обозначават политически брак, края на гонението, представено от Смирна и Нерон, и началото на църквата на компромиса, представена от Пергам. Началото на Пергам през 313 г. при брака беше последвано от началото на гонението, което започна с първия неделен закон през 321 г. Това беше последвано от пророческия развод от 324 г., който доведе изтока и запада в една империя под Константин. Шест години по-късно, през 330 г., разделението на изток и запад беше пророчески повторено. Седемнадесетте години представляват алфа-периода на църквата Пергам, който щеше да продължи, докато църквата Тиатир не се появи в пророческата история през 538 г. Този алфа-период щеше да представлява омега-история в края на периода от 330 до 538. Омега-историята на Пергам представлява периода на 496, 508 и 533.

## Seventeen Years

Седемнадесет години

Ptolemy of the battle of Raphia reigned “seventeen years,” and there were “seventeen years” between the battle of Raphia and the battle of Panium. Those seventeen years symbolically align with the seventeen years from 313 unto 330. Nero’s two hundred and fifty years of Smyrna led to the first seventeen years of the church of Pergamos, and connect with the two hundred and fifty years that began at the third decree in 457BC, the starting point of the 2300 years of Daniel eight and verse fourteen, and is the foundation and central pillar of Adventism. The two witnesses of two hundred and fifty years align with the two hundred and fifty years of the sixth kingdom of Bible prophecy that began in 1776 and ends this year in 2026.

Птолемей от битката при Ра̀фия царува „седемнадесет години“, и между битката при Ра̀фия и битката при Па̀нион имаше „седемнадесет години“. Тези седемнадесет години символично съответстват на седемнадесетте години от 313 до 330. Двеста и петдесетте години на Нерон за Смирна доведоха до първите седемнадесет години на църквата в Пергам, и се свързват с двеста и петдесетте години, започнали при третия указ през 457 г. пр. Хр., отправната точка на 2300-те години от Даниил 8:14, която е основата и централният стълб на адвентизма. Двамата свидетели от двеста и петдесет години съответстват на двеста и петдесетте години на шестото царство от библейското пророчество, което започна през 1776 г. и завършва тази година, през 2026 г.

The pioneers of Adventism did not see or understand the seventeen years of 313 to 330, for in 1844 they did not yet even understand the issue of the seventh-day Sabbath or the day of the sun. They did however recognize the one hundred and fifty years of verse ten of Revelation nine, and it became the starting point of a period that led to the three hundred and ninety-one years and fifteen days that ended on August 11, 1840. That understanding produced a mighty “manifestation of the power of God.”

Пионерите на адвентизма не виждаха и не разбираха седемнадесетте години от 313 до 330, защото през 1844 г. те още дори не разбираха въпроса за съботата на седмия ден или за деня на слънцето. Те обаче разпознаха стоте и петдесет години от десети стих на Откровение девета глава и това стана отправната точка на период, който доведе до триста деветдесет и една години и петнадесет дни, приключили на 11 август 1840 г. Това разбиране произведе могъщо „проявление на Божията сила“.

The pioneers did not recognize a second period of one hundred and fifty years in Revelation nine. Their foundational understanding represents the platform that the “new light” of Revelation nine is built upon. That light is opened by the “key” of the battle of Nineveh. That “key” allows a student of prophecy to recognize all the kingdoms of Bible prophecy represented in Daniel and Revelation. Babylon, Medo-Persia, Greece, the Seleucid and Ptolemaic empires, the kingdom of Mohammed, and more significantly it magnifies the empire of Rome by identifying the rise and fall of not only Rome, but also the kingdoms of eastern and western Rome, as well as the United States (the false prophet), the papacy (the beast) and the United Nations (the dragon). All the rises and falls of these kingdoms testify to the movements of the dragon, the beast and false prophet that ultimately bring the world to Armageddon. That movement is represented within the last six verses of Daniel eleven, and the beginning of that movement is represented in the hidden history of verse forty.

Пионерите не разпознаха втори период от сто и петдесет години в Откровение 9. Тяхното основополагащо разбиране представлява основата, върху която е изградена „новата светлина“ на Откровение 9. Тази светлина се отваря чрез „ключа“ на битката при Ниневия. Този „ключ“ позволява на изследователя на пророчеството да разпознае всички царства на библейското пророчество, представени в Даниил и Откровение. Вавилон, Мидо-Персия, Гърция, Селевкидската и Птолемеевата империи, царството на Мохамед, и още по-значимо — той увеличава значението на империята Рим, като посочва възхода и падението не само на Рим, но и на царствата на източния и западния Рим, както и на Съединените щати (лъжепророка), папството (звяра) и Организацията на обединените нации (змея). Всички възходи и падения на тези царства свидетелстват за движенията на змея, звяра и лъжепророка, които в крайна сметка довеждат света до Армагедон. Това движение е представено в последните шест стиха на Даниил 11, а началото на това движение е представено в скритата история на стих четиридесет.

The battle of Nineveh provides the prophetic point of reference to align the testimonies of the empire of Rome, the kingdoms of eastern and western Rome and papal Rome in the sequence of end-time events. Thus, the battle of Nineveh is the key that fully illustrates the various prophetic testimonies of Rome, and according to verse fourteen of Daniel eleven, it is Rome that establishes the vision. The key that brings those lines together is the battle of Nineveh.

Битката при Ниневия предоставя пророческата отправна точка, чрез която се съгласуват свидетелствата за империята Рим, царствата на източния и западния Рим и папския Рим в последователността на събитията на края. Следователно битката при Ниневия е ключът, който напълно онагледява различните пророчески свидетелства за Рим, и според четиринадесети стих на Даниил единадесет именно Рим установява видението. Ключът, който събира тези линии заедно, е битката при Ниневия.

We will begin to bring together the previous five articles addressing the woes of Revelation nine in our next article.

В следващата ни статия ще започнем да събираме в едно предишните пет статии, разглеждащи бедствията от деветата глава на Откровение.

Back to Articles