Article

# The Revelation of Jesus Christ - Number Two

Откровението на Исус Христос – Номер две

Covenant Names

Заветни имена

Author

Jeff Pippenger

Published

August 10, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

I have placed many things into the previous articles in an attempt to put some basic points of reference out at the beginning. I will now try to be more focused on the subject at hand. Thank you for your patience.

В предишните статии включих много неща в опит още в началото да изложа някои основни отправни точки. Сега ще се постарая да бъда по-съсредоточен върху разглежданата тема. Благодаря ви за търпението.

From the very beginning God has been trying to increase our understanding of who and what He is. In that work he has employed several techniques to help men understand what has been revealed of Him, and one of those techniques is his use of “names,” both the many names given to God in the Scriptures, and also the names given to His chosen representatives. He chooses representatives of evil and good.

Още от самото начало Бог се е стремял да увеличи нашето разбиране за това кой е Той и какво е Той. В това дело Той е използвал няколко средства, за да помогне на хората да разберат онова, което е било открито за Него, и едно от тези средства е употребата на „имена“ — както многото имена, дадени на Бога в Писанията, така и имената, дадени на Неговите избрани представители. Той избира представители на злото и на доброто.

He has also used the dispensational changes of His chosen covenant people to magnify the understanding of His character incrementally through history. Therefore, the histories of covenant dispensational changes in a variety of ways, also speak to the magnification of the truth of His character and nature.

Той също е използвал диспенсационните промени на Своя избран заветен народ, за да увеличава постепенно през историята разбирането за Своя характер. Следователно историите на заветно-диспенсационните промени по различни начини също говорят за увеличаването на истината относно Неговия характер и естество.

If we approach Revelation chapter one as an introduction and a key for the following chapters, we find certain truths in the beginning chapter that impact the rest of the book. One of those truths is involved with who Jesus Christ is, and not simply that He is Alpha and Omega. If a truth is set forth in chapter one of Revelation, it is most certainly a testing present truth for the final generation, the final generation being the “chosen generation” identified by Peter.

Ако пристъпим към първа глава на Откровение като към въведение и ключ за следващите глави, ще открием в началната глава определени истини, които оказват влияние върху останалата част от книгата. Една от тези истини е свързана с това кой е Исус Христос, и не просто с това, че Той е Алфа и Омега. Ако една истина е изложена в първа глава на Откровение, то тя несъмнено е изпитваща настояща истина за последното поколение, като последното поколение е „избраният род“, посочен от Петър.

One of the attributes of Christ’s character which we have been exploring is Christ identifying the beginning from the end. The time when Christ confirmed the covenant with many for one week represents a covenant dispensational change from literal to spiritual Israel. The dispensational changes that are identified in Scriptures which all speak to the increase in knowledge concerning the character and being of Christ was Abram, Isaac, Jacob, Joseph, Moses, Christ, William Miller and the one hundred and forty-four thousand. There is another line of dispensational changes that is laid over the top of that line that identifies seven dispensations of God’s church that are represented by the seven churches of Revelation two and three, but we will not touch those yet. There was a dispensational change with Adam and Eve represented by before their fall and after their fall, and of course a change of dispensations from before the flood to after the flood in the time of Noah. All these lines contribute to the light we are dealing with, but we are focusing now upon the chosen people.

Един от атрибутите на Христовия характер, които изследваме, е това, че Христос определя началото от края. Времето, когато Христос потвърди завета с мнозина за една седмица, представлява заветна диспенсационна промяна от буквалния към духовния Израил. Диспенсационните промени, посочени в Писанията, които всички говорят за нарастването на познанието относно характера и същността на Христос, бяха Аврам, Исаак, Яков, Йосиф, Мойсей, Христос, Уилям Милър и сто четиридесет и четирите хиляди. Има още една линия на диспенсационни промени, която е наложена върху тази линия и която обозначава седем диспенсации на Божията църква, представени от седемте църкви в Откровение 2 и 3, но до тях все още няма да се докосваме. Имаше диспенсационна промяна при Адам и Ева, представена от времето преди грехопадението им и след грехопадението им, и, разбира се, промяна на диспенсациите от времето преди потопа към времето след потопа в дните на Ной. Всички тези линии допринасят за светлината, с която се занимаваме, но сега се съсредоточаваме върху избрания народ.

When Christ began His ministry at the beginning of the covenant week He was baptized.

Когато Христос започна Своето служение в началото на заветната седмица, Той бе кръстен.

> And Jesus, when he was baptized, went up straightway out of the water: and, lo, the heavens were opened unto him, and he saw the Spirit of God descending like a dove, and lighting upon him: And lo a voice from heaven, saying, This is my beloved Son, in whom I am well pleased. Matthew 3:16, 17.

> И Исус, като се кръсти, веднага излезе от водата; и ето, небесата Му се отвориха, и Той видя Божия Дух да слиза като гълъб и да се спуска върху Него; и ето, глас от небесата, който казваше: Този е Моят възлюбен Син, в Когото е Моето благоволение. Матей 3:16, 17.

The very first words of God, as Jesus came up out of the water, thus beginning the covenant week, was the announcement by the Father, that Jesus was the Son of God. If we understand the “rule of first mention” that fact is powerful. If we don’t, not so much.

Първите думи на Бога, когато Исус излезе от водата, с което започна заветната седмица, бяха провъзгласяването от Отца, че Исус е Божият Син. Ако разбираме „правилото за първото споменаване“, този факт има огромна сила. Ако не го разбираме — не чак толкова.

> In the beginning God created the heaven and the earth. And the earth was without form, and void; and darkness was upon the face of the deep. And the Spirit of God moved upon the face of the waters. Genesis 1:1, 2.

> В началото Бог създаде небето и земята. А земята беше безвидна и пуста; и тъмнина покриваше бездната. И Божият Дух се носеше над водите. Битие 1:1, 2.

As in Genesis, the anointing ceremony has three persons of the godhead identified.

Както в Битие, в церемонията на помазването са посочени трите лица на Божеството.

The truth that Jesus was the Son of God, the Son of David and the Son of Man regularly agitated the scribes and Pharisees during the next three and a half years. Jesus prophetically changed from Jesus to Jesus Christ at His baptism. When Jesus was baptized, He became the “Christ,” which means “anointed one” and is the word “Messiah” in the Hebrew. And of course, the Hebrews expected a Messiah and they knew he would be the Son of David. When He was “anointed” to begin the most sacred three and a half years of earth’s history, He saw the Holy Spirit descending and heard His Father speak.

Истината, че Исус беше Божият Син, Давидовият Син и Човешкият Син, постоянно смущаваше книжниците и фарисеите през следващите три години и половина. Исус пророчески се промени от Исус в Исус Христос при Своето кръщение. Когато Исус беше кръстен, Той стана „Христос“, което означава „Помазаник“ и е думата „Месия“ на еврейски. И, разбира се, евреите очакваха Месия и знаеха, че Той ще бъде Давидовият Син. Когато Той беше „помазан“, за да започне най-свещените три години и половина в земната история, Той видя Светия Дух да слиза и чу Своя Отец да говори.

It was a very profound anointing ceremony at which the message that was proclaimed of Him and His work was that, “He was the Son of God”. More alarming for the Jews, was not only that He was the Son of God, but that He claimed, as the Son of God — He was actually God. The Jews could not abide in what they understood to be such a blasphemous claim as that! The dilemma for the Jews, is the dilemma of Abraham—for Abraham was the father of the Jews, the father of the covenant and also the symbol of the faith required to abide by the terms of the covenant.

Това беше една твърде дълбока церемония на помазване, при която вестта, провъзгласена за Него и Неговото дело, беше, че „Той беше Божият Син“. Още по-смущаващо за юдеите беше не само това, че Той беше Божият Син, но и че Той заявяваше, като Божий Син — че всъщност беше Бог. Юдеите не можеха да приемат онова, което според тях представляваше такова богохулно твърдение! Дилемата за юдеите е дилемата на Авраам — защото Авраам беше баща на юдеите, баща на завета, а също и символ на вярата, необходима, за да се пребъдва в условията на завета.

Abraham’s illustration of the faith necessary to enter into a covenant relationship with God requires that your faith is tested. Abraham’s test, which would prove whether his faith was real or presumption was premised on demonstrating whether he would follow God’s word—even if it appeared to contradict God’s previous word. Abraham knew that human sacrifice was murder and that it represented the idolatrous practices of the idolatrous peoples he was then living among. The scribes and Pharisees knew from their beginning covenant history that God was only one God, and they also knew Jesus was claiming to be a second God. They were being tested with their final test.

Примерът на Авраам за вярата, необходима, за да се влезе в заветно отношение с Бога, изисква вашата вяра да бъде изпитана. Изпитанието на Авраам, което щеше да докаже дали вярата му е била истинска или самонадеяност, се основаваше на това да се покаже дали той ще последва Божието слово — дори ако то изглеждаше да противоречи на предишното Божие слово. Авраам знаеше, че човешкото жертвоприношение е убийство и че то представлява идолопоклонническите практики на идолопоклонническите народи, сред които тогава живееше. Книжниците и фарисеите знаеха от самото начало на своята заветна история, че Бог е само един Бог, и също така знаеха, че Исус претендираше да бъде втори Бог. Те бяха подложени на своето последно изпитание.

> Hear, O Israel: The Lord our God is one Lord. Deuteronomy 6:4.

> Слушай, Израилю: Йехова, нашият Бог, е един Господ. Второзаконие 6:4.

In the history where Moses recorded the previous verse, God had already told Moses that He was to be known from that point on as Jehovah. No longer was He only to be the Lord God Almighty, but from that point onward he was to be known as Jehovah. In the very history where He is further magnifying the understanding of His character as represented by His names, He is also straitly informing ancient Israel that God is one God. What were the Jews of Christ day-and-age to think?

В историята, в която Мойсей записа предишния стих, Бог вече беше казал на Мойсей, че отсега нататък Той трябва да бъде познаван като Йехова. Той вече не трябваше да бъде само Господ Бог Всемогъщ, но от този момент нататък трябваше да бъде познаван като Йехова. Тъкмо в самата история, в която Той още повече разгръща разбирането за Своя характер, както е представен чрез имената Му, Той също така настойчиво известява на древния Израил, че Бог е един Бог. Какво трябваше да мислят юдеите от дните на Христос?

Later in His ministry as it reached the climax of the Triumphal Entry into Jerusalem the Jews are once again flabbergasted that Jesus is allowing the children to sing His praise.

По-късно в Неговото служение, когато то достигна своята кулминация в Триумфалното влизане в Йерусалим, юдеите отново бяха смаяни, че Исус допуска децата да възпяват Неговата прослава.

> And the multitudes that went before, and that followed, cried, saying, Hosanna to the son of David: Blessed is he that cometh in the name of the Lord; Hosanna in the highest. Matthew 21:9.

> А множествата, които вървяха пред Него и които Го следваха, викаха, казвайки: Осанна на Давидовия Син! Благословен е Онзи, Който иде в името Господне; Осанна във висините. Матей 21:9.

The lyric of the song that drove the Pharisees crazy was the part identifying Jesus as the Son of David and also identifying that the Son of David was the name of the Lord. At the beginning of His ministry, the triumphal entry and of course the cross, the controversy includes agitation over Jesus’ name.

Редът от песента, който докарваше фарисеите до безумие, беше онази част, която посочваше Исус като Давидовия Син и същевременно показваше, че Давидовият Син беше името на Господа. В началото на Неговото служение, при тържественото влизане и, разбира се, при кръста, спорът включва вълнение около името на Исус.

> Then said the chief priests of the Jews to Pilate, Write not, The King of the Jews; but that he said, I am King of the Jews. John 19:21.

> Тогава юдейските първосвещеници казаха на Пилат: Не пиши: Юдейският цар; а че Той каза: Аз съм Юдейски цар. Йоан 19:21.

Of course, it would have been essentially correct for Pilate to have changed the writing to say, “I am, King of the Jews,” for “I Am” was the name Jesus set forth of Himself repeatedly. Of course, to apply that flawed logic in order to change God’s Word, particularly when it is the story of the cross is something that men would never do, would they? Jesus was the “King of the Jews,” but He was also “I am,” so the statement “I am, King of the Jews” is accurate in a sense, but this is not the point.

Разбира се, би било по същество правилно Пилат да бе променил надписа така, че да гласи: „Аз съм, Царят на юдеите“, защото „Аз Съм“ бе името, което Исус многократно заявяваше за Себе Си. Разбира се, да се прилага тази погрешна логика, за да се променя Божието Слово, особено когато става дума за разказа за кръста, е нещо, което хората никога не биха сторили, нали? Исус беше „Царят на юдеите“, но Той беше и „Аз Съм“, така че твърдението „Аз съм, Царят на юдеите“ в известен смисъл е вярно, но това не е същността на въпроса.

From the beginning and throughout the middle and to the end of the three and a half years His name was a point of agitation. There are many things to be understood about the line of covenant names, but here I am wanting to show that there was a shaking at the end of ancient Israel in the Jewish church that had to do with the name of Christ. As the Son of David, He possessed the credentials to be the Messiah, as the Son of God, (in the sense of also being God) and as the Son of Man, Jesus presented a tremendous test for the chosen people. How could this man claim to be God and also God’s son, when Moses at the beginning of their covenant history had been so specific about God being one God?

От началото, през цялата среда и до края на трите години и половина Неговото име беше повод за вълнение. Има много неща, които трябва да се разберат относно поредицата от заветни имена, но тук желая да покажа, че в края на древния Израил, в юдейската църква, настъпи разтърсване, което беше свързано с името на Христос. Като Син Давидов Той притежаваше пълномощията да бъде Месията; като Син Божий, (в смисъл, че е и Бог) и като Човешкият Син, Исус представи огромно изпитание за избрания народ. Как можеше този човек да претендира, че е Бог и също Божи Син, когато Моисей, в началото на тяхната заветна история, беше толкова категоричен, че Бог е един Бог?

Yet that was the purpose of Christ walking among men. God was in Him reconciling men unto Himself, and He was doing so by allowing men to see Jesus, who plainly and directly taught that if you have seen Him—you have seen the Father. This history represents the ending of literal Israel as God’s chosen people and at the beginning there was a controversy marked about who and what God is.

И все пак това бе целта на Христос, Който ходеше между човеците. Бог беше в Него и примиряваше човеците със Себе Си, и вършеше това, като допускаше хората да видят Исус, Който ясно и непосредствено учеше, че ако сте видели Него — видели сте Отца. Тази история представлява края на буквалния Израил като Божи избран народ, а в началото имаше спор, белязан от въпроса кой и какъв е Бог.

> And Pharaoh said, Who is the Lord, that I should obey his voice to let Israel go? I know not the Lord, neither will I let Israel go. Exodus 5:2.

> И фараонът каза: Кой е Господ, та да послушам гласа Му и да пусна Израил? Не познавам Господа и няма да пусна Израил. Изход 5:2.

Pharaoh is expressing not only the symbol of atheistic defiance against the knowledge of God, but also expressing the Egyptian understanding concerning the God of Abraham. And repeatedly the Lord has said that His wonderous acts in Egypt were to allow mankind to know who He is. The history of the beginning of literal Israel as God’s chosen people typifies the end.

Фараон изразява не само символа на атеистичното дръзко противопоставяне срещу познанието за Бога, но също така изразява и египетското разбиране относно Бога на Авраам. И Господ многократно е казвал, че Неговите чудни дела в Египет са били, за да позволят на човечеството да познае кой е Той. Историята за началото на буквалния Израил като Божи избран народ е прообраз на края.

In both histories there is a lack of understanding about who and what God is, that is connected to His various names, but more importantly to our consideration is that the history of Christ at the ending of Israel as the chosen people, identifies that a primary reason the Jews stumbled over accepting their Messiah was that they knew that God’s Word at the beginning of their covenant history identified was that He was one God. What a dilemma!

И в двете истории се наблюдава липса на разбиране относно това Кой и какво е Бог, което е свързано с различните Му имена; но по-важното за нашето разглеждане е, че историята на Христос при края на Израил като избран народ показва, че една от основните причини, поради които юдеите се препънаха в приемането на своя Месия, беше, че Божието Слово в началото на тяхната заветна история бе заявило, че Той е един Бог. Каква дилема!

> And after that they durst not ask him any question at all. And he said unto them, How say they that Christ is David’s son? And David himself saith in the book of Psalms, The Lord said unto my Lord, Sit thou on my right hand, Till I make thine enemies thy footstool. David therefore calleth him Lord, how is he then his son? Luke 20:40–44.

> И след това те не смееха вече да Му зададат никакъв въпрос. А Той им каза: Как казват, че Христос е Давидов Син? А сам Давид казва в книгата на Псалмите: „Господ рече на моя Господ: Седни отдясно Ми, докле положа враговете Ти за Твое подножие.“ И тъй, Давид Го нарича Господ; как тогава Той е негов Син? Лука 20:40–44.

This is the final question and answer period for the Jews, for after that interaction, “they durst not ask Him any question at all.” He had just answered the final question of his ministry for the lost house (and there is always a lost house in the prophetic narrative), and then He raises the subject of His name as “the Son of David,” and therefore as the Messiah. All through the three and a half years the controversy includes His various names, which represent His character and nature. His name is addressed at the beginning, at His baptism, and then in His final interaction with the lost house at the triumphal entry and at the cross, among other passages in the gospels.

Това е последният период на въпроси и отговори за юдеите, защото след това взаимодействие „не посмяха вече да Му зададат нито един въпрос“. Той току-що бе отговорил на последния въпрос от Своето служение към изгубения дом (а в пророческия разказ винаги има изгубен дом), и тогава Той повдига въпроса за Своето име като „Син Давидов“, а следователно и като Месия. През всичките три години и половина спорът включва различните Му имена, които представят Неговия характер и естество. За Неговото име се говори в началото, при Неговото кръщение, а след това и в последното Му взаимодействие с изгубения дом при тържественото влизане и на кръста, наред с други пасажи в евангелията.

> “The Pharisees had gathered close about Jesus as He answered the question of the scribe. Now turning He put a question to them: ‘What think ye of Christ? whose son is He?’ This question was designed to test their belief concerning the Messiah,—to show whether they regarded Him simply as a man or as the Son of God. A chorus of voices answered, ‘The Son of David.’ This was the title which prophecy had given to the Messiah. When Jesus revealed His divinity by His mighty miracles, when He healed the sick and raised the dead, the people had inquired among themselves, ‘Is not this the Son of David?’ The Syrophoenician woman, blind Bartimaeus, and many others had cried to Him for help, ‘Have mercy on me, O Lord, Thou Son of David.’ Matthew 15:22. While riding into Jerusalem He had been hailed with the joyful shout, ‘Hosanna to the Son of David: Blessed is He that cometh in the name of the Lord.’ Matthew 21:9. And the little children in the temple had that day echoed the glad ascription. But many who called Jesus the Son of David did not recognize His divinity. They did not understand that the Son of David was also the Son of God.

> Фарисеите се бяха струпали близо около Исус, докато Той отговаряше на въпроса на книжника. А сега, обръщайки се към тях, Той им зададе въпрос: „Какво мислите за Христос? Чий син е Той?“ Този въпрос бе предназначен да изпита тяхната вяра относно Месията — да покаже дали Го смятат просто за човек, или за Божия Син. В хор от гласове дойде отговорът: „Давидовият Син.“ Това беше титлата, която пророчеството бе дало на Месията. Когато Исус разкриваше Своята божественост чрез могъщите Си чудеса, когато изцеляваше болните и възкресяваше мъртвите, хората се питаха помежду си: „Не е ли Това Давидовият Син?“ Сирофиникийката, слепият Вартимей и мнозина други бяха викали към Него за помощ: „Смили се над мене, Господи, Ти, Давидов Сине.“ Матей 15:22. Когато влизаше в Ерусалим, Той бе приветстван с радостния възглас: „Осанна на Давидовия Син! Благословен, Който иде в името Господне.“ Матей 21:9. И малките деца в храма същия ден бяха повторили това радостно славословие. Но мнозина, които наричаха Исус Давидов Син, не признаваха Неговата божественост. Те не разбираха, че Давидовият Син беше също и Божият Син.

> “In reply to the statement that Christ was the Son of David, Jesus said, ‘How then doth David in Spirit [the Spirit of Inspiration from God] call Him Lord, saying, The Lord said unto my Lord, Sit Thou on My right hand, till I make Thine enemies Thy footstool? If David then call Him Lord, how is He his son? And no man was able to answer Him a word, neither durst any man from that day forth ask Him any more questions.’” The Desire of Ages, 609.

> „В отговор на твърдението, че Христос беше Давидов Син, Исус каза: „Как тогава Давид чрез Духа [Духа на вдъхновение от Бога] Го нарича Господ, като казва: „Рече Господ на моя Господ: Седи отдясно Ми, докле положа враговете Ти за Твое подножие“? И тъй, ако Давид Го нарича Господ, как е Той негов Син? И никой не можеше да Му отговори нито дума; нито се осмели вече някой от онзи ден нататък да Му задава повече въпроси.““ Копнежът на вековете, 609.

His anointing as Messiah and His last interaction with those He came to save was over His divinity, the symbolism of His names and of course the rule of first mention. Jesus ends His direct work for the Jews by using the history of literal David to teach about spiritual David. Why would David comment on when the Lord tells the Lord to be seated on the throne with Him? Because king David at the beginning represents the spiritual King David at the end. The only way to rightly understand Jesus’ final statement to the lost house was to be able to apply the rule of first mention, which can’t be done if you don’t know the rule.

Неговото помазване като Месия и последното Му взаимодействие с онези, които дойде да спаси, бе относно Неговата божественост, символиката на Неговите имена и, разбира се, правилото за първото споменаване. Исус завършва прякото Си дело за юдеите, като използва историята на буквалния Давид, за да поучи за духовния Давид. Защо Давид би говорил за това, когато Господ казва на Господа да седне на престола с Него? Защото цар Давид в началото представлява духовния Цар Давид в края. Единственият начин правилно да се разбере последното изявление на Исус към изгубения дом беше да може да се приложи правилото за първото споменаване, а това не може да бъде направено, ако не познаваш това правило.

His final statement to the lost house required an understanding of the rule of first mention in order to be understood. Jesus used David and David’s son to present the truth to the lost house for His final statement. They had been the house of David after all. Jesus therefore took the father (David) and turned it to the (Son of David) and He also took the son (of David) and turned him to his father (David). He turned the Father unto the child as Elijah’s message is prophesied to do in the “last days.” That was His final message to ancient literal Israel and it was an Elijah message, for it was based upon the rule of first mention. The rule of first mention therefore, also confirms Jesus’ message as an Elijah message based upon the rule itself. The rule of first mention demands that if the Elijah message of John the Baptist was the first of the last warning message to the lost house of Israel, then the final message given to them would also be the Elijah message. And so it was…

Неговото последно изявление към изгубения дом изискваше разбиране на правилото за първото споменаване, за да бъде разбрано. Исус използва Давид и Давидовия Син, за да представи истината на изгубения дом в Своето последно изявление. В края на краищата те бяха домът на Давид. Следователно Исус взе бащата (Давид) и го обърна към детето (Давидовия Син), а също така взе сина (на Давид) и го обърна към неговия баща (Давид). Той обърна бащата към детето, както е пророкувано да стори вестта на Илия в „последните дни“. Това беше Неговата последна вест към древния буквален Израил и тя беше илиева вест, защото се основаваше на правилото за първото споменаване. Следователно правилото за първото споменаване също потвърждава вестта на Исус като илиева вест въз основа на самото правило. Правилото за първото споменаване изисква, ако илиевата вест на Йоан Кръстител е била първата от последната предупредителна вест към изгубения дом на Израил, тогава и последната вест, дадена на тях, също би била илиевата вест. И така и беше…

All of this being said, I would now derive a point from it all that is based upon the rule of first mention—the Alpha and Omega. There was a controversy over the understanding of who and what God is at the beginning of ancient Israel that typified the same controversy at the end of ancient Israel. At the end of ancient Israel, the work of Christ included teaching the lost house of Israel who and what God is. In the history of the end there was a resistance against Christ that was premised on an original truth that was established at the beginning. Modern spiritual Israel will possess the same prophetic characteristics in their history.

Като се каза всичко това, сега бих извел от него една поука, основана върху правилото за първото споменаване — Алфата и Омегата. В началото на древния Израил имаше спор относно разбирането за това кой и какво е Бог, който предобразяваше същия спор в края на древния Израил. В края на древния Израил делото на Христос включваше да научи изгубения дом Израилев кой и какво е Бог. В историята на края имаше съпротива срещу Христос, която се основаваше на една първоначална истина, установена в началото. Съвременният духовен Израил ще притежава същите пророчески характеристики в своята история.

At the beginning of Adventism, the historians inform us that the Millerites were primarily made up of two Christian denominations; the Methodist and the Christian Connection. Methodism’s primary beliefs were based upon living the correct Christian lifestyle. They had the “method.” The Christian Connection’s primary belief might be summarized as an opposition to the Catholic doctrine of the trinity.

В началото на адвентизма историците ни осведомяват, че милеритите са били съставени предимно от две християнски деноминации: Методистката и Християнската връзка. Основните вярвания на методизма се основаваха върху воденето на правилен християнски живот. Те имаха „метода“. Основното вярване на Християнската връзка би могло да се обобщи като противопоставяне на католическата доктрина за Троицата.

As far as my research has gone, virtually all the leadership of the Millerites held to that doctrine of the Christian Connection. There are many branches of the Seventh-day Adventist Reform Movement (SDARM), that still hold to and promote the original Millerite understanding of “anti-trinitarianism.” A dilemma (and current source of controversy) for those who retain the pioneer understanding has and always will be, how to respond to the many and various passages where Sister White directly opposes the doctrinal position they hold to and promote?

Доколкото са стигнали моите изследвания, практически цялото ръководство на милеритите се е придържало към това учение на „Christian Connection“. Съществуват много клонове на Реформното движение на адвентистите от седмия ден (SDARM), които все още поддържат и пропагандират първоначалното милеритско разбиране за „антитринитаризъм“. Дилема (и настоящ източник на спор) за онези, които запазват разбирането на пионерите, е била и винаги ще бъде как да отговарят на многобройните и разнообразни пасажи, в които сестра Уайт пряко се противопоставя на доктриналната позиция, която те поддържат и пропагандират?

> “I am instructed to say, The sentiments of those who are searching for advanced scientific ideas are not to be trusted. Such representations as the following are made: ‘The Father is as the light invisible: the Son is as the light embodied; the Spirit is the light shed abroad.’ ‘The Father is like the dew, invisible vapor; the Son is like the dew gathered in beauteous form; the Spirit is like the dew fallen to the seat of life.’ Another representation: ‘The Father is like the invisible vapor; the Son is like the leaden cloud; the Spirit is rain fallen and working in refreshing power.’

> „Получих наставление да кажа: възгледите на онези, които търсят напреднали научни идеи, не бива да бъдат приемани с доверие. Правят се такива представяния като следните: „Отец е като светлината невидима; Синът е като светлината въплътена; Духът е светлината, разляна навред.“ „Отец е като росата, невидима пара; Синът е като росата, събрана в прекрасна форма; Духът е като росата, паднала върху седалището на живота.“ Друго представяне е следното: „Отец е като невидимата пара; Синът е като оловния облак; Духът е дъждът, паднал и действащ с освежаваща сила.“

> “All these spiritualistic representations are simply nothingness. They are imperfect, untrue. They weaken and diminish the Majesty which no earthly likeness can be compared to. God cannot be compared with the things His hands have made. These are mere earthly things, suffering under the curse of God because of the sins of man. The Father cannot be described by the things of earth. The Father is all the fullness of the Godhead bodily, and is invisible to mortal sight.

> „Всички тези спиритистически представи са просто нищожност. Те са несъвършени, неистинни. Те отслабват и принизяват Величието, с което никакво земно подобие не може да бъде сравнено. Бог не може да бъде сравняван с нещата, които ръцете Му са направили. Това са само земни неща, страдащи под Божието проклятие поради греховете на човека. Отец не може да бъде описан чрез земните неща. Отец е цялата пълнота на Божеството телесно и е невидим за смъртния поглед.“

> “The Son is all the fullness of the Godhead manifested. The Word of God declares Him to be ‘the express image of His person.’ ‘God so loved the world, that He gave His only-begotten Son, that whosoever believeth in Him should not perish, but have everlasting life.’ Here is shown the personality of the Father.

> „Синът е цялата пълнота на Божеството, явена. Божието Слово Го обявява за „точния образ на Неговото същество“. „Защото Бог толкова възлюби света, че даде Своя Единороден Син, за да не погине ни един, който вярва в Него, но да има вечен живот.“ Тук е показана личността на Отца.

> “The Comforter that Christ promised to send after He ascended to heaven, is the Spirit in all the fullness of the Godhead, making manifest the power of divine grace to all who receive and believe in Christ as a personal Saviour. There are three living persons of the heavenly trio; in the name of these three great powers—the Father, the Son, and the Holy Spirit—those who receive Christ by living faith are baptized, and these powers will co-operate with the obedient subjects of heaven in their efforts to live the new life in Christ.” Special Testimonies, Series B, number 7, 62, 63.

> „Утешителят, Когото Христос обеща да изпрати, след като се възнесе на небето, е Духът в цялата пълнота на Божеството, Който явява силата на Божествената благодат на всички, които приемат и вярват в Христос като свой личен Спасител. Има три живи личности на небесното триединство; в името на тези три велики сили — Отец, Синът и Светият Дух — се кръщават онези, които приемат Христос чрез жива вяра, и тези сили ще сътрудничат с послушните поданици на небето в техните усилия да живеят новия живот в Христос.“ Special Testimonies, Series B, number 7, 62, 63.

The passage identifies “sentiments of those” that were defining the Father, the Son and the Spirit with “things of earth.” Then she says, “The Father cannot be described by the things of the earth.” Notice two points that she makes, though one might sound like a contradiction. She is identifying a false description of the Godhead that identifies three gods, if you will. It’s a false description of the Godhead, but she makes no comment about the fact that the false definition of the Godhead is also incorrect because it has the wrong number of gods in the Godhead.

Откъсът определя „представите на онези“, които определяха Отца, Сина и Духа чрез „земни неща“. След това тя казва: „Отец не може да бъде описан чрез земните неща.“ Обърнете внимание на две положения, които тя изтъква, макар едното да може да прозвучи като противоречие. Тя посочва едно лъжливо описание на Божеството, което, ако щете, отъждествява три бога. Това е лъжливо описание на Божеството, но тя не прави никакъв коментар относно факта, че това лъжливо определение на Божеството е също така неправилно и поради това, че посочва погрешен брой богове в Божеството.

Also notice that she says the things of the earth cannot be used to describe the Father. In that very statement, she herself is using the things of the earth. It is human beings that have children and mothers and fathers and aunts and cousins. And Jesus tells us there will be no more marrying in heaven in the earth made new, for we will be like the angels. There are no boy and girl angels. The terms used by human beings that define their relationships with one another have been employed by God to instruct us about His nature and character, but even “the things of the earth” that inspiration has employed to instruct men of God’s character and nature are imperfect.

Също така забележете, че тя казва, че земните неща не могат да бъдат използвани, за да опишат Отца. В самото това твърдение тя самата използва земни неща. Хората са тези, които имат деца, майки и бащи, лели и братовчеди. А Исус ни казва, че в небето и на новата земя вече няма да има женене, защото ще бъдем като ангелите. Няма ангели — момчета и момичета. Понятийните названия, използвани от човешките същества, за да определят взаимоотношенията си едни с други, са били употребени от Бога, за да ни наставлява относно Неговото естество и характер, но дори и „земните неща“, които вдъхновението е използвало, за да поучава хората относно Божия характер и естество, са несъвършени.

We have been informed that, “There are three living persons of the heavenly trio” … “the Father, the Son, and the Holy Spirit.” It is an abomination to attach earthly spiritualist sentiments to these three persons, but it is not an abomination to attach “the name of these three great powers” to the biblical definition of the Godhead.

Било ни е казано, че „има три живи Личности на небесното трио“ … „Отец, Синът и Светият Дух“. Мерзост е към тези три Личности да се прикачват земни спиритистки възгледи, но не е мерзост към библейското определение на Божеството да се прикачва „името на тези три велики сили“.

The prophetess says “the name” of the three great powers who make up the Godhead is the Father, the Son and Holy Spirit. As with every biblical truth, when brought together line upon line, the complete testimony must consist of every waymark that has been revealed. The prophets’ testimonies are to be combined. Daniel gives the name of Palmoni to Christ (among other names, but this is just an example). John calls Him the Alpha and Omega and Moses calls Him Jehovah. According to Ellen White His name is the Father, the Son and the Holy Spirit.

Пророчицата казва, че „името“ на трите велики сили, които съставляват Божеството, е Отец, Синът и Светият Дух. Както при всяка библейска истина, когато се събере ред върху ред, пълното свидетелство трябва да се състои от всеки ориентир, който е бил открит. Свидетелствата на пророците трябва да бъдат съчетани. Даниил дава на Христос името Палмони (наред с други имена, но това е само пример). Йоан Го нарича Алфата и Омегата, а Мойсей Го нарича Йехова. Според Елън Уайт Неговото име е Отец, Синът и Светият Дух.

> “Satan is . . . constantly pressing in the spurious—to lead away from the truth. The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony.

> „Сатана е... постоянно зает да налага фалшивото — за да отклони от истината. Самата последна измама на Сатана ще бъде да обезсили свидетелството на Божия Дух. „Където няма видение, народът загива“ (Притчи 29:18). Сатана ще действа изкусно, по различни начини и чрез различни средства, за да разклати доверието на Божия остатъчен народ в истинното свидетелство.

> “There will be a hatred kindled against the Testimonies which is satanic. The workings of Satan will be to unsettle the faith of the churches in them, for this reason: Satan cannot have so clear a track to bring in his deceptions and bind up souls in his delusions if the warnings and reproofs and counsels of the Spirit of God are heeded.” Selected Messages, book 1, 48.

> „Ще бъде разпалена омраза срещу Свидетелствата, която е сатанинска. Действията на Сатана ще бъдат насочени към това да разколебаят вярата на църквите в тях, и то поради следната причина: Сатана не може да има тъй свободен път, за да въвежда своите измами и да обвързва души в своите заблуди, ако се вслушват в предупрежденията, изобличенията и съветите на Божия Дух.“ Избрани вести, книга 1, 48.

A quick side point from this passage. John has been banished to Patmos for the Word of God and the testimony of Jesus. There are two target audiences for the third angel’s message. Those outside of Adventism and those inside of Adventism. John represents an Adventist that is not only being persecuted by the world because of his obedience to the Bible, but he is also being persecuted for his obedience to the writings of the Spirit of Prophecy. The persecution that is levelled against the Spirit of Prophecy comes from within, not from the outside.

Като кратка странична бележка към този пасаж: Йоан е заточен на Патмос заради Божието слово и свидетелството за Исус. Третата ангелска вест има две целеви аудитории: онези извън адвентизма и онези вътре в адвентизма. Йоан представлява адвентист, който не само е преследван от света поради послушанието си към Библията, но също така е преследван и заради послушанието си към писанията на Духа на пророчеството. Преследването, насочено срещу Духа на пророчеството, идва отвътре, а не отвън.

At the beginning of ancient Israel, after four hundred years in Egypt, those who were to be the chosen covenant people no longer kept the Sabbath. They did not know Christ’s character or nature. They held to misunderstandings about God that they inculcated while in captivity. The ten plagues; the Red Sea deliverance; the heavenly manna; the sanctuary and all its furnishings; the sacred ceremonies; the courtyard, holy place and Most Holy Place; the law of God; the Rock that followed them; the water that came out of the Rock that followed them and even the serpent on the pole were all intended to increase the knowledge of God in His chosen people. It was a progressive education. That progressive education continued until the scribes “durst ask him no more questions” and He then identified the very last subject they would have in an open discussion with Him, and it had to do with the name of David and who and what Christ is.

В началото на древния Израил, след четиристотин години в Египет, онези, които трябваше да бъдат избраният заветен народ, вече не пазеха съботата. Те не познаваха характера и естеството на Христос. Те се придържаха към погрешни разбирания за Бога, които бяха усвоили по време на робството. Десетте язви; избавлението при Червеното море; небесната манна; светилището и цялото му обзавеждане; свещените обреди; дворът, Светото място и Пресвятото място; Божият закон; Канарата, която ги следваше; водата, която излезе от Канарата, която ги следваше, и дори змията на пръта — всичко това имаше за цел да увеличи познанието за Бога в Неговия избран народ. Това беше прогресивно образование. Това прогресивно образование продължи, докато книжниците „не смееха вече да Му задават въпроси“, и тогава Той посочи самия последен предмет, който те щяха да имат в открито обсъждане с Него, и той се отнасяше до името на Давид и до това кой и какво е Христос.

At the beginning of modern spiritual Israel, after 1260 years in spiritual Babylon, those who were to be the chosen covenant people no longer kept the Sabbath. They did not know Christ’s character or nature. They held to misunderstandings about God that they inculcated while in captivity. The history of Adventism with all its waymarks, apostasies, compromises and internal struggles reached a point in the 1880’s when The Desire of Ages was published. Enshrined in that book on page 671, is an understanding of the Godhead that has developed far beyond the understanding that came from the eighteenth century.

В началото на съвременния духовен Израил, след 1260 години в духовен Вавилон, онези, които трябваше да бъдат избраният народ на завета, вече не пазеха съботата. Те не познаваха характера и естеството на Христос. Те се придържаха към погрешни разбирания за Бога, които бяха усвоили по време на плена. Историята на адвентизма, с всичките му ориентири, отстъпления, компромиси и вътрешни борби, достигна до една точка през 1880-те години, когато беше публикувана „Копнежът на вековете“. В тази книга, на страница 671, е утвърдено едно разбиране за Божеството, което е развито далеч отвъд разбирането, дошло от осемнадесети век.

Ancient Israel had a controversy at its ending that was brought about by a limited understanding of the Godhead, that was based upon an understanding from their beginning history. The testimony of Jesus says, whether the Father, the Son or the Holy Spirit they are all “the fulness of the Godhead bodily” (Colossians 2:9). The biblical testimony says, “Hear, O Israel: the Lord our God is one Lord” (Deuteronomy 6:4).

Древният Израил имаше спор в края на своята история, породен от ограничено разбиране за Божеството, основано върху разбиране, произтичащо от началната му история. Свидетелството на Исус казва, че било Отец, било Синът, било Светият Дух — всички Те са „цялата пълнота на Божеството телесно“ (Колосяни 2:9). Библейското свидетелство казва: „Слушай, Израилю: Йехова, нашият Бог, е един Йехова“ (Второзаконие 6:4).

Modern Israel holds to a variety of ideas about the Godhead, and only one is correct. At the end of modern Israel God will finish the work of revealing His character in terms of doing so while probationary time lingers. That is what He did for the Jews, and He never changes. It is certain we will continue to grow in our understanding of God’s nature and character throughout eternity, but there has been a purposeful prophetic line of the truth demonstrating God’s efforts to educate His people about Himself, and that history is part of the education He is seeking to teach now, and the information found in the prophetic word concerning that educational process identifies an end of the discussion that corresponds to the close of probation.

Съвременният Израил поддържа различни възгледи относно Божеството, и само един от тях е правилен. В края на съвременния Израил Бог ще завърши делото по разкриването на Своя характер, като го извърши, докато времето на благодат все още трае. Това е, което Той направи за юдеите, и Той никога не се променя. Сигурно е, че ще продължаваме да растем в разбирането си за Божието естество и характер през цялата вечност, но е съществувала целенасочена пророческа линия на истината, която разкрива Божиите усилия да образова Своя народ относно Самия Себе Си, и тази история е част от обучението, което Той се стреми да преподава сега, а информацията, намираща се в пророческото слово относно този образователен процес, посочва край на обсъждането, който съответства на приключването на благодатното време.

> “Christ is the pre-existent, self-existent Son of God…. In speaking of his pre-existence, Christ carries the mind back through dateless ages. He assures us that there never was a time when He was not in close fellowship with the eternal God. He to whose voice the Jews were then listening had been with God as one brought up with Him.” Signs of the Times, August 29, 1900.

> „Христос е предсъществуващият, самосъществуващият Божи Син…. Говорейки за Своето предсъществуване, Христос връща ума назад през безначални векове. Той ни уверява, че никога не е имало време, когато Той да не е бил в тясно общение с вечния Бог. Онзи, чийто глас юдеите тогава слушаха, е бил с Бога като Един, отгледан при Него.“ Signs of the Times, August 29, 1900.

> “He was equal with God, infinite and omnipotent…. He is the eternal, self-existent Son.

> „Той беше равен на Бога, безкраен и всемогъщ…. Той е вечният, самосъществуващ Син.“

> “While God’s Word speaks of the humanity of Christ when upon this earth, it also speaks decidedly regarding His pre-existence. The Word existed as a divine being, even as the eternal Son of God, in union and oneness with His Father. From everlasting He was the Mediator of the covenant, the one in whom all nations of the earth, both Jews and Gentiles, if they accepted Him, were to be blessed. ‘The Word was with God, and the Word was God.’ Before men or angels were created, the Word was with God, and was God.” Review and Herald, April 5, 1906.

> „Макар Божието Слово да говори за човешкото естество на Христос, когато Той бе на тази земя, то също така говори категорично и относно Неговото предсъществуване. Словото съществуваше като Божествено Същество, именно като вечния Божи Син, в съюз и единство със Своя Отец. От вечността Той бе Посредникът на завета, Онзи, в Когото всички земни народи, и юдеи, и езичници, ако Го приемеха, трябваше да бъдат благословени. „Словото беше у Бога, и Словото беше Бог.“ Преди да бъдат създадени хора или ангели, Словото беше у Бога и беше Бог.“ Review and Herald, 5 април 1906 г.

In the passage she quotes from John’s very first words.

В разглеждания пасаж тя цитира още от съвсем първите думи на Йоан.

> In the beginning was the Word, and the Word was with God, and the Word was God. The same was in the beginning with God. All things were made by him; and without him was not anything made that was made. John 1:1–3.

> В началото беше Словото; и Словото беше у Бога; и Словото беше Бог. То в началото беше у Бога. Всичко чрез Него стана; и без Него не е станало нищо от това, което е станало. Йоан 1:1–3.

In the beginning there was at least two Gods, for John just said, “The Word was God and was with God.” In the first verse of Genesis the Hebrew word “Elohim,” is translated as God. Often in God’s word “Elohim” is placed in a grammatic structure to identify a singular God, but it is a plural, none-the-less. John removes the consideration of “Elohim” in the verse being a singular God with his second witness to the subject. His testimony establishes at least two Gods.

В началото имаше най-малко двама Богове, защото Йоан току-що каза: „Словото беше Бог и беше у Бога.“ В първия стих на Битие еврейската дума „Elohim“ е преведена като Бог. Често в Божието слово „Elohim“ е поставена в граматична структура, която обозначава един-единствен Бог, но въпреки това тя е в множествено число. Йоан премахва възможността „Elohim“ в този стих да се разбира като един-единствен Бог чрез второто си свидетелство по този въпрос. Неговото свидетелство установява, че има най-малко двама Богове.

More troubling for anti-trinitarians who profess to uphold the Spirit of Prophecy is that in the beginning “the Spirit of God moved upon the face of the waters.” Is the “Spirit” that moved upon the water the Father or the Son, or was it the third person of the heavenly trio as Sister White addresses Him? John’s first three verses in his gospel are followed by these words.

Още по-смущаващо за антитринитаристите, които изповядват, че поддържат Духа на пророчеството, е това, че в началото „Божият Дух се носеше над водата“. Дали „Духът“, който се носеше над водата, е Отец или Синът, или е третата личност на небесното трио, както сестра Уайт Го назовава? След първите три стиха от Евангелието на Йоан следват тези думи.

> In him was life; and the life was the light of men. And the light shineth in darkness; and the darkness comprehended it not. John 1:4, 5.

> В Него беше животът; и животът беше светлината на човеците. И светлината свети в тъмнината; а тъмнината не я обзе. Йоан 1:4, 5.

The reference to light and dark is in complete agreement with the beginning of Genesis which says.

Позоваването на светлина и тъмнина е в пълно съответствие с началото на Битие, където се казва.

> And God said, Let there be light: and there was light. And God saw the light, that it was good: and God divided the light from the darkness. Genesis 1:3, 4.

> И Бог каза: Да бъде светлина. И стана светлина. И Бог видя светлината, че беше добро; и Бог отдели светлината от тъмнината. Битие 1:3, 4.

We will return shortly to these two parallel passages of the light that is the subject in the creation story that follows after the introduction of the Godhead. In the beginning the first truth that is addressed is the make-up or the nature of the Godhead. But the passage does not stop until chapter two verse three where we find the final three words in the creation begin with the three Hebrew letters that together create the word translated as “truth.”

Ще се върнем след малко към тези два успоредни пасажа за светлината, която е предметът в разказа за сътворението, следващ след въведението на Божеството. В началото първата истина, която е разгледана, е съставът, или природата, на Божеството. Но пасажът не завършва до втора глава, трети стих, където откриваме, че последните три думи в разказа за сътворението започват с трите еврейски букви, които заедно образуват думата, превеждана като „истина“.

The beginning of the account of creation introduces the Godhead, then sets forth the creative power of His word, and then ends the passage with a divine signature representing truth, the third angel’s message and the name of God as represented by Alpha and Omega.

Началото на разказа за сътворението представя Божеството, след това излага творческата сила на Неговото слово, а после завършва пасажа с божествен подпис, представящ истината, вестта на третия ангел и Божието име, представено чрез Алфа и Омега.

> And on the seventh day God ended his work which he had made; and he rested on the seventh day from all his work which he had made. And God blessed the seventh day, and sanctified it: because that in it he had rested from all his work which God created and made. Genesis 2:2, 3.

> И на седмия ден Бог завърши делото, което бе направил; и почина на седмия ден от всичките дела, които бе направил. И Бог благослови седмия ден и го освети, защото в него почина от всичките Си дела, които Бог сътвори и направи. Битие 2:2, 3.

The end of the first truths taught in God’s Word are the climax of the passage. It ends with the three words “God,” “created” and “made,” thus emphasizing the beginning of the passage, but just as importantly emphasizing the seventh-day Sabbath. The Sabbath of course is the symbol of creation and the sign between God and His chosen people. “Truth” is represented in the three letters that begin each of those final three words of creation. The testimony is emphasizing how significant and important the Sabbath truth is, but just as profound is that those three letters also represent the three steps of the first, second and third angels’ messages. Thus, in the very first passage of the Bible the Sabbath as the sign of God’s creative power is also identified as the testing issue at the end of time. The last book in the Bible provides a third witness to accompany John’s testimony in his gospel.

Краят на първите истини, преподавани в Божието Слово, представлява кулминацията на този пасаж. Той завършва с трите думи „Бог“, „сътвори“ и „направи“, като по този начин подчертава началото на пасажа, но също така — и не по-малко важно — подчертава съботата на седмия ден. Съботата, разбира се, е символът на творението и знамението между Бога и Неговия избран народ. „Истината“ е представена в трите букви, с които започва всяка от тези последни три думи на творението. Свидетелството подчертава колко значима и важна е истината за съботата, но също тъй дълбоко е и това, че тези три букви представляват и трите стъпки на вестите на първия, втория и третия ангел. Така още в самия първи пасаж на Библията съботата като знамение на Божията творческа сила е също така посочена като изпитният въпрос в края на времето. Последната книга на Библията дава трети свидетел, който да придружи свидетелството на Йоан в неговото евангелие.

> John to the seven churches which are in Asia: Grace be unto you, and peace, from him which is, and which was, and which is to come; and from the seven Spirits which are before his throne; And from Jesus Christ, who is the faithful witness, and the first begotten of the dead, and the prince of the kings of the earth. Unto him that loved us, and washed us from our sins in his own blood, And hath made us kings and priests unto God and his Father; to him be glory and dominion for ever and ever. Amen. Behold, he cometh with clouds; and every eye shall see him, and they also which pierced him: and all kindreds of the earth shall wail because of him. Even so, Amen. I am Alpha and Omega, the beginning and the ending, saith the Lord, which is, and which was, and which is to come, the Almighty.

> Йоан до седемте църкви, които са в Азия: благодат вам и мир от Онзи, Който е, и Който е бил, и Който иде; и от седемте Духове, които са пред Неговия престол; и от Иисус Христос, Който е верният свидетел, първородният от мъртвите и князът на земните царе. На Него, Който ни възлюби и ни уми от греховете ни в Своята кръв, и ни направи царе и свещеници на Своя Бог и Отец — на Него да бъде слава и господство во веки веков. Амин. Ето, иде с облаците; и ще Го види всяко око, и онези, които Го прободоха; и ще заридаят заради Него всички земни племена. Да, амин. Аз съм Алфа и Омега, началото и краят, казва Господ, Който е, и Който е бил, и Който иде, Вседържителят.

> I John, who also am your brother, and companion in tribulation, and in the kingdom and patience of Jesus Christ, was in the isle that is called Patmos, for the word of God, and for the testimony of Jesus Christ. I was in the Spirit on the Lord’s day, and heard behind me a great voice, as of a trumpet, Saying, I am Alpha and Omega, the first and the last: and, What thou seest, write in a book, and send it unto the seven churches which are in Asia; unto Ephesus, and unto Smyrna, and unto Pergamos, and unto Thyatira, and unto Sardis, and unto Philadelphia, and unto Laodicea. Revelation 1:4–11.

> Аз, Йоан, който съм и ваш брат, и съучастник в скръбта, и в царството, и в търпението на Исус Христос, бях на острова, наречен Патмос, заради Божието слово и заради свидетелството на Исус Христос. В Господния ден бях в Духа и чух зад себе си силен глас като от тръба, който казваше: Аз съм Алфа и Омега, първият и последният; и: Каквото виждаш, напиши в книга и го изпрати до седемте църкви, които са в Азия: до Ефес, и до Смирна, и до Пергам, и до Тиатир, и до Сардис, и до Филаделфия, и до Лаодикия. Откровение 1:4–11.

The first three verses of Revelation chapter one identifies the final warning message and how that message is conveyed from God to mankind. It also states that it is the Revelation of Jesus Christ, thus marking a distinction between the book of Revelation and the book of Daniel. One is a prophecy, the other a revelation.

Първите три стиха на първата глава на Откровение определят последната предупредителна вест и начина, по който тази вест се предава от Бога на човечеството. Те също заявяват, че това е Откровението на Исус Христос, като по този начин отбелязват разграничение между книгата Откровение и книгата Даниил. Едната е пророчество, другата — откровение.

> “In the Revelation all the books of the Bible meet and end. Here is the complement of the book of Daniel. One is a prophecy; the other a revelation. The book that was sealed is not the Revelation, but that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days. The angel commanded, ‘But thou, O Daniel, shut up the words, and seal the book, even to the time of the end.’ Daniel 12:4.” Acts of the Apostles, 585.

> „В Откровението се срещат и завършват всички книги на Библията. Тук се намира допълнението към книгата на Данаил. Едната е пророчество; другата — откровение. Книгата, която бе запечатана, не е Откровението, а онази част от пророчеството на Данаил, която се отнася до последните дни. Ангелът заповяда: „А ти, Данаиле, затвори думите и запечатай книгата до времето на края.“ Данаил 12:4.“ Деяния на апостолите, 585.

In the book of Revelation there are lines of prophecy that are to be recognized and brought together line upon line. All those prophetic lines end in the book of Revelation, but the book that was sealed was not the book of Revelation, and it was not simply the book of Daniel that was sealed up, but what was sealed in the book of Daniel was “that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days.”

В книгата Откровение има пророчески линии, които трябва да бъдат разпознати и събрани ред след ред. Всички тези пророчески линии завършват в книгата Откровение, но книгата, която беше запечатана, не беше книгата Откровение; и не беше просто книгата на Даниил, която бе запечатана, а онова, което бе запечатано в книгата на Даниил, беше „онази част от пророчеството на Даниил, отнасяща се до последните дни“.

The “last days” can be understood in a general sense, but understanding them as inspired words, (which they are) requires we also evaluate if the expression “last days” has a prophetic symbolism attached to it. The “last days” are a specific period of prophetic history that has many lines of support. I hope to lay out that history in the near future. It is specifically the history of 1798 until the close of probation. One way to recognize this is that in the literal sanctuary service there was one day of the year that represented judgment, and that was the Day of Atonement. That literal ceremony typified what Sister White calls the anti-typical Day of Atonement. The prophetic or spiritual Day of Atonement represents the “last days” of probationary time, it represents the period of the final judgment.

„Последните дни“ могат да бъдат разбирани в общ смисъл, но за да ги разбираме като вдъхновени думи (каквито са), е необходимо също да преценим дали към израза „последните дни“ е прикрепена пророческа символика. „Последните дни“ са определен период от пророческата история, за който съществуват много линии на потвърждение. Надявам се в близко бъдеще да изложа тази история. По-конкретно, това е историята от 1798 година до приключването на благодатното време. Един начин това да се разпознае е, че в буквалното служене на светилището имаше един ден от годината, който представляваше съд, и това беше Денят на умилостивението. Тази буквална церемония предобразяваше онова, което сестра Уайт нарича антитипичния Ден на умилостивението. Пророческият или духовният Ден на умилостивението представлява „последните дни“ на благодатното време; той представлява периода на окончателния съд.

The prophecy in Daniel that was sealed up was two-fold. There was a prophecy relating to the last days that the Millerites recognized which announced the opening of the judgment. That passage of Daniel is represented by the Ulai River vision of chapters eight and nine. The other prophecy that was sealed up in Daniel announces the close of the judgment, and the end of Adventism, and the end of the United States, and the end of the world. That vision was represented by the Hiddekel River.

Запечатаното пророчество в Даниил беше двояко. Имаше пророчество, отнасящо се до последните дни, което милеристите разпознаха и което възвести откриването на съда. Този пасаж от Даниил е представен чрез видението при река Улай в осма и девета глава. Другото пророчество, което беше запечатано в Даниил, възвестява приключването на съда, и края на адвентизма, и края на Съединените щати, и края на света. Това видение беше представено от река Хидекел.

> “The light that Daniel received from God was given especially for these last days. The visions he saw by the banks of the Ulai and the Hiddekel, the great rivers of Shinar, are now in process of fulfillment, and all the events foretold will soon come to pass.” Testimonies to Ministers, 112, 113.

> „Светлината, която Даниил получи от Бога, бе дадена особено за тези последни дни. Виденията, които той видя при бреговете на Улай и Хидекел, великите реки на Сенаар, сега са в процес на изпълнение и всички предсказани събития скоро ще се сбъднат.“ Свидетелства към проповедниците, 112, 113.

The Ulai vision was unsealed in 1798 and addresses God’s sanctuary and His people. The Hiddekel vision was unsealed in 1989 when, as described in Daniel eleven, verse forty, the countries representing the former Soviet Union were swept away by the papacy and the United States, and addresses the enemies of God’s people. The two visions function as do the seven churches and seven seals in the book of Revelation. One is the internal history of the church and the other is the external history of the church, and they both run the entirety of and are “especially for” “these last days.”

Видението при Улай бе разпечатано през 1798 година и се отнася до Божието светилище и Неговия народ. Видението при Хидекел бе разпечатано през 1989 година, когато, както е описано в Даниил единадесета глава, четиридесети стих, страните, представящи бившия Съветски съюз, бяха пометени от папството и Съединените щати, и се отнася до враговете на Божия народ. Двете видения функционират така, както седемте църкви и седемте печата в книгата Откровение. Едното е вътрешната история на църквата, а другото е външната история на църквата, и и двете обхващат цялата ѝ история и са „особено за“ „тези последни дни“.

But though we are told the book of Revelation is not the sealed book, we are also told that it is a sealed book.

Но макар да ни се казва, че книгата Откровение не е запечатаната книга, също така ни се казва, че тя е запечатана книга.

> “Revelation is a sealed book, but it is also an opened book. It records marvelous events that are to take place in the last days of this earth’s history. The teachings of this book are definite, not mystical and unintelligible. In it the same line of prophecy is taken up as in Daniel. Some prophecies God has repeated, thus showing that importance must be given to them. The Lord does not repeat things that are of no great consequence.” Manuscript Releases, volume 9, 8.

> „Откровение е запечатана книга, но то е и отворена книга. То описва чудни събития, които предстои да се случат в последните дни от историята на тази земя. Ученията на тази книга са определени, а не мистични и неразбираеми. В нея е подета същата линия на пророчество, както в Даниил. Някои пророчества Бог е повторил, като по този начин показва, че трябва да им се отдаде важност. Господ не повтаря неща, които не са от голямо значение.“ Manuscript Releases, том 9, 8.

The book of Revelation is unsealed because the prophecies in Daniel are unsealed, and the very lines of prophecies that have been unsealed in Daniel are the same lines that are found in Revelation. What was sealed up in the book of Revelation was a portion of Revelation especially related to God’s people in the “last days.” When Sister White wrote this statement the “seven thunders” was at the time she wrote it sealed up, so she wrote that “it is a sealed book.” She also said the book of Daniel was the “book that was sealed,” in the past tense. For her it had been unsealed in 1798.

Книгата Откровение е разпечатана, защото пророчествата в Даниил са разпечатани, а самите пророчески линии, които са били разпечатани в Даниил, са същите линии, които се намират в Откровение. Това, което е било запечатано в книгата Откровение, е била част от Откровение, свързана особено с Божия народ в „последните дни“. Когато сестра Уайт е написала това изказване, „седемте гръма“ по времето, когато го е писала, са били запечатани, затова тя е написала, че „това е запечатана книга“. Тя също така е казала, че книгата Даниил е била „книгата, която беше запечатана“, в минало време. За нея тя е била разпечатана през 1798 година.

What was sealed up concerning the seven thunders in her lifetime was not simply the future events represented by the seven thunders, but primarily that the “seven thunders” represent that the beginning of Adventism parallels the end of Adventism. The “seven thunders” is revealing the most important prophetic rule needed to understand the Revelation of Jesus Christ, while also revealing an attribute of God’s nature and character, that He is the beginning and end of all things. Prophecy identifies that there is a purposeful development of the truths connected to God’s nature and character.

Онова, което беше запечатано относно седемте гръмове приживе ѝ, не беше просто бъдещите събития, представени от седемте гръмове, а преди всичко това, че „седемте гръмове“ представят факта, че началото на адвентизма е паралелно на края на адвентизма. „Седемте гръмове“ разкриват най-важното пророческо правило, необходимо за разбирането на Откровението на Исус Христос, като същевременно разкриват и едно свойство на Божието естество и характер — че Той е началото и краят на всички неща. Пророчеството посочва, че съществува целенасочено развитие на истините, свързани с Божието естество и характер.

Jesus, when represented as the “Lion of the tribe of Judah”, is symbolizing the work He accomplishes as He reveals truth in an incremental and systematic way through history. He seals up the prophetic word, until the point in time when it is to be understood. He seals and unseals truth for the purpose of instruction. As Palmoni, Jesus is the Wonderful Numberer, the Master of time controlling His-story. As Alpha and Omega, He is, among other things, the Master of language. As the Lion of the tribe of Judah He is the one who controls when truth is revealed to men.

Исус, когато е представен като „Лъвът от Юдовото племе“, символизира делото, което извършва, като разкрива истината постепенно и систематично в хода на историята. Той запечатва пророческото слово до онзи момент във времето, когато то трябва да бъде разбрано. Той запечатва и разпечатва истината с цел поучение. Като Палмони, Исус е Чудният Изчислител, Владетелят на времето, който управлява Неговата-история. Като Алфа и Омега Той е, наред с другото, Владетелят на езика. Като Лъвът от Юдовото племе Той е Този, Който определя кога истината да бъде разкрита на човеците.

In Revelation chapter one after the first three verses the Godhead is set forth as three distinct entities.

В първа глава на Откровение, след първите три стиха, Божеството е представено като три отделни Лица.

> John to the seven churches which are in Asia: Grace be unto you, and peace,

> Йоан — до седемте църкви, които са в Азия: Благодат вам и мир,

> from him which is, and which was, and which is to come;

> от Онзи, Който е, Който е бил и Който иде;

> and from the seven Spirits which are before his throne;

> и от седемте Духа, които са пред Неговия престол;

> And from Jesus Christ, who is the faithful witness, and the first begotten of the dead, and the prince of the kings of the earth. Revelation 1:4, 5.

> И от Исус Христос, Който е верният свидетел, първороденият от мъртвите и владетелят на земните царе. Откровение 1:4, 5.

The introduction to the last book of the Bible clearly sends a greeting to God’s church which identifies the Father, the Spirit and the Son. The ending of God’s Word is repeating the beginning, and in so doing is emphasizing the significance of the correct understanding of the Godhead. It is doing so for those who will be Philadelphians and make up the one hundred and forty-four thousand. They are the final covenant people, who have been typified throughout the lines of covenant history. Those witnesses, among other truths, establish that God has been incrementally seeking to increase the knowledge of His nature and character throughout prophetic history.

Въведението към последната книга на Библията ясно отправя поздрав към Божията църква, който разкрива Отца, Духа и Сина. Завършекът на Божието Слово повтаря началото и, като прави това, подчертава значението на правилното разбиране на Божеството. То прави това за онези, които ще бъдат филаделфийци и ще съставят сто четиридесет и четирите хиляди. Те са последният заветен народ, който е бил предобразяван по всички линии на заветната история. Тези свидетелства, наред с други истини, установяват, че Бог постепенно се е стремял да увеличи познанието за Своята природа и характер през цялата пророческа история.

The greatest symbol in the Bible of man’s lack of the knowledge of God was Pharaoh who represented Egypt, a symbol of the entire world and therefore all of mankind. That waymark begins the process in the beginning of literal Israel where God was seeking to make known His name. At the end of literal Israel, the controversy over God’s name was repeated. At the end of literal Israel Jesus marked His interaction with the Jews by identifying the history of David and using “the rule of first mention” to represent the final statement concerning the Jews’ Laodicean blindness. They could not understand what He was saying, for they did not know the rule of Alpha and Omega, nor did they know the Alpha and Omega standing before them.

Най-великият символ в Библията за липсата у човека на познание за Бога беше фараонът, който представляваше Египет — символ на целия свят и следователно на цялото човечество. Този ориентир поставя началото на процеса в началото на буквалния Израил, когато Бог се стремеше да направи името Си познато. В края на буквалния Израил спорът относно Божието име се повтори. В края на буквалния Израил Исус отбеляза Своето взаимодействие с юдеите, като посочи историята на Давид и използва „правилото за първото споменаване“, за да представи окончателното изявление относно лаодикийската слепота на юдеите. Те не можеха да разберат какво им казваше, защото не познаваха правилото на Алфа и Омега, нито познаваха Алфа и Омега, Който стоеше пред тях.

At the beginning of spiritual Israel, the controversy typified in the history of Moses is paralleled. As Adventism has travelled through the history of “the last days,” many opportunities to understand more of Alpha and Omega have been given, just as was the case with ancient Israel. There will be a point where no more questions will be asked at the end of Adventism, as there was in the days of Christ.

В началото на духовния Израил се повтаря спорът, предобразен в историята на Моисей. Докато адвентизмът е преминавал през историята на „последните дни“, са били давани много възможности за по-дълбоко разбиране на Алфа и Омега, както беше и в случая с древния Израил. Ще настъпи момент, когато в края на адвентизма повече няма да се задават въпроси, както беше и в дните на Христос.

Returning to the passage in Revelation chapter one we see that grace and peace are sent from Him which is, and which was, and which is to come, and also from the seven Spirits and also from Jesus. The Godhead is represented as Jesus, the seven Spirits, and Him which is, and which was, and which is to come, thus allowing us to know that it is the Father who possesses the characteristics represented as He who is, was and is to come. These characteristics represent the eternal nature of God. He has always existed, and in verse eight and nine that very attribute is clearly assigned to Jesus.

Връщайки се към пасажа в първата глава на Откровение, виждаме, че благодат и мир се изпращат от Онзи, Който е, и Който е бил, и Който иде, а също и от седемте Духа, и също от Исус. Божеството е представено като Исус, седемте Духа и Онзи, Който е, и Който е бил, и Който иде, като по този начин ни се дава да разберем, че Отец е Този, Който притежава характеристиките, представени като Този, Който е, бил е и иде. Тези характеристики представят вечната природа на Бога. Той винаги е съществувал, а в стихове осми и девети именно това свойство е ясно приписано на Исус.

> I am Alpha and Omega, the beginning and the ending, saith the Lord, which is, and which was, and which is to come, the Almighty. I John, who also am your brother, and companion in tribulation, and in the kingdom and patience of Jesus Christ, was in the isle that is called Patmos, for the word of God, and for the testimony of Jesus Christ. I was in the Spirit on the Lord’s day, and heard behind me a great voice, as of a trumpet, Saying, I am Alpha and Omega, the first and the last: and, What thou seest, write in a book, and send it unto the seven churches which are in Asia; unto Ephesus, and unto Smyrna, and unto Pergamos, and unto Thyatira, and unto Sardis, and unto Philadelphia, and unto Laodicea. Revelation 1:8–11.

> Аз съм Алфа и Омега, началото и краят, казва Господ, Който е, и Който е бил, и Който иде, Всемогъщият. Аз, Йоан, който съм и ваш брат, и съучастник в скръбта, и в царството, и в търпението на Иисуса Христа, бях на острова, наречен Патмос, заради словото Божие и заради свидетелството на Иисуса Христа. Бях в Духа в Господния ден и чух зад себе си силен глас, като от тръба, който казваше: Аз съм Алфа и Омега, първият и последният; и каквото видиш, напиши в книга и го изпрати до седемте църкви, които са в Азия: до Ефес, и до Смирна, и до Пергам, и до Тиатир, и до Сардис, и до Филаделфия, и до Лаодикия. Откровение 1:8–11.

Those who have a Bible that writes the words of Jesus in the color red, know that in verses eight and eleven it is Jesus that is speaking. In those verses Jesus identifies that He possesses the identical eternal nature as the Father when He identifies Himself as “the Lord, which is, and which was, and which is to come,” and Jesus also adds that He is “the Almighty.”

Онези, които имат Библия, в която думите на Исус са отпечатани в червен цвят, знаят, че в стихове осем и единадесет говори именно Исус. В тези стихове Исус посочва, че притежава същото вечно естество като Отец, когато се отъждествява като „Господ, Който е, и Който е бил, и Който иде“; и Исус също така добавя, че е „Всемогъщият“.

The very first thing Jesus says in the beginning of the book of Revelation, the book that identifies that it is the Revelation of Jesus Christ; is that He is Alpha and Omega, that He too is eternal as the Father is and that He also is God Almighty. The attributes of God’s nature are the very first words in the book of Revelation from Jesus. Those attributes are direct stumbling blocks for Adventists who still defend the original position of the Godhead. They believe there was a time when the Father brought forth His Son.

Първото нещо, което Исус казва в началото на книгата Откровение — книгата, която заявява, че е Откровението на Исус Христос — е, че Той е Алфа и Омега, че и Той е вечен, както е Отец, и че и Той е Всемогъщият Бог. Свойствата на Божието естество са самите първи думи в книгата Откровение от Исус. Тези свойства са преки препъникамъни за адвентистите, които все още защитават първоначалната позиция относно Божеството. Те вярват, че е имало време, когато Отец е породил Своя Син.

The end of the book of Revelation agrees with the beginning of the book of Revelation.

Краят на книгата Откровение е в съгласие с началото на книгата Откровение.

The Second Coming follows the description of the Godhead. In chapter twenty-two we find the end of the book agrees with the beginning of the book and verse twelve parallels verse seven of chapter one by referencing the Second Coming.

Второто пришествие следва описанието на Божеството. В двадесет и втора глава откриваме, че краят на книгата е в съгласие с нейното начало, а стих дванадесети съответства на стих седми от първа глава, като се отнася до Второто пришествие.

> And, behold, I come quickly; and my reward is with me, to give every man according as his work shall be. I am Alpha and Omega, the beginning and the end, the first and the last. Blessed are they that do his commandments, that they may have right to the tree of life, and may enter in through the gates into the city. For without are dogs, and sorcerers, and whoremongers, and murderers, and idolaters, and whosoever loveth and maketh a lie. I Jesus have sent mine angel to testify unto you these things in the churches. I am the root and the offspring of David, and the bright and morning star. And the Spirit and the bride say, Come. And let him that heareth say, Come. And let him that is athirst come. And whosoever will, let him take the water of life freely. Revelation 22:12–17.

> И ето, ида скоро; и Моята награда е с Мене, за да отплатя на всекиго според делата му. Аз съм Алфа и Омега, началото и краят, първият и последният. Блажени са онези, които изпълняват Неговите заповеди, за да имат право на дървото на живота и да влязат през портите в града. А вън са псетата, чародейците, блудниците, убийците, идолопоклонниците и всеки, който обича и върши лъжа. Аз, Иисус, изпратих Своя ангел, за да ви засвидетелства това в църквите. Аз съм коренът и потомъкът на Давид, светлата утринна звезда. И Духът и невестата казват: Дойди. И който чува, нека каже: Дойди. И който е жаден, нека дойде. И който желае, нека вземе даром водата на живота. Откровение 22:12–17.

After referencing the Second Coming, Jesus, as in Revelation chapter one, identifies Himself as Alpha and Omega. Then he adds the distinction between those who would hear and those who would not hear what the Spirit said unto the churches. He references the communication process illustrated in verses one through three in chapter one, by identifying that he sent Gabriel with the message to John.

След като се позовава на Второто пришествие, Исус, както и в първа глава на Откровение, се отъждествява като Алфа и Омега. След това Той добавя разграничението между онези, които биха чули, и онези, които не биха чули какво Духът казва на църквите. Той се позовава на процеса на предаване, онагледен в стихове 1–3 на първа глава, като посочва, че е изпратил Гавриил с вестта до Йоан.

Then He returns to the final statement that He made to the Scribes and Pharisees at the end of ancient Israel. He ties both endings of literal and spiritual Israel together, by answering in Revelation for those in the “last days” what the Jews in their “last days” could not understand. He says that He is the root (beginning) and offspring (ending) of David. The subject of David and his Lord was the last statement Jesus made to the quibbling Jews, and it typifies the final pronouncement for those in the last days that, according to the message to the Philadelphian church, claim to be Jews, but are not.

След това Той се връща към последното изявление, което направи пред книжниците и фарисеите в края на древния Израил. Той свързва заедно и двата края — на буквалния и на духовния Израил — като в Откровение дава отговор за онези в „последните дни“ на онова, което юдеите в своите „последни дни“ не можаха да разберат. Той казва, че е коренът (началото) и потомъкът (краят) на Давид. Темата за Давид и неговия Господ бе последното изявление, което Исус направи пред придирчивите юдеи, и тя предобразява окончателното провъзгласяване за онези в последните дни, които според вестта към Филаделфийската църква твърдят, че са юдеи, а не са.

> Behold, I will make them of the synagogue of Satan, which say they are Jews, and are not, but do lie; behold, I will make them to come and worship before thy feet, and to know that I have loved thee. Because thou hast kept the word of my patience, I also will keep thee from the hour of temptation, which shall come upon all the world, to try them that dwell upon the earth. Revelation 3:9, 10.

> Ето, Аз ще направя онези от сатанинската синагога, които казват, че са юдеи, а не са, но лъжат; ето, ще ги направя да дойдат и да се поклонят пред нозете ти и да познаят, че Аз те възлюбих. Понеже си опазил словото на Моето търпение, и Аз ще те опазя от часа на изкушението, който ще дойде върху цялата вселена, за да изпита онези, които живеят на земята. Откровение 3:9, 10.

Those who worship at the feet of the saints are Laodicean Adventists who have been spewed out of the mouth of the Lord.

Онези, които се покланят в нозете на светиите, са лаодикийски адвентисти, които са били избълвани от устата на Господа.

> “You think, that those who worship before the saint’s feet, (Revelation 3:9), will at last be saved. Here I must differ with you; for God shew me that this class were professed Adventists, who had fallen away, and ‘crucified to themselves the Son of God afresh, and put him to an open shame.’ And in the ‘hour of temptation,’ which is yet to come, to show out everyone’s true character, they will know that they are forever lost; and overwhelmed with anguish of spirit, they will bow at the saint’s feet.” Word to the Little Flock, 12.

> „Вие мислите, че онези, които се покланят пред нозете на светиите (Откровение 3:9), накрая ще бъдат спасени. Тук трябва да се размина с вас; защото Бог ми показа, че тази група бяха изповядващи се адвентисти, които бяха отпаднали и „повторно разпъват за себе си Божия Син и Го излагат на явно поругание“. И в „часа на изкушението“, който още предстои, за да се прояви истинският характер на всекиго, те ще узнаят, че са изгубени завинаги; и, съкрушени от душевна мъка, ще се поклонят пред нозете на светиите.“ Word to the Little Flock, 12.

According to the Bible and the Spirit of Prophecy those who worship at the saints’ feet, are members of the synagogue of Satan. They claim to be Jews, but they are not. The righteous Adventists are being addressed in the church of Philadelphia. The one hundred and forty-four thousand are Philadelphians, and the Jews who say they are, but are not—are Laodiceans. There are two classes of faithful people in the “last days,” the one hundred and forty-four thousand and those that are martyrs. There are only two churches of the seven that lack any criticism. One is Philadelphia representing those that never die, and the other is Smyrna, representing the faithful martyrs. The martyrs and those that do not die, Smyrna and Philadelphia, are the only churches of the seven with no condemnation attached to the message they were given. Yet, both churches had to deal with those who claimed to be Jews, but were not. This is so, for they are all members of the same church in the “last days” dealing with the same circumstances, one class destined to testify with their blood, represented by Moses at the Mount of Transfiguration, and the other class represented by Elijah who never died.

Според Библията и Духа на пророчеството онези, които се покланят при нозете на светиите, са членове на синагогата на Сатана. Те твърдят, че са юдеи, но не са. Праведните адвентисти са тези, към които е отправено посланието до църквата във Филаделфия. Сто четиридесет и четирите хиляди са филаделфийци, а юдеите, които казват, че са, но не са — са лаодикийци. Има две групи верни хора в „последните дни“: сто четиридесет и четирите хиляди и онези, които са мъченици. Само две от седемте църкви са без каквато и да било критика. Едната е Филаделфия, представляваща онези, които никога не умират, а другата е Смирна, представляваща верните мъченици. Мъчениците и онези, които не умират — Смирна и Филаделфия — са единствените църкви от седемте, към чието послание не е прикрепено никакво осъждане. И все пак и двете църкви трябваше да се справят с онези, които твърдяха, че са юдеи, но не бяха. Това е така, защото всички те са членове на една и съща църква в „последните дни“, изправена пред едни и същи обстоятелства: едната група е определена да свидетелства с кръвта си, представена от Моисей на планината на Преображението, а другата група е представена от Илия, който никога не умря.

> And unto the angel of the church in Smyrna write; These things saith the first and the last, which was dead, and is alive; I know thy works, and tribulation, and poverty, (but thou art rich) and I know the blasphemy of them which say they are Jews, and are not, but are the synagogue of Satan. Fear none of those things which thou shalt suffer: behold, the devil shall cast some of you into prison, that ye may be tried; and ye shall have tribulation ten days: be thou faithful unto death, and I will give thee a crown of life. Revelation 2:8–10.

> И до ангела на смирненската църква пиши: Това казва Първият и Последният, Който беше мъртъв и оживя: Зная твоите дела, и твоята скръб, и сиромашията ти (но ти си богат), и зная хулата на онези, които казват, че са юдеи, а не са, но са сатанинска синагога. Не бой се от онова, което ти предстои да пострадаш: ето, дяволът ще хвърли някои от вас в тъмница, за да бъдете изпитани; и ще имате скръб десет дни: бъди верен до смърт, и Аз ще ти дам венеца на живота. Откровение 2:8–10.

As Jesus describes the dire circumstances of the church of Smyrna, he makes but one positive comment when He says, “but thou art rich,” thus contrasting them with the members of the synagogue of Satan who are not rich. Those in Revelation that are Adventist and think they are rich, and are not, are the Jews that say they are Jews, and are not—for they are Laodicean Seventh-day Adventists.

Когато Исус описва тежките обстоятелства на смирненската църква, Той прави само една положителна забележка, като казва: „но ти си богат“, с което ги противопоставя на членовете на синагогата на Сатана, които не са богати. Онези в Откровение, които са адвентисти и мислят, че са богати, а не са, са юдеите, които казват, че са юдеи, а не са — защото те са лаодикийски адвентисти от седмия ден.

In the opening of Revelation, the Godhead is presented as three persons and at the end of the book of Revelation Jesus and the Spirit are directly mentioned, but not the Father. It matters not, because the principle of line upon line combined with the first illustrating the last, demands that the Father be recognized in the last verses of Revelation, for He is already identified as being there in the first verses. It is no different than the gospel of John chapter one, where John does not directly identify the Spirit, but the Spirit is understood to be there, for the Spirit was there the very first time the expression “in the beginning” was written. John’s gospel testimony in chapter one begins with the identical phrase “in the beginning.”

В началото на Откровение Божеството е представено като три Лица, а в края на книгата Откровение Исус и Духът са споменати непосредствено, но не и Отец. Това няма значение, защото принципът „ред след ред“, съчетан с това, че първото осветлява последното, изисква Отец да бъде разпознат в последните стихове на Откровение, понеже Той вече е посочен като присъстващ там в първите стихове. Това не се различава от Евангелието от Йоан, първа глава, където Йоан не назовава непосредствено Духа, но се разбира, че Духът е там, защото Духът е бил там още първия път, когато е бил написан изразът „в началото“. Свидетелството на Йоановото евангелие в първа глава започва със същия израз: „в началото“.

The “beginning” is a prophetic symbol and is to be evaluated with prophetic rules, including line upon line. Moses’ beginning, is the gospel of John’s beginning, is the beginning of the book of Revelation and it is also the end of Revelation. Of those four lines twice all three persons of the heavenly trio are identified, and in one line (John’s gospel) the Spirit might be missing and in the fourth line the Father is missing, but when brought together all three Divine Persons are represented in all four lines.

„Началото“ е пророчески символ и трябва да се разглежда според пророческите правила, включително ред след ред. Началото на Моисей е началото на Евангелието от Йоан, е началото на книгата Откровение и е също така краят на Откровение. В две от тези четири линии и трите Личности на небесното Трио са назовани; в едната линия (Евангелието на Йоан) Духът може да отсъства, а в четвъртата линия Отец отсъства; но когато бъдат събрани заедно, и трите Божествени Личности са представени и в четирите линии.

Christ came to make known the Father, and the Holy Spirit came to make known the Son. All three made eternal sacrifices. The Father so loved the world that He gave Jesus, Jesus so loved the world that He agreed to take upon Himself, for eternity, the flesh of those He had created. What kind of giving is represented in the act of the Creator choosing to become part of His creation? The third person of the Godhead gave Himself, for He has accepted the position of living within the created entity called mankind—throughout eternity.

Христос дойде, за да направи Отец познат, а Светият Дух дойде, за да направи Сина познат. И тримата принесоха вечни жертви. Отец така възлюби света, че даде Исус; Исус така възлюби света, че се съгласи да приеме върху Себе Си за вечността плътта на онези, които бе създал. Какъв вид себеотдаване е представено в деянието на Твореца, Който избира да стане част от Своето творение? Третото лице на Божеството отдаде Себе Си, защото е приело положението да обитава в сътвореното същество, наречено човечество — през цялата вечност.

It is probably for this reason that the Holy Spirit is repeatedly associated with symbols of God’s people. He is the Person of the Godhead that is to abide with the human creation. Therefore, the symbols of the Holy Spirit in the Scriptures are more often than not represented by a symbol that both represents the Holy Spirit or mankind. In the beginning the Spirit moved upon the waters.

Вероятно поради тази причина Светият Дух многократно е свързван със символи на Божия народ. Той е Лицето на Божеството, което трябва да пребъдва с човешкото творение. Ето защо символите на Светия Дух в Писанията по-често, отколкото не, са представени чрез символ, който представлява както Светия Дух, така и човечеството. В началото Духът се носеше над водите.

> And he saith unto me, The waters which thou sawest, where the whore sitteth, are peoples, and multitudes, and nations, and tongues. Revelation 17:15.

> И ми казва: Водите, които видя, където седи блудницата, са племена и множества, и народи, и езици. Откровение 17:15.

The only piece of furniture in the sanctuary erected by Moses that did not have a pattern specifically detailed for the workers to follow was the seven branched candlestick. The candlestick represents the combination of humanity with divinity. For this reason, the candlestick’s design was the only item in the sanctuary left for men to contribute to. The seven candlesticks that Christ walks among are identified as the seven churches, yet the candlestick was fueled with oil, representing the Holy Spirit, and the wicks of the candles that supported the flame for light were made from the used white linen garments of the priests, representing the righteousness of Christ that shines as the light of the world. God’s people are the light of the world, but that light is only fueled by the oil of the Holy Spirit. The Holy Spirit is often associated with people in the description of Him in the Scriptures.

Единствената принадлежност в светилището, издигнато от Мойсей, за която не бе даден образец, подробно определен, за да го следват работниците, беше седемразклонният светилник. Светилникът представя съчетанието на човешкото с божественото. Поради тази причина устройството на светилника беше единственият предмет в светилището, в който бе оставено място за приноса на човека. Седемте светилника, сред които ходи Христос, са посочени като седемте църкви; но светилникът се поддържаше с масло, което представлява Светия Дух, а фитилите на светилата, които поддържаха пламъка за светлина, бяха направени от употребяваните бели ленени дрехи на свещениците, представляващи Христовата правда, която сияе като светлината на света. Божият народ е светлината на света, но тази светлина се поддържа единствено от маслото на Светия Дух. Светият Дух често се свързва с хора в описанието, което Писанията дават за Него.

> And out of the throne proceeded lightnings and thunderings and voices: and there were seven lamps of fire burning before the throne, which are the seven Spirits of God. Revelation 4:5.

> И от престола излизаха светкавици, гърмежи и гласове; и пред престола горяха седем огнени светила, които са седемте Божии Духове. Откровение 4:5.

Seven lamps are here identified as the “seven Spirits of God,” yet we are told the seven candlesticks are the seven churches.

Седемте светилника тук са отъждествени като „седемте Божии Духове“, а все пак ни се казва, че седемте светилника са седемте църкви.

> The mystery of the seven stars which thou sawest in my right hand, and the seven golden candlesticks. The seven stars are the angels of the seven churches: and the seven candlesticks which thou sawest are the seven churches. Revelation 1:20.

> Тайната на седемте звезди, които видя в Моята десница, и на седемте златни светилника. Седемте звезди са ангелите на седемте църкви; а седемте светилника, които видя, са седемте църкви. Откровение 1:20.

The seven candlesticks are both the seven Spirits and they are God’s church.

Седемте светилника са едновременно седемте Духове и Божията църква.

> And I beheld, and, lo, in the midst of the throne and of the four beasts, and in the midst of the elders, stood a Lamb as it had been slain, having seven horns and seven eyes, which are the seven Spirits of God sent forth into all the earth. Revelation 5:6.

> И видях, и ето, сред престола и четирите живи същества, и сред старейшините, стоеше Агнец, като заклан, с седем рога и седем очи, които са седемте Божии Духове, изпратени по цялата земя. Откровение 5:6.

The seven horns and seven eyes are also the Holy Spirit who is sent forth unto all the earth, and when baptized a Christian is sent forth unto all the earth, for he was baptized in the name of the Father, the Son and the Holy Spirit. In the blessing pronounced upon the martyrs of the Sunday law crisis, and all those who died in the faith in modern spiritual Israel since 1844, it is the Spirit that provides the eulogy for their burials’ when He states, “Yea,” “they may rest from their labors,” for he was there during their labors all the way until they laid down their lives.

Седемте рога и седемте очи са също и Светият Дух, Който е изпратен по цялата земя; и когато един християнин бъде кръстен, той е изпратен по цялата земя, защото е бил кръстен в името на Отца, Сина и Светия Дух. В благословението, произнесено над мъчениците от кризата на неделния закон и над всички онези, които са умрели във вярата в съвременния духовен Израил от 1844 година насам, именно Духът дава надгробното слово при погребението им, когато казва: „Да“, „за да си починат от трудовете си“, защото Той е бил с тях по време на трудовете им през целия път, докато не положиха живота си.

> And I heard a voice from heaven saying unto me, Write, Blessed are the dead which die in the Lord from henceforth: Yea, saith the Spirit, that they may rest from their labours; and their works do follow them. Revelation 14:13.

> И чух глас от небето, който ми казваше: Пиши: Блажени са мъртвите, които отсега нататък умират в Господа. Да, казва Духът, за да си починат от трудовете си; и делата им ги следват. Откровение 14:13.

When considering the end and beginning of the book of Revelation, the beginning of the Bible and the beginning of the gospel of John we find that all three Persons of the Godhead are represented, though the Father is there, based upon the application of line upon line. The Son is there identifying Himself as Alpha and Omega.

Когато разглеждаме края и началото на книгата Откровение, началото на Библията и началото на Евангелието от Йоан, откриваме, че и трите Лица на Божеството са представени, макар Отец да присъства там въз основа на прилагането на „ред по ред“. Синът е там, като се отъждествява като Алфа и Омега.

If we recognize that the combination of humanity with divinity is a combination of the Holy Spirit and mankind, we can then understand why symbols of the Holy Spirit are tied together with symbols of mankind. With this perspective in mind, we return to the two “in the beginnings” we have been addressing so often.

Ако разпознаем, че съчетаването на човечеството с божествеността е съчетаване на Светия Дух и човешкия род, тогава можем да разберем защо символите на Светия Дух са свързани заедно със символите на човечеството. Имайки тази перспектива предвид, се връщаме към двете „в началата“, които толкова често разглеждахме.

> In the beginning God created the heaven and the earth. And the earth was without form, and void; and darkness was upon the face of the deep. And the Spirit of God moved upon the face of the waters. And God said, Let there be light: and there was light. And God saw the light, that it was good: and God divided the light from the darkness. Genesis 1:1–4.

> В началото Бог създаде небето и земята. А земята беше безвидна и пуста; и тъмнина покриваше бездната. И Божият Дух се носеше над водите. И Бог каза: Да бъде светлина. И стана светлина. И Бог видя светлината, че беше добро; и Бог отдели светлината от тъмнината. Битие 1:1–4.

> In the beginning was the Word, and the Word was with God, and the Word was God. The same was in the beginning with God. All things were made by him; and without him was not anything made that was made. In him was life; and the life was the light of men. And the light shineth in darkness; and the darkness comprehended it not. John 1:1–5.

> В началото бе Словото; и Словото беше у Бога; и Словото бе Бог. То в началото беше у Бога. Всичко чрез Него стана; и без Него не е станало нищо от това, което е станало. В Него беше животът; и животът беше светлината на човеците. И светлината свети в тъмнината; а тъмнината не я обзе. Йоан 1:1–5.

Using these two witnesses of “in the beginning;” God the Word, who made all things, also gave His life, for “in Him was life,” and His life was the “light” of men. The “light” of a created man is the righteousness of the Creator. The righteousness of the Creator is the wick in the candles in the sanctuary.

Използвайки тези две свидетелства за „в началото“, Бог Словото, Който сътвори всичко, отдаде и Своя живот, защото „в Него бе животът“, и Неговият живот беше „светлината“ на човеците. „Светлината“ на сътворения човек е праведността на Твореца. Праведността на Твореца е фитилът в светилниците в светилището.

> And to her was granted that she should be arrayed in fine linen, clean and white: for the fine linen is the righteousness of saints. Revelation 19:18.

> И ѝ бе дадено да се облече във висон, светъл и чист; защото висонът е праведните дела на светиите. Откровение 19:18.

The oil that fuels the wick represents the activity of the Holy Spirit in the life of the believer. In the beginning the earth was dark and there was no light. Jesus then gave His life, the life that was in Him, so there could be light for men.

Маслото, което подхранва фитила, представлява действието на Светия Дух в живота на вярващия. В началото земята беше в тъмнина и нямаше светлина. След това Исус даде Своя живот — живота, който беше в Него, — за да може да има светлина за човеците.

> And all that dwell upon the earth shall worship him, whose names are not written in the book of life of the Lamb slain from the foundation of the world. Revelation 13:8.

> И ще му се поклонят всички, които живеят на земята, чиито имена не са записани в книгата на живота на Агнето, заклано от създанието на света. Откровение 13:8.

When Jesus chose to be a sacrifice for mankind, He gave His life so men would have light. As is the case in these two passages, whenever light is introduced, the light produces two classes of worshippers as represented by light and darkness, the children of the day or the children of the night.

Когато Исус избра да бъде жертва за човечеството, Той даде живота Си, за да имат хората светлина. Както е в случая в тези два пасажа, винаги когато се въвежда светлина, светлината поражда две категории поклонници, представени чрез светлина и тъмнина — чедата на деня или чедата на нощта.

> But ye, brethren, are not in darkness, that that day should overtake you as a thief. Ye are all the children of light, and the children of the day: we are not of the night, nor of darkness. 1 Thessalonians 5:4, 5.

> Но вие, братя, не сте в тъмнина, та оня ден да ви постигне като крадец. Всички вие сте чада на светлината и чада на деня; ние не сме от нощта, нито от тъмнината. 1 Солунци 5:4, 5.

When we recognize the close eternal relationship the Holy Spirit has with the children of the day, we can understand why the symbols of both God’s children and the Holy Spirit are so closely related. In the last passage of Revelation, we see Jesus as the Alpha and Omega, we see the Father through the application of line upon line and the Holy Spirit is providing His final symbolic representation of Himself, for holy men of old spake as they were moved by the Holy Spirit. His first statement of Himself in Genesis identifies Him moving upon the waters, or moving upon mankind and His last reference to Himself is as follows.

Когато разпознаем тясната вечна връзка, която Светият Дух има с чедата на деня, можем да разберем защо символите както на Божиите чеда, така и на Светия Дух са тъй тясно свързани. В последния откъс на Откровение виждаме Исус като Алфа и Омега, виждаме Отец чрез прилагането на ред върху ред, а Светият Дух дава Своето последно символично представяне на Самия Себе Си, защото светите мъже от древността говориха, движени от Светия Дух. Първото Му изявление за Самия Себе Си в Битие Го представя да се носи над водите, или да действа върху човечеството, а последното Му споменаване за Самия Себе Си е следното.

> And the Spirit and the bride say, Come. And let him that heareth say, Come. And let him that is athirst come. And whosoever will, let him take the water of life freely. Revelation 22:17.

> И Духът и невестата казват: Ела. И който чува, нека каже: Ела. И който е жаден, нека дойде. И който желае, нека вземе даром водата на живота. Откровение 22:17.

From the beginning to the end the Holy Spirit is identified in association with mankind, for the children of the day represent a combination of divinity and humanity. Paul identifies, as does Isaiah, that men are vessels, and the candlesticks in the sanctuary had vessels where the wick was placed, and oil came down to the vessels to supply the fuel necessary to manifest the light that is the righteousness of Christ. We are the vessels of the Holy Spirit, the third Person of the Godhead as identified from the beginning unto the ending of God’s Word, and as straightly identified in the writings of the Spirit of Prophecy.

От началото до края Светият Дух е разпознат във връзка с човечеството, защото децата на деня представляват съчетание на божественост и човечност. Павел, както и Исая, посочва, че хората са съдове; а светилниците в светилището имаха съдове, в които се поставяше фитилът, и маслото слизаше към съдовете, за да достави необходимото гориво за проявяването на светлината, която е правдата на Христос. Ние сме съдовете на Светия Дух, третата Личност на Божеството, както е разпознато от началото до края в Божието Слово и както ясно е посочено в писанията на Духа на пророчеството.

In the second angel’s message which was fulfilled in the beginning of Adventism and the end, there are two distinct messages; one for the church and one for the world.

Вестта на втория ангел, която се изпълни в началото на адвентизма и в края, съдържа две различни вести: едната за църквата, а другата за света.

Back to Articles