Article

# Laodicea - Number Four

Лаодикия — номер четири

Overlapping Histories

Припокриващи се истории

Author

Jeff Pippenger

Published

September 1, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

The aspect which I pointed out that Stephen Haskell probably did not see, though he upheld by his recognition of the truths which bring to light this fact, is that in the history at the end of ancient Israel, you simultaneously find the beginning of modern Israel overlapping the same historical period. When Christ was confirming the covenant with many for one week (twenty-five hundred and twenty days), ancient Israel was living out the experience of Laodicea, on the verge of being spewed out of the mouth of the Lord. Simultaneously modern Israel was living out the experience of Ephesus. Laodicea of ancient Israel was being scattered and Ephesus of modern Israel was being gathered in the very same history.

Аспектът, на който посочих, че Стивън Хаскел вероятно не е видял, макар да го е поддържал чрез признаването си на истините, които изваждат на светлина този факт, е, че в историята при края на древния Израил едновременно се открива началото на съвременния Израил, застъпващо се със същия исторически период. Когато Христос утвърждаваше завета с мнозина за една седмица (две хиляди петстотин и двадесет дни), древният Израил преживяваше опитността на Лаодикия, на прага да бъде избълван от устата на Господа. Едновременно с това съвременният Израил преживяваше опитността на Ефес. Лаодикия на древния Израил биваше разпръсвана, а Ефес на съвременния Израил биваше събиран в самата същата история.

And “yes” if you are wondering, I am aware that the week that Christ confirmed the covenant in fulfillment of Daniel chapter nine, which began at His baptism and ended with the stoning of Stephen was not a literal twenty-five hundred and twenty days, but prophetically it most definitely was, for prophetically a year equals three hundred and sixty days. Three hundred and sixty days multiplied by seven is twenty-five hundred and twenty days, and “the dead center” of that prophetic week is the cross. Prophetically Christ placed the cross, dead center of the prophetic period of twenty-five hundred and twenty days, thus showing that the “seven times” of Leviticus twenty-six is established and upheld by the cross of Christ. It is not an accident that when Sister White teaches, as she does that both of Habakkuk’s sacred tables; the 1843 and 1850 chart have the twenty-five hundred and twenty year prophecy in the very center of the chart, and both charts have the cross dead center of that illustration.

И „да“, ако се питате, съзнавам, че седмицата, в която Христос потвърди завета в изпълнение на девета глава на Даниил, която започна с Неговото кръщение и завърши с убиването с камъни на Стефан, не беше буквално две хиляди петстотин и двадесет дни, но пророчески тя съвсем определено беше такава, защото пророчески една година е равна на триста и шестдесет дни. Триста и шестдесет дни, умножени по седем, са две хиляди петстотин и двадесет дни, а „точният център“ на тази пророческа седмица е кръстът. Пророчески Христос постави кръста в самия център на пророческия период от две хиляди петстотин и двадесет дни, като по този начин показа, че „седемте времена“ от Левит двадесет и шеста глава са установени и утвърдени чрез Христовия кръст. Не е случайно, че когато сестра Уайт учи, както и прави, че и двете от свещените таблици на Авакум — схемата от 1843 г. и схемата от 1850 г. — имат пророчеството за две хиляди петстотин и двадесетте години в самия център на схемата, и двете схеми имат кръста в точния център на тази илюстрация.

> “The Bible contains all the principles that men need to understand in order to be fitted either for this life or for the life to come. And these principles may be understood by all. No one with a spirit to appreciate its teaching can read a single passage from the Bible without gaining from it some helpful thought. But the most valuable teaching of the Bible is not to be gained by occasional or disconnected study. Its great system of truth is not so presented as to be discerned by the hasty or careless reader. Many of its treasures lie far beneath the surface, and can be obtained only by diligent research and continuous effort. The truths that go to make up the great whole must be searched out and gathered up, ‘here a little, and there a little.’ Isaiah 28:10.

> „Библията съдържа всички принципи, които хората трябва да разбират, за да бъдат подготвени или за този живот, или за живота, който предстои. И тези принципи могат да бъдат разбрани от всички. Никой, който има дух да оцени нейното учение, не може да прочете дори един-единствен откъс от Библията, без да извлече от него някаква полезна мисъл. Но най-ценното учение на Библията не може да бъде придобито чрез случайно или откъслечно изучаване. Нейната велика система на истината не е представена така, че да бъде разпозната от прибързания или невнимателния читател. Много от нейните съкровища лежат далеч под повърхността и могат да бъдат придобити само чрез прилежно изследване и непрестанно усилие. Истините, които съставят великото цяло, трябва да бъдат издирени и събрани — „тук малко и там малко“. Исая 28:10.“

> “When thus searched out and brought together, they will be found to be perfectly fitted to one another. Each Gospel is a supplement to the others, every prophecy an explanation of another, every truth a development of some other truth. The types of the Jewish economy are made plain by the gospel. Every principle in the word of God has its place, every fact its bearing. And the complete structure, in design and execution, bears testimony to its Author. Such a structure no mind but that of the Infinite could conceive or fashion.” Education, 123.

> „Когато по този начин бъдат изследвани и събрани заедно, ще се установи, че съвършено си съответстват едно на друго. Всяко евангелие е допълнение към другите, всяко пророчество — обяснение на друго, всяка истина — развитие на някоя друга истина. Образите на юдейската система стават ясни чрез евангелието. Всеки принцип в Божието слово има своето място, всеки факт — своето значение. И цялостният строеж, по замисъл и изпълнение, свидетелства за своя Автор. Такъв строеж никой ум, освен ума на Безкрайния, не би могъл да замисли или създаде.“ Възпитание, 123.

Along with the principle that each of the seven churches are repeated in Millerite history and also our history is another important principle early Adventism acknowledged. That principle demonstrates that “internal and external” prophetic lines of the same history is employed by the Holy Spirit to convey truth. Miller recognized this and directly taught it. He correctly taught that the seven seals of Revelation represent a parallel history to the churches, but in that parallel illustration the seals represent an external and the churches an internal truth of the identical history. Uriah Smith also addresses this principle and employs the words “internal” and “external” which seems to me to be the best way to express the two parallel lines.

Наред с принципа, че всяка от седемте църкви се повтаря в милеристката история, а също и в нашата история, съществува и друг важен принцип, признат от ранния адвентизъм. Този принцип показва, че Светият Дух използва „вътрешни и външни“ пророчески линии на една и съща история, за да предаде истината. Милър е разпознал това и го е преподавал пряко. Той правилно е учил, че седемте печата от Откровение представляват история, паралелна на църквите, но в тази паралелна илюстрация печатите представляват външна, а църквите — вътрешна истина на една и съща история. Урия Смит също разглежда този принцип и използва думите „вътрешен“ и „външен“, които според мен са най-добрият начин да се изразят двете паралелни линии.

> “The seals are introduced to our notice in the 4th, 5th, and 6th chapters of Revelation. The scenes presented under these seals are brought to view in Revelation 6, and the first verse of Revelation 8. They evidently cover events with which the church is connected from the opening of this dispensation to the coming of Christ.

> „Печатите са въведени пред нашето внимание в 4-та, 5-та и 6-та глава на Откровение. Сцените, представени под тези печати, са изложени в Откровение 6 и в първия стих на Откровение 8. Те очевидно обхващат събития, с които църквата е свързана, от началото на това домостроителство до Христовото пришествие.

> “While the seven churches present the internal history of the church, the seven seals bring to view the great events of its external history.” Uriah Smith, The Biblical Institute, 253.

> „Докато седемте църкви представят вътрешната история на църквата, седемте печата разкриват великите събития от нейната външна история.“ Урая Смит, The Biblical Institute, 253.

We will now begin our consideration of the seven churches. It is important to recognize that the first two churches and then again, the third and fourth church have a “cause and effect” relationship that demands that they be considered together. Smyrna is the church that represents those that are persecuted by Rome, and Ephesus was the church that carried the gospel to the entire world.

Сега ще започнем разглеждането на седемте църкви. Важно е да се признае, че първите две църкви, а след това отново третата и четвъртата църква, имат взаимоотношение „причина и следствие“, което изисква те да бъдат разглеждани заедно. Смирна е църквата, която представя онези, които са преследвани от Рим, а Ефес е църквата, която занесе благовестието на целия свят.

> “It was in Antioch that the disciples were first called Christians. The name was given them because Christ was the main theme of their preaching, their teaching, and their conversation. Continually they were recounting the incidents that had occurred during the days of His earthly ministry, when His disciples were blessed with His personal presence. Untiringly they dwelt upon His teachings and His miracles of healing. With quivering lips and tearful eyes they spoke of His agony in the garden, His betrayal, trial, and execution, the forbearance and humility with which He had endured the contumely and torture imposed upon Him by His enemies, and the Godlike pity with which He had prayed for those who persecuted Him. His resurrection and ascension, and His work in heaven as the Mediator for fallen man, were topics on which they rejoiced to dwell. Well might the heathen call them Christians, since they preached Christ and addressed their prayers to God through Him.

> „Именно в Антиохия учениците за пръв път бяха наречени християни. Това име им бе дадено, защото Христос беше главната тема на тяхното проповядване, на тяхното поучение и на техните разговори. Непрестанно те разказваха за събитията, станали през дните на Неговото земно служение, когато Неговите ученици бяха благословени с Неговото лично присъствие. Неуморно се спираха върху Неговите поучения и Неговите чудеса на изцеление. С треперещи устни и със сълзящи очи говореха за Неговата агония в градината, за Неговото предателство, съд и екзекуция, за търпението и смирението, с които бе понесъл оскърбленията и мъченията, наложени Му от Неговите врагове, и за богоподобното състрадание, с което бе се молил за онези, които Го преследваха. Неговото възкресение и възнесение, както и Неговото дело в небето като Посредник за падналия човек, бяха теми, върху които те с радост се спираха. С право езичниците можеха да ги наричат християни, защото те проповядваха Христос и отправяха молитвите си към Бога чрез Него.“

> “It was God who gave to them the name of Christian. This is a royal name, given to all who join themselves to Christ. It was of this name that James wrote later, ‘Do not rich men oppress you, and draw you before the judgment seats? Do not they blaspheme that worthy name by the which ye are called?’ James 2:6, 7. And Peter declared, ‘If any man suffer as a Christian, let him not be ashamed; but let him glorify God on this behalf.’ ‘If ye be reproached for the name of Christ, happy are ye; for the spirit of glory and of God resteth upon you.’ 1 Peter 4:16, 14.” Acts of the Apostles, 157.

> „Бог беше Този, Който им даде името християнин. Това е царско име, дадено на всички, които се присъединяват към Христос. Именно за това име Яков по-късно написа: „Не ви ли угнетяват богатите и не ви ли влачат пред съдилищата? Не хулят ли те онова достойно име, с което сте наречени?“ Яков 2:6, 7. А Петър заяви: „Но ако някой страда като християнин, нека не се срамува, а нека прославя Бога за това.“ „Ако ви хулят за Христовото име, блажени сте; защото Духът на славата и Божият Дух почива на вас.“ 1 Петрово 4:16, 14.“ Деяния на апостолите, 157.

The Ephesus church represented the early church that lived “godly in Christ Jesus” which is a “cause” that always produces an “effect.”

Ефеската църква представляваше ранната църква, която живееше „благочестиво в Христос Иисус“, което е „причина“, която винаги поражда „следствие“.

> Yea, and all that will live godly in Christ Jesus shall suffer persecution. 2 Timothy 3:12.

> Да! И всички, които желаят да живеят благочестиво в Христа Исуса, ще бъдат гонени. 2 Тимотей 3:12.

The godliness of the Ephesian church brought about the persecution represented by the church of Smyrna. The two churches represent a cause and an effect relationship, and the effect demands to be preceded by a cause. The persecution of the Sunday law crisis is instigated by a manifestation of what Sister White calls “primitive godliness.” A godliness that has been illustrated in past, or primitive histories.

Благочестието на Ефеската църква доведе до гонението, представено от църквата в Смирна. Двете църкви представят отношение на причина и следствие, а следствието изисква да бъде предшествано от причина. Гонението на кризата, свързана със закона за неделята, се подбужда от проявлението на онова, което Сестра Уайт нарича „първобитно благочестие“. Благочестие, което е било илюстрирано в минали, или първични, истории.

> “Notwithstanding the widespread declension of faith and piety, there are true followers of Christ in these churches. Before the final visitation of God’s judgments upon the earth there will be among the people of the Lord such a revival of primitive godliness as has not been witnessed since apostolic times. The Spirit and power of God will be poured out upon His children. At that time many will separate themselves from those churches in which the love of this world has supplanted love for God and His word. Many, both of ministers and people, will gladly accept those great truths which God has caused to be proclaimed at this time to prepare a people for the Lord’s second coming. The enemy of souls desires to hinder this work; and before the time for such a movement shall come, he will endeavor to prevent it by introducing a counterfeit. In those churches which he can bring under his deceptive power he will make it appear that God’s special blessing is poured out; there will be manifest what is thought to be great religious interest. Multitudes will exult that God is working marvelously for them, when the work is that of another spirit. Under a religious guise, Satan will seek to extend his influence over the Christian world.” The Great Controversy, 464.

> „Въпреки широкоразпространеното отпадане от вярата и благочестието, в тези църкви има истински последователи на Христос. Преди последното посещение на Божиите съдби върху земята сред Господния народ ще настъпи такова съживление на първичното благочестие, каквото не е било виждано от апостолските времена насам. Духът и силата на Бога ще се излеят върху Неговите чеда. В онова време мнозина ще се отделят от онези църкви, в които любовта към този свят е изместила любовта към Бога и към Неговото слово. Мнозина, както от служителите, така и от народа, с радост ще приемат онези велики истини, които Бог е постановил да бъдат прогласени в това време, за да подготвят народ за второто пришествие на Господа. Врагът на душите желае да възпрепятства това дело; и преди да настъпи времето за такова движение, той ще се постарае да го осуети, като въведе негов фалшификат. В онези църкви, които успее да подчини на своята измамна власт, той ще направи да изглежда, сякаш Божието особено благословение се излива; ще се прояви онова, което ще бъде смятано за голям религиозен интерес. Множества ще ликуват, че Бог върши чудни дела за тях, когато делото е на друг дух. Под религиозна привидност Сатана ще се стреми да разшири влиянието си над християнския свят.“ Великата борба, 464.

The Midnight Cry of the “last days” is the revival of “primitive godliness” identified in the passage. It’s a revival that occurs in a movement, not a church. The history Sister White employs to describe the revival is the history of “apostolic times,” which is represented by the church of Ephesus. That revival will produce “persecution.”

Среднощният вик на „последните дни“ е съживяването на „първичната благочестивост“, посочено в пасажа. Това е съживяване, което настъпва в едно движение, а не в църква. Историята, която Сестра Уайт използва, за да опише съживяването, е историята на „апостолските времена“, която е представена от църквата в Ефес. Това съживяване ще породи „гонение“.

> “Many will be imprisoned, many will flee for their lives from cities and towns, and many will be martyrs for Christ’s sake in standing in defense of the truth.” Selected Messages, book 3, 397.

> „Мнозина ще бъдат хвърлени в тъмница, мнозина ще бягат за живота си от градове и селища, и мнозина ще станат мъченици заради Христос, като застанат в защита на истината.“ Selected Messages, book 3, 397.

The “life of Christ on earth” in the next passage represents the beginning of the church of Ephesus, but it also typifies the history of Laodicean Adventism at the end of the world.

„Животът на Христос на земята“ в следващия откъс представлява началото на Ефеската църква, но също така предобразява историята на лаодикийския адвентизъм в края на света.

> “‘Judgment is turned away backward, and justice standeth afar off; for truth is fallen in the street, and equity cannot enter. Yea, truth faileth; and he that departeth from evil maketh himself a prey.’ Isaiah 59:14, 15. This was fulfilled in the life of Christ on earth. He was loyal to God’s commandments, setting aside the human traditions and requirements which had been exalted in their place. Because of this He was hated and persecuted. This history is repeated.” Christ’s Object Lessons, 170.

> „Правосъдието е отблъснато назад, и правдата стои надалеч; защото истината падна на улицата, и правотата не може да влезе. Да, истината изчезва; и който се отклонява от злото, прави себе си плячка.“ Исая 59:14, 15. Това се изпълни в живота на Христос на земята. Той бе верен на Божиите заповеди, като отстрани човешките предания и изисквания, които бяха въздигнати на тяхно място. Поради това Той бе намразен и преследван. Тази история се повтаря.“ Притчи Христови, с. 170.

The experience represented by Ephesus takes place simultaneously to the experience of Laodicea. The quibbling Jews were the Laodiceans of ancient Israel and Christ and His disciples were Ephesians of modern Israel. John the Baptist introduced the church of Ephesus, and he represents the church in the “last days” which is opposed by Laodiceans, who call themselves Jews, but they are not.

Опитността, представена чрез Ефес, протича едновременно с опитността на Лаодикия. Дребнавите, заядливи юдеи бяха лаодикийците на древния Израил, а Христос и Неговите ученици бяха ефесяните на съвременния Израил. Йоан Кръстител въведе ефеската църква и той представя църквата в „последните дни“, на която се противопоставят лаодикийците, които наричат себе си юдеи, но не са.

> “The work of John the Baptist, and the work of those who in the last days go forth in the spirit and power of Elijah to arouse the people from their apathy, are in many respects the same. His work is a type of the work that must be done in this age. Christ is to come the second time to judge the world in righteousness. The messengers of God who bear the last message of warning to be given to the world, are to prepare the way for Christ’s second advent, as John prepared the way for his first advent. In this preparatory work, ‘every valley shall be exalted, and every mountain shall be made low; and the crooked shall be made straight, and the rough places plain’ for history is to be repeated, and once again ‘the glory of the Lord shall be revealed, and all flesh shall see it together; for the mouth of the Lord hath spoken it.’” Southern Watchman, March 21, 1905.

> „Делото на Йоан Кръстител и делото на онези, които в последните дни излизат в духа и силата на Илия, за да събудят народа от неговото безразличие, са в много отношения едно и също. Неговото дело е образ на делото, което трябва да бъде извършено в този век. Христос трябва да дойде втори път, за да съди света в правда. Божиите вестители, които носят последната предупредителна вест, която трябва да бъде дадена на света, трябва да приготвят пътя за Христовото второ пришествие, както Йоан приготви пътя за първото Му пришествие. В това подготвително дело „всяка долина ще се издигне и всяка планина ще се снижи; кривото ще стане право и неравните места — равнина“, защото историята трябва да се повтори и още веднъж „славата Господня ще се яви, и всяка твар заедно ще я види; защото устата Господни изговориха това.“ Southern Watchman, 21 март 1905 г.

Ephesus is the “cause” and Smyrna is the “effect.” Pergamos and Thyatira also represent a cause-and-effect relationship. Pergamos is the church of compromise that corrupted Christianity by combining it with paganism. The Christian church fell when it accepted the premise that it was possible for the idolatry of paganism to co-exist within its borders. The emperor Constantine is the symbol of that compromising history, and his prophetic role was to produce the falling away of true Christianity in advance of the papacy being revealed.

Ефес е „причината“, а Смирна е „следствието“. Пергам и Тиатир също представят отношение на причина и следствие. Пергам е църквата на компромиса, която поквари християнството, като го съчета с езичеството. Християнската църква падна, когато прие предпоставката, че е възможно идолопоклонството на езичеството да съществува съвместно в нейните предели. Император Константин е символът на тази компромисна история, а неговата пророческа роля беше да произведе отстъплението от истинското християнство преди разкриването на папството.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God. Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things? And now ye know what withholdeth that he might be revealed in his time. For the mystery of iniquity doth already work: only he who now letteth will let, until he be taken out of the way. And then shall that Wicked be revealed, whom the Lord shall consume with the spirit of his mouth, and shall destroy with the brightness of his coming. 2 Thessalonians 2:3–8.

> Никой да не ви мами по никакъв начин; защото онзи ден няма да настъпи, докле не дойде първо отстъплението и не се яви човекът на греха, синът на погибелта, който се противи и превъзнася над всичко, което се нарича Бог или на което се отдава поклонение, тъй щото той, като Бог, сяда в Божия храм, като показва себе си, че е Бог. Не помните ли, че когато още бях при вас, ви казвах това? И сега знаете онова, което го възпира, за да се яви в своето време. Защото тайната на беззаконието вече действа; само че няма да се яви, докле не бъде отстранен онзи, който сега възпира. И тогава ще се яви беззаконникът, когото Господ Исус ще погуби с дъха на устата Си и ще изтреби с явлението на Своето пришествие. 2 Солунци 2:3–8.

The Pergamos church was the “cause” and Thyatira was the “effect.” The prophet Daniel often presents the history of paganism giving way to papalism, and the falling away that preceded the establishment of the papacy that Paul identified is addressed in Daniel eleven.

Църквата в Пергам беше „причината“, а Тиатир — „следствието“. Пророк Даниил често представя историята на езичеството, отстъпващо място на папството, а отстъплението, което предшестваше установяването на папството и което Павел посочи, е разгледано в Даниил 11.

> For the ships of Chittim shall come against him: therefore he shall be grieved, and return, and have indignation against the holy covenant: so shall he do; he shall even return, and have intelligence with them that forsake the holy covenant. And arms shall stand on his part, and they shall pollute the sanctuary of strength, and shall take away the daily sacrifice, and they shall place the abomination that maketh desolate. Daniel 11:30–31.

> Защото корабите от Китим ще дойдат против него; затова той ще се наскърби, ще се върне и ще се разгневи против святия завет; така ще постъпи; да, ще се върне и ще се съюзи с онези, които изоставят святия завет. И войски ще застанат на негова страна, и ще осквернят светилището, крепостта, и ще премахнат всекидневната жертва, и ще поставят мерзостта, която докарва запустение. Даниил 11:30–31.

The church of compromise that fell away before the papal power was revealed into history is represented by Daniel as “them that” forsook “the holy covenant.” After they forsook the covenant, then the papacy, represented by Daniel as the “abomination that maketh desolate,” was placed upon the throne of the earth. Sister White identifies the last six verses of Daniel eleven when she states, the “prophecy in the eleventh of Daniel has nearly reached its complete fulfillment.” The last six verses are the final fulfillment of Daniel eleven, and she teaches that the history represented by those final verses was typified by Daniel 11:30–36, which identifies the historical “cause and effect” represented by Pergamos and Thyatira.

Църквата на компромиса, която отпадна, преди папската власт да бъде разкрита в историята, е представена от Даниил като „онези, които“ оставиха „светия завет“. След като те оставиха завета, тогава папството, представено от Даниил като „мерзостта, която докарва запустение“, бе поставено на престола на земята. Сестра Уайт отъждествява последните шест стиха на Даниил 11, когато заявява, че „пророчеството в единадесета глава на Даниил е почти достигнало пълното си изпълнение“. Последните шест стиха са окончателното изпълнение на Даниил 11, и тя учи, че историята, представена от тези последни стихове, е била предобразена от Даниил 11:30–36, който посочва историческата „причина и следствие“, представени от Пергам и Тиатир.

> “We have no time to lose. Troublous times are before us. The world is stirred with the spirit of war. Soon the scenes of trouble spoken of in the prophecies will take place. The prophecy in the eleventh of Daniel has nearly reached its complete fulfillment. Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.

> „Нямаме време за губене. Пред нас са смутни времена. Светът е раздвижен от духа на войната. Скоро ще се изпълнят сцените на смут, за които се говори в пророчествата. Пророчеството в единадесетата глава на Даниил е почти достигнало своето пълно изпълнение. Голяма част от историята, която се е осъществила в изпълнение на това пророчество, ще се повтори.

> “In the thirtieth verse a power is spoken of that ‘verses 30 through thirty-six quoted.’

> „В тридесетия стих се говори за една сила, за която е казано: „стихове 30 до тридесет и шести, цитирани“.“

> “Scenes similar to those described in these words will take place.” Manuscript Releases, number 13, 394.

> „Ще се разиграят сцени, подобни на описаните в тези думи.“ Manuscript Releases, № 13, 394.

The cause-and-effect relationship of Pergamos and Thyatira, as well as the cause-and-effect relationship of Ephesus and Smyrna are repeated in the “last days.” The Protestants of the United States will compromise with idolatry, as represented by Pergamos (the premier sign of idolatry is the worship of the sun), and when they fall away the way is prepared for the man of sin, to once again be prophetically revealed. While the falling away and placing of the papacy on the throne is repeated God will simultaneously be raising up a church typified by Ephesus to carry the message of Daniel and Revelation to the world and the persecution represented by Smyrna will be repeated.

Причинно-следствената връзка между Пергам и Тиатир, както и причинно-следствената връзка между Ефес и Смирна, се повтарят в „последните дни“. Протестантите в Съединените щати ще направят компромис с идолопоклонството, както е представено от Пергам (най-видимият белег на идолопоклонството е поклонението на слънцето), и когато отпаднат, пътят ще бъде подготвен за човека на греха, за да бъде отново пророчески разкрит. Докато отпадането и поставянето на папството на престола се повтарят, Бог едновременно ще издига църква, предобразена от Ефес, за да занесе на света вестта на Даниил и Откровение, и гонението, представено от Смирна, ще се повтори.

I will address the last three churches after we consider the truth that the first four seals of Revelation are an external line of truth that runs parallel to the internal line of truth represented by the first four churches. As already noted, Uriah Smith states it this way:

Ще разгледам последните три църкви, след като вземем предвид истината, че първите четири печата от Откровение са външна линия на истина, която върви успоредно на вътрешната линия на истина, представена от първите четири църкви. Както вече беше отбелязано, Урия Смит изразява това така:

> “While the seven churches present the internal history of the church, the seven seals bring to view the great events of its external history.” Uriah Smith, The Biblical Institute, 253.

> „Докато седемте църкви представят вътрешната история на църквата, седемте печата разкриват великите събития от нейната външна история.“ Uriah Smith, The Biblical Institute, 253.

We have shown that the first four churches represent two “cause and effect” relationships that are repeated in the “last days.” Based upon the pioneers of Adventism, but more importantly upon the authority of God’s Word, those four internal histories of the church should have a parallel external history represented by the first four seals. The first and second seals echo the same characteristics of Ephesus and Smyrna, but use a white horse to represent the work of carrying Christianity to the world. It represents the external work of the church, and the second seal represents the blood bath of Smyrna with a red horse.

Показахме, че първите четири църкви представляват две взаимоотношения на „причина и следствие“, които се повтарят в „последните дни“. Въз основа на пионерите на адвентизма, но още по-важно — въз основа на авторитета на Божието Слово, тези четири вътрешни истории на църквата следва да имат успоредна външна история, представена чрез първите четири печата. Първият и вторият печат отразяват същите характеристики на Ефес и Смирна, но използват бял кон, за да представят делото по разнасянето на християнството по света. Той представя външното дело на църквата, а вторият печат представя кървавата баня на Смирна с червен кон.

> And I saw when the Lamb opened one of the seals, and I heard, as it were the noise of thunder, one of the four beasts saying, Come and see. And I saw, and behold a white horse: and he that sat on him had a bow; and a crown was given unto him: and he went forth conquering, and to conquer. And when he had opened the second seal, I heard the second beast say, Come and see. And there went out another horse that was red: and power was given to him that sat thereon to take peace from the earth, and that they should kill one another: and there was given unto him a great sword. Revelation 6:1–4.

> И видях, когато Агнецът отвори един от печатите, и чух, като че глас от гръм, едно от четирите живи същества да казва: Дойди и виж. И видях, и ето бял кон; и онзи, който седеше на него, имаше лък; и бе му даден венец; и той излезе побеждавайки и за да побеждава. И когато отвори втория печат, чух второто живо същество да казва: Дойди и виж. И излезе друг кон, червен; и бе дадена власт на онзи, който седеше на него, да отнеме мира от земята, така че людете да се избиват един друг; и бе му даден голям меч. Откровение 6:1–4.

Zechariah contains a few passages that directly identify the four horses represented in the first four seals of Revelation. In one of those passages in chapter ten, Zechariah identifies that when the latter rain is poured out “the flock of Judah” which is God’s “house” will be turned into “his goodly horse in the battle.”

Захария съдържа няколко пасажа, които пряко отъждествяват четирите коня, представени в първите четири печата на Откровение. В един от тези пасажи, в десета глава, Захария посочва, че когато късният дъжд бъде излян, „Юдовото стадо“, което е Божият „дом“, ще бъде превърнато в „Неговия великолепен кон в битката“.

> Ask ye of the Lord rain in the time of the latter rain; so the Lord shall make bright clouds, and give them showers of rain, to every one grass in the field. For the idols have spoken vanity, and the diviners have seen a lie, and have told false dreams; they comfort in vain: therefore they went their way as a flock, they were troubled, because there was no shepherd. Mine anger was kindled against the shepherds, and I punished the goats: for the Lord of hosts hath visited his flock the house of Judah, and hath made them as his goodly horse in the battle. Zechariah 10:1–3.

> Искайте от Господа дъжд във времето на късния дъжд; и Господ ще направи светли облаци и ще им даде порои от дъжд, на всекиго трева на полето. Защото идолите говориха суета, и гадателите видяха лъжа, и разказваха лъжливи сънища; напразно утешават; затова те тръгнаха като стадо, бяха смутени, защото нямаше пастир. Гневът Ми се разпали против пастирите, и наказах козлите; защото Господ на Силите посети стадото Си, дома Юдов, и ги направи като Своя великолепен кон в битката. Захария 10:1–3.

Ellen White repeatedly identifies that the outpouring of the Holy Spirit at Pentecost typifies the latter rain that is now falling. The work done for the world at Pentecost is represented by the church of Ephesus, and Ephesus causes the persecution represented by Smyrna, which John represents as the “red horse” of the second seal. The first two seals run parallel to the first two churches and they illustrate the “last days,” when the latter rain is being poured out.

Елън Уайт многократно посочва, че изливането на Светия Дух на Петдесетница е образ на късния дъжд, който сега се излива. Делото, извършено за света на Петдесетница, е представено от църквата в Ефес, а Ефес причинява гонението, представено от Смирна, която Йоан представя като „червения кон“ на втория печат. Първите два печата вървят успоредно с първите две църкви и илюстрират „последните дни“, когато късният дъжд се излива.

The Spirit of Prophecy also selects both the end of the third seal and beginning of the fourth seal thus tying them together (cause and effect), and in doing so she places the history represented as existing in her day and in the “last days.”

Духът на пророчеството също така избира едновременно края на третия печат и началото на четвъртия печат, като по този начин ги свързва заедно (причина и следствие), и така поставя историята, представена като съществуваща в нейните дни и в „последните дни“.

> “The same spirit is seen today that is represented in Revelation 6:6–8. History is to be repeated. That which has been will be again.” Manuscript Releases, volume 9, 7.

> „Същият дух се вижда и днес, който е представен в Откровение 6:6–8. Историята ще се повтори. Това, което е било, ще бъде отново.“ Manuscript Releases, том 9, 7.

In Sister White’s personal history, (penned in 1898) the spirit of compromise that prepares the way for the papacy to once again be enthroned was already alive and well, for the falling away of Protestantism that began with the rejection of the first angel’s message in the spring of 1844, had already begun (in 1863) to encroach upon the horn of Protestant Adventism.

В личната история на сестра Уайт (написана през 1898 г.) духът на компромиса, който подготвя пътя папството отново да бъде възкачено на престола, вече беше напълно жив и действащ, защото отстъплението на протестантизма, започнало с отхвърлянето на вестта на първия ангел през пролетта на 1844 г., вече бе започнало (през 1863 г.) да навлиза върху рога на протестантния адвентизъм.

The compromise of Pergamos is represented as a “pair” of balances in the third seal. Two balances of measuring represent a dishonest measurement. The third seal leads to the fourth seal, represented by a “pale horse” of “death,” thus representing the murder of millions by the papacy during the Dark Ages. “Hell” is what follows the pale horse of the papacy. The history of the third and fourth seals parallel the history of the churches of Pergamos and Thyatira. The compromise of Constantine was a progressive work; thus, the spirit of compromise was already active in Sister White’s personal history, just as it was in the time of Paul when he said the “mystery of iniquity does already work.” The falling away that precedes the papacy’s enthronement is always a progressive history, and that “history is to be repeated. That which has been will be again.”

Компромисът на Пергам е представен като „двойка“ везни в третия печат. Две везни за измерване представляват нечестна мярка. Третият печат води към четвъртия печат, представен чрез „блед кон“ на „смъртта“, като така изобразява избиването на милиони от папството през Тъмните векове. „Адът“ е онова, което следва бледия кон на папството. Историята на третия и четвъртия печат е успоредна на историята на църквите Пергам и Тиатир. Компромисът на Константин беше постепенно дело; следователно духът на компромиса вече действаше в личната история на сестра Уайт, точно както беше и във времето на Павел, когато той каза, че „тайната на беззаконието вече действа“. Отстъплението, което предхожда възцаряването на папството, винаги е постепенна история, и тази „история ще се повтори. Това, което е било, ще бъде отново.“

> And I heard a voice in the midst of the four beasts say, A measure of wheat for a penny, and three measures of barley for a penny; and see thou hurt not the oil and the wine. And when he had opened the fourth seal, I heard the voice of the fourth beast say, Come and see. And I looked, and behold a pale horse: and his name that sat on him was Death, and Hell followed with him. And power was given unto them over the fourth part of the earth, to kill with sword, and with hunger, and with death, and with the beasts of the earth. Revelation 6:6–8.

> И чух глас сред четирите животни да казва: една мярка пшеница за един динарий, и три мярки ечемик за един динарий; а маслото и виното да не повредиш. И когато отвори четвъртия печат, чух гласа на четвъртото животно да казва: Дойди и виж. И погледнах, и ето блед кон; и името на онзи, който седеше на него, беше Смърт, и Адът вървеше след него. И даде им се власт над четвъртата част от земята, да умъртвяват с меч, и с глад, и със смърт, и чрез земните зверове. Откровение 6:6–8.

James White identified another prophetic anomaly in the seven churches, and seven seals. He identifies a purposeful distinction between the first four churches and the last three churches, and then again, the same phenomenon in the first four seals and the last three seals.

Джеймс Уайт установи още една пророческа аномалия в седемте църкви и седемте печата. Той посочва целенасочено разграничение между първите четири църкви и последните три църкви, а след това отново същото явление в първите четири печата и последните три печата.

> “We have now traced the churches, the seals, and the beasts, or living beings, as far as they will compare as covering the same periods of time. The seals are seven in number, the beasts but four. And it may be well here to notice, that at the opening of the first, second, third and fourth seals the first, second, third and fourth beasts are heard to say ‘Come and see;’ but when the fifth, sixth and seventh seals are opened, there is no such voice heard. Neither do the last three churches, and the last three seals, compare, as covering the same periods of time, as the first four churches, and the first four seals do. But, as we have shown, the churches, seals and beasts do agree, as covering the same periods of time for the space of nearly 1800 years, till we come down to a little more than half a century of the present time.” James White, Review and Herald, February 12, 1857.

> „Сега проследихме църквите, печатите и зверовете, или живите същества, докъдето те съответстват помежду си, обхващайки едни и същи периоди от време. Печатите са седем на брой, а зверовете — само четири. И тук може да е уместно да се отбележи, че при отварянето на първия, втория, третия и четвъртия печат се чува как първият, вторият, третият и четвъртият звяр казват: „Ела и виж“; но когато се отварят петият, шестият и седмият печат, такъв глас не се чува. Също така последните три църкви и последните три печата не съответстват помежду си като обхващащи едни и същи периоди от време, както съответстват първите четири църкви и първите четири печата. Но, както показахме, църквите, печатите и зверовете са в съгласие, като обхващат едни и същи периоди от време за пространство от почти 1800 години, докато стигнем до малко повече от половин век преди настоящето време.“ James White, Review and Herald, 12 февруари 1857 г.

James White did not include the fact that the same pattern exists in the trumpets, but it does. The first four trumpets are trumpets, but the last three trumpets are three woes. The first four trumpets represent God’s judgment on pagan Rome for Constantine’s Sunday law in the year 321, and the three trumpet woes represent Islam. The first two trumpet woes were judgments against papal Rome for the Sunday law it enacted in 538, and the third trumpet woe is for the Sunday law crisis that is coming in the very near future.

Джеймс Уайт не включи факта, че същият образец съществува и в тръбите, но той действително съществува. Първите четири тръби са тръби, но последните три тръби са три скърби. Първите четири тръби представляват Божия съд над езическия Рим заради неделния закон на Константин в 321 година, а трите скърби на тръбите представляват исляма. Първите две скърби на тръбите бяха съдилища срещу папския Рим заради неделния закон, който той въведе през 538 година, а третата скръб на тръбата е за кризата на неделния закон, която предстои в съвсем близко бъдеще.

Joseph Bates employs the pioneer understanding of the last three churches as a singular symbol to describe three contemporary churches in the Millerite time period. All the emphasis in the passage was supplied by Bates.

Джоузеф Бейтс използва пионерското разбиране за последните три църкви като един-единствен символ, за да опише три съвременни църкви в периода на милеристкото движение. Цялото ударение в пасажа е поставено от Бейтс.

> “‘In all the land saith the Lord; TWO PARTS therein shall be cut off, and die; but the THIRD shall be left therein. God says he will bring the THIRD PART through the fire, and refine them. They shall call upon him, and he will hear them. He will say ‘IT IS MY PEOPLE; and they shall say the LORD IS MY GOD.’ First part, SARDIS, the nominal church or Babylon. Second part, Laodicea, the nominal Adventist. Third part, Philadelphia, the only true church of God on earth, for they are to be translated to the city of God. Revelation 3:12; Hebrews 12:22–24. In the name of Jesus, I exhort you again to flee from the Laodiceans, as from Sodom and Gomorrah. Their teachings are false and delusive; and lead to utter destruction. Death! DEATH!!* eternal DEATH!!! is on their track. Remember Lot’s wife.” Joseph Bates, Review and Herald, volume 1, November 1850.

> „„По цялата земя, казва Господ: ДВЕ ЧАСТИ от нея ще бъдат отсечени и ще умрат; а ТРЕТАТА ще бъде оставена в нея. Бог казва, че ще преведе ТРЕТАТА ЧАСТ през огъня и ще я очисти. Те ще Го призоват, и Той ще ги чуе. Той ще каже: „ТОВА Е МОЯТ НАРОД“; а те ще кажат: ГОСПОД Е МОЯТ БОГ.“ Първата част — Сардис, поименната църква или Вавилон. Втората част — Лаодикия, поименният адвентист. Третата част — Филаделфия, единствената истинска Божия църква на земята, защото те трябва да бъдат преселени в Божия град. Откровение 3:12; Евреи 12:22–24. В името на Исус отново ви увещавам да бягате от лаодикийците, както от Содом и Гомор. Техните учения са лъжливи и измамни и водят към пълно погубление. Смърт! СМЪРТ!!* вечна СМЪРТ!!! е по следите им. Помнете жената на Лот.“ Joseph Bates, Review and Herald, volume 1, November 1850.

In the Millerite history Sardis, was the church that had a name that claimed to be alive, but it was dead.

В милеритската история Сардис беше църквата, която имаше име, че е жива, но беше мъртва.

> And unto the angel of the church in Sardis write; These things saith he that hath the seven Spirits of God, and the seven stars; I know thy works, that thou hast a name that thou livest, and art dead. Revelation 3:1.

> И до ангела на църквата в Сардис пиши: Това казва Онзи, Който има седемте Божии Духове и седемте звезди: Зная делата ти, че имаш име, че си жив, а си мъртъв. Откровение 3:1.

God’s people always have a name. The name during the history of Ephesus through Pergamos was Christian. The name during the papal rule was the church in the wilderness. The name from the introduction of the morning star, John Wycliffe was Protestant. At the time of the end in 1798, the Protestants had already begun their return to the Roman communion. All that was needed then was a test that would manifest the fact that in spite of their professed name, they were no longer the chosen church. In the spring of 1844, they reached the test that would manifest that they were no longer the church that carried Christ’s covenant name. The story of Elijah provides a very detailed second witness of this fact. When they manifested their true character, it was difficult for the Millerites to initially identify that the Protestants had demonstrated that they had become the daughters of Babylon. But the Millerites eventually did that very thing, and began to call souls out of those fallen churches in fulfillment of the second angel’s message. Then there was a testing process that would cause the Millerites to manifest their own characters. Were they Philadelphians or Laodiceans?

Божият народ винаги има име. Името през историята от Ефес до Пергам беше християни. Името по време на папското управление беше църквата в пустинята. Името от въвеждането на утринната звезда, Джон Уиклиф, беше протестанти. Във времето на края, през 1798 година, протестантите вече бяха започнали своето завръщане към римското общение. Всичко, което тогава беше необходимо, беше изпит, който да разкрие факта, че въпреки изповядваното от тях име, те вече не бяха избраната църква. През пролетта на 1844 година те стигнаха до изпита, който щеше да покаже, че вече не са църквата, която носи заветното име на Христос. Историята на Илия предоставя много подробно второ свидетелство за този факт. Когато те проявиха истинския си характер, за милеритите първоначално беше трудно да разпознаят, че протестантите бяха показали, че са станали дъщерите на Вавилон. Но милеритите в крайна сметка направиха именно това и започнаха да призовават души да излязат от тези паднали църкви в изпълнение на вестта на втория ангел. Тогава последва процес на изпитване, който щеше да накара милеритите да проявят собствения си характер. Филаделфийци ли бяха те, или лаодикийци?

The Philadelphians followed Christ into the Most Holy Place and those Millerites who refused to do so manifested the character of Laodiceans. Thus, we find the logic for Bates identification of the three churches as contemporaries of the same history. That history was fulfilled within the prophetic structure of the parable of the ten virgins, which inspiration informs us has been and will be fulfilled to the very letter.

Филаделфийците последваха Христос в Пресвятото място, а онези милерити, които отказаха да сторят това, проявиха характера на лаодикийците. Така откриваме логиката за определянето от Бейтс на трите църкви като съвременници в рамките на една и съща история. Тази история се изпълни в пророческата структура на притчата за десетте девици, за която Вдъхновението ни известява, че се е изпълнила и ще се изпълни до най-малката буква.

> “The parable of the ten virgins of Matthew 25 also illustrates the experience of the Adventist people.” The Great Controversy, 393.

> „Притчата за десетте девици от Матей 25 също илюстрира опитността на адвентния народ.“ Великата борба, 393.

> “I am often referred to the parable of the ten virgins, five of whom were wise, and five foolish. This parable has been and will be fulfilled to the very letter, for it has a special application to this time, and, like the third angel’s message, has been fulfilled and will continue to be present truth till the close of time.” Review and Herald, August 19, 1890.

> „Често ме насочват към притчата за десетте девици, пет от които бяха мъдри, а пет — неразумни. Тази притча е била и ще бъде изпълнена до най-малката подробност, защото има специално приложение за това време и, подобно на вестта на третия ангел, е била изпълнена и ще продължи да бъде настояща истина до края на времето.“ Review and Herald, 19 август 1890 г.

The last three churches represent those outside of the Millerite movement as Sardis, and those within the movement represent either Philadelphia or Laodicea. Those three churches are identified in Revelation chapter three, and the first four churches are in chapter two. Therefore, when Sister White references the history of chapter three of Revelation, she is identifying the very same churches Joseph Bates just identified.

Последните три църкви представляват онези извън милеритското движение като Сардис, а онези вътре в движението представляват или Филаделфия, или Лаодикия. Тези три църкви са посочени в трета глава на Откровение, а първите четири църкви са във втора глава. Следователно, когато сестра Уайт се позовава на историята от трета глава на Откровение, тя посочва същите онези църкви, които току-що посочи Джоузеф Бейтс.

> “Oh, what a description! How many there are in this fearful condition. I earnestly entreat every minister to study diligently the third chapter of Revelation, for in it is portrayed the condition of things existing in the last days. Study carefully every verse in this chapter, for through these words Jesus is speaking to you.” Manuscript Releases, volume 18, 193.

> „О, какво описание! Колко много са онези, които се намират в това страшно състояние. Най-настойчиво умолявам всеки служител прилежно да изучава третата глава на Откровение, защото в нея е изобразено състоянието на нещата, съществуващо в последните дни. Изучавайте внимателно всеки стих от тази глава, защото чрез тези думи Исус говори на вас.“ Manuscript Releases, том 18, 193.

The three contemporary churches of Millerite history are repeated at the end of Adventism. Joseph Bates was identifying the dynamics of the Millerite period and identified Sardis as the daughters of Babylon, which was the target audience for the second angel’s message. He was addressing the struggle between the little flock that followed Christ into the Most Holy Place on October 22, 1844 and those who refused to move out of the holy place. He was attempting to call the Laodiceans out of the darkness they had received, and at least part of their Laodicean blindness was due to the fact that William Miller had taken a leading position in the Laodicean movement. This is the same struggle identified in the message to Philadelphia.

Трите съвременни църкви от милеритската история се повтарят в края на адвентизма. Джозеф Бейтс посочваше динамиката на милеритския период и определяше Сардис като дъщерите на Вавилон, които бяха целевата аудитория на вестта на втория ангел. Той разглеждаше борбата между малкото стадо, което последва Христос в Пресвятото място на 22 октомври 1844 г., и онези, които отказаха да излязат от Светото място. Той се опитваше да призове лаодикийците да излязат от тъмнината, която бяха приели, и поне част от тяхната лаодикийска слепота се дължеше на факта, че Уилям Милър бе заел водещо място в лаодикийското движение. Това е същата борба, посочена във вестта към Филаделфия.

> Behold, I will make them of the synagogue of Satan, which say they are Jews, and are not, but do lie; behold, I will make them to come and worship before thy feet, and to know that I have loved thee. Revelation 3:9.

> Ето, Аз ще направя онези от синагогата на Сатана, които казват, че са юдеи, а не са, но лъжат; ето, ще ги накарам да дойдат и да се поклонят пред нозете ти, и да познаят, че Аз те възлюбих. Откровение 3:9.

A religious crisis always produces two classes of worshippers as it did in the Great Disappointment. The mantle of Protestantism had just been taken from Sardis, as they returned to Rome and officially became Rome’s daughter. The mantle was then held by Millerite Adventism, but a test would soon after produce two classes professing to be the little flock. A true flock and a counterfeit flock. Bates represented the little flock that followed Christ into the Most Holy Place. His struggle was with Laodiceans who professed to be the little flock. As a Philadelphian, Bates’ struggle was with the synagogue of Satan, a group that professed to be God’s people, but did lie and were not Jews.

Една религиозна криза винаги поражда две категории поклонници, както стана и при Голямото разочарование. Тогава мантията на протестантизма току-що беше отнета от Сардис, когато те се завърнаха към Рим и официално станаха дъщеря на Рим. След това мантията бе държана от милеритския адвентизъм, но скоро след това едно изпитание щеше да произведе две категории, изповядващи, че са малкото стадо. Истинско стадо и подправено стадо. Бейтс представляваше малкото стадо, което последва Христос в Пресветото място. Неговата борба беше с лаодикийците, които изповядваха, че са малкото стадо. Като филаделфиец, борбата на Бейтс беше със синагогата на Сатана — група, която изповядваше, че е Божий народ, но лъжеше и не бяха юдеи.

When the parable is fulfilled for the final time at the end of Adventism there will be a chosen covenant people that were passed by at the time of the end in 1989, the same as the Jewish leadership was passed by at Christ birth, which represents the time of the end in that prophetic history. When the history of Christ reached the triumphal entry into Jerusalem, the Midnight Cry history of the Millerite time was typified. Inspiration repeatedly aligns the waymark of the cross with the Great Disappointment of 1844. Judas represents the Laodiceans of Christ’s history, and the apostles were the Philadelphians. For three and a half years after the cross the Philadelphians, represented by Bates, attempted to call the Laodiceans out of a fallen church that was represented by the disciple Judas Iscariot.

Когато притчата бъде изпълнена за последен път в края на Адвентизма, ще има избран заветен народ, който е бил отминат по времето на края през 1989 г., както юдейското ръководство бе отминато при раждането на Христос, което представлява времето на края в онази пророческа история. Когато историята на Христос достигна тържественото влизане в Ерусалим, бе предобразена историята на Среднощния вик от Милеритовото време. Вдъхновението многократно съпоставя ориентирния момент на кръста с Голямото разочарование от 1844 г. Юда представлява лаодикийците в историята на Христос, а апостолите бяха филаделфийците. В продължение на три години и половина след кръста филаделфийците, представени от Бейтс, се опитваха да призоват лаодикийците да излязат от една паднала църква, представена от ученика Юда Искариотски.

In 1989 the former chosen covenant people rejected the light that was unsealed and were passed by. When the first disappointment of July 18, 2020 arrived the testing process began among those who formerly had appeared to be of the same movement. Yet one class are Laodicean and the other class Philadelphian. Just as Judas covenanted three times with the Sanhedrin to betray Christ before the cross, the Laodiceans of the history after September 11, 2001 will have failed three opportunities to repent. At the soon coming Sunday law it will be manifested as certainly as Judas hanging from a tree, that the Laodiceans are separate from the Philadelphians. It is at the harvest when the tares are separated from the wheat. We are rapidly approaching that harvest.

През 1989 г. някогашният избран заветен народ отхвърли светлината, която бе разпечатана, и бе отминат. Когато настъпи първото разочарование на 18 юли 2020 г., сред онези, които по-рано изглеждаха като част от същото движение, започна процесът на изпитване. Но едната група е лаодикийска, а другата — филаделфийска. Както Юда три пъти се споразумя със Синедриона да предаде Христос преди кръста, така лаодикийците в историята след 11 септември 2001 г. ще са пропуснали три възможности да се покаят. При скоро идващия неделен закон ще се прояви също тъй сигурно, както Юда, увиснал на дърво, че лаодикийците са отделени от филаделфийците. Именно при жетвата плевелите се отделят от пшеницата. Ние бързо се приближаваме към тази жетва.

These truths are only recognized when and if we are willing to understand that the only biblical methodology that can uncover and establish ‘truth’ is “historicism.” The true methodology is not preterism, futurism, dispensationalism, woke-ism, grammatical or historical expertise or any variation of the many satanic counterfeits. There is a commonly known phrase that is attributed to a seventeenth century philosopher named Jean-Jacques Rousseau that has been restated many ways, but the essence of the thought is, “Error has many roots, but truth has only one.” “Truth” is Alpha and Omega who is as a root out of dry ground.

Тези истини се разпознават само тогава и само ако сме готови да разберем, че единствената библейска методология, която може да разкрие и утвърди „истината“, е „историцизмът“. Истинската методология не е претеризъм, футуризъм, диспенсационализъм, woke-изъм, граматическа или историческа вещина, нито която и да било разновидност на многобройните сатанински фалшификати. Съществува широко известен израз, приписван на философ от седемнадесети век на име Жан-Жак Русо, който е бил преформулиран по много начини, но същността на мисълта е: „Заблудата има много корени, но истината има само един.“ „Истината“ е Алфа и Омега, Който е като корен из суха земя.

> “So with the Bible, the treasure house of the riches of His grace. The glory of its truths, that are as high as heaven and compass eternity, is undiscerned. To the great mass of mankind, Christ Himself is ‘as a root out of a dry ground,’ and they see in Him ‘no beauty that’ they ‘should desire Him.’ Isaiah 53:2. When Jesus was among men, the revelation of God in humanity, the scribes and Pharisees declared to Him, ‘Thou art a Samaritan, and hast a devil.’ John 8:48. Even His disciples were so blinded by the selfishness of their hearts that they were slow to understand Him who had come to manifest to them the Father’s love. This was why Jesus walked in solitude in the midst of men. He was understood fully in heaven alone.” Thoughts from the Mount of Blessing, 25.

> „Така е и с Библията, съкровищницата на богатствата на Неговата благодат. Славата на нейните истини, които са високи като небето и обхващат вечността, остава неразпозната. За огромното множество от човечеството Самият Христос е „като корен от суха земя“ и те не виждат в Него „нищо благообразно, че да Го пожелаем“. Исая 53:2. Когато Исус беше между човеците, откровението на Бога в човешка плът, книжниците и фарисеите Му казваха: „Ти си самарянин и имаш бяс.“ Йоан 8:48. Дори Неговите ученици бяха така заслепени от себелюбието на сърцата си, че бавно разбираха Него, Който беше дошъл, за да им открие любовта на Отца. Ето защо Исус вървеше в усамотение сред човеците. Той беше напълно разбран единствено на небето.“ Мисли от планината на блаженствата, 25.

The truths we are currently sharing must be recognized in the context that the growth of truth is progressive throughout history, and more importantly our understanding of truth must be placed in the context of the Alpha and Omega, the context of Jesus identifying the end of a thing with the beginning of a thing.

Истините, които понастоящем споделяме, трябва да бъдат разпознати в контекста на това, че израстването на истината е прогресивно през цялата история; и, което е по-важно, нашето разбиране за истината трябва да бъде поставено в контекста на Алфата и Омегата, в контекста на това, че Исус отъждествява края на едно нещо с началото на едно нещо.

The fourth church is Thyatira and it represents the period that the papacy ruled as the fifth kingdom of Bible prophecy, which is the period that the church in the wilderness was in captivity. The captivity of spiritual Israel by spiritual Babylon for twelve hundred and sixty years was typified by the captivity of literal Israel in literal Babylon for seventy years.

Четвъртата църква е Тиатир, и тя представлява периода, през който папството владееше като петото царство на библейското пророчество — периода, през който църквата в пустинята беше в плен. Пленничеството на духовния Израил от духовния Вавилон за хиляда двеста и шестдесет години беше предобразено от пленничеството на буквалния Израил в буквалния Вавилон за седемдесет години.

> “Today the church of God is free to carry forward to completion the divine plan for the salvation of a lost race. For many centuries God’s people suffered a restriction of their liberties. The preaching of the gospel in its purity was prohibited, and the severest of penalties were visited upon those who dared disobey the mandates of men. As a consequence, the Lord’s great moral vineyard was almost wholly unoccupied. The people were deprived of the light of God’s word. The darkness of error and superstition threatened to blot out a knowledge of true religion. God’s church on earth was as verily in captivity during this long period of relentless persecution as were the children of Israel held captive in Babylon during the period of the exile.” Prophets and Kings, 714.

> „Днес Божията църква е свободна да доведе до завършек божествения план за спасението на един погинал човешки род. В продължение на много векове Божият народ търпеше ограничаване на своите свободи. Проповядването на евангелието в неговата чистота беше забранено и най-тежки наказания се налагаха на онези, които се осмеляваха да не се подчинят на повелите на човеците. В резултат на това великото нравствено лозе на Господа остана почти изцяло необработено. Народът беше лишен от светлината на Божието слово. Мракът на заблудата и суеверието заплашваше да заличи познанието за истинската религия. Божията църква на земята беше също тъй действително в плен през този дълъг период на безпощадно гонение, както и израилевите чеда, държани в плен във Вавилон през времето на изгнанието.“ Пророци и царе, 714.

The seventy years of captivity in Babylon is represented by the church of Thyatira. The church of Thyatira is the effect that was produced by the cause, which is represented by Pergamos. Pergamos is symbolized by Constantine the emperor that combined idolatry with Christianity. The symbol of his idolatry was the worship of the sun. The biblical reason for ancient Israel being taken into captivity for the seventy years of Thyatira is that their kings formed relationships and alliances with the idolatrous nations around them in direct rebellion against God’s Word. God repeatedly warned Israel not to intermix with the heathen nations around them. The Ten Commandments, the very thing ancient Israel was to be the depositaries of straightly forbids worshipping idols. When the Lord passed by Moses at the cave of Horeb and revealed His character He twice included the very warning we are referring to.

Седемдесетте години на плен във Вавилон са представени от църквата в Тиатир. Църквата в Тиатир е последствието, произведено от причината, която е представена от Пергам. Пергам е символизиран от император Константин, който съчета идолопоклонството с християнството. Символът на неговото идолопоклонство беше поклонението на слънцето. Библейската причина древният Израил да бъде отведен в плен за седемдесетте години на Тиатир е, че неговите царе установяваха връзки и съюзи с идолопоклонническите народи около тях в пряк бунт против Божието Слово. Бог многократно предупреждаваше Израил да не се смесва с езическите народи около него. Десетте заповеди — самото нещо, на което древният Израил трябваше да бъде пазител — изрично забраняват поклонението на идоли. Когато Господ мина край Моисей при пещерата на Хорив и му откри Своя характер, Той два пъти включи самото предупреждение, за което говорим.

> And he said, Behold, I make a covenant: before all thy people I will do marvels, such as have not been done in all the earth, nor in any nation: and all the people among which thou art shall see the work of the Lord: for it is a terrible thing that I will do with thee. Observe thou that which I command thee this day: behold, I drive out before thee the Amorite, and the Canaanite, and the Hittite, and the Perizzite, and the Hivite, and the Jebusite. Take heed to thyself, lest thou make a covenant with the inhabitants of the land whither thou goest, lest it be for a snare in the midst of thee: But ye shall destroy their altars, break their images, and cut down their groves: For thou shalt worship no other god: for the Lord, whose name is Jealous, is a jealous God: Lest thou make a covenant with the inhabitants of the land, and they go a whoring after their gods, and do sacrifice unto their gods, and one call thee, and thou eat of his sacrifice; And thou take of their daughters unto thy sons, and their daughters go a whoring after their gods, and make thy sons go a whoring after their gods. Exodus 34:10–16.

> И Той рече: Ето, Аз сключвам завет; пред целия ти народ ще извърша чудеса, каквито не са ставали по цялата земя, нито у който и да било народ; и целият народ, сред който се намираш, ще види делото на Господа; защото страшно е онова, което Аз ще извърша с тебе. Пази това, което ти заповядвам днес: ето, Аз изпъждам отпред тебе аморееца, ханаанееца, хетееца, ферезееца, евееца и евусееца. Внимавай за себе си, да не би да сключиш завет с жителите на земята, в която отиваш, за да не стане това примка всред тебе; но съборете жертвениците им, строшете кумирите им и изсечете ашерите им; защото не бива да се покланяш на друг бог; понеже Господ, чието име е Ревнител, е Бог ревнив. Да не би да сключиш завет с жителите на земята, и те да блудстват след боговете си, и да жертват на боговете си, и някой да те покани, и ти да ядеш от жертвата му; и да вземеш от дъщерите им за синовете си, и дъщерите им да блудстват след боговете си, и да подтикнат и синовете ти да блудстват след боговете им. Изход 34:10–16.

Twice God warned ancient Israel in this passage alone, and there are many other biblical testimonies of the command to ancient Israel that they were to make no covenants with the idolatrous nations around them. Those compromises began with ancient Israel’s rejection of God and His theocracy. When they desired a king, God allowed them to have a king and from that point on the majority of all the kings, and most certainly every king of the northern ten tribes disregarded that very command. The principle that required that Israel was separate and peculiar from the idolatrous nations around them was rejected and illustrated by the compromise that Constantine would later become a symbol of. Pergamos and Constantine represent the rebellion of Israel’s kings who introduced idolatry into God’s church. The falling away that began with king Saul typified the falling away of the Christian church that led to the captivity in spiritual Babylon. The sacred history beginning with king Saul onward until the captivity in Babylon is symbolized by the church of Pergamos. The captivity of seventy years that followed was the church of Thyatira.

Два пъти Бог предупреди древния Израил само в този откъс, а има и много други библейски свидетелства за заповедта към древния Израил да не сключва никакви завети с идолопоклонническите народи около тях. Тези компромиси започнаха с отхвърлянето от страна на древния Израил на Бога и на Неговата теокрация. Когато те пожелаха цар, Бог им позволи да имат цар и оттогава нататък мнозинството от всички царе, а най-вече всеки цар на северните десет племена, пренебрегнаха именно тази заповед. Принципът, който изискваше Израил да бъде отделен и особен сред идолопоклонническите народи около тях, бе отхвърлен и онагледен чрез компромиса, на който по-късно Константин щеше да стане символ. Пергам и Константин представят бунта на израилевите царе, които въведоха идолопоклонство в Божията църква. Отстъплението, започнало с цар Саул, предобразяваше отстъплението на християнската църква, което доведе до пленничеството в духовния Вавилон. Свещената история, започваща от цар Саул нататък до пленничеството във Вавилон, е символизирана от църквата в Пергам. Последвалото седемдесетгодишно пленничество бе църквата в Тиатир.

Ephesus, represents the church that goes forth to conquer the Promised Land. Ephesus represents the time of Moses and the deliverance of Israel from the bondage of Egypt.

Ефес представлява църквата, която излиза, за да завоюва Обетованата земя. Ефес представя времето на Моисей и избавлението на Израил от робството на Египет.

> “The Bible has accumulated and bound up together its treasures for this last generation. All the great events and solemn transactions of Old Testament history have been, and are, repeating themselves in the church in these last days.” Selected Messages, book 3, 338, 339.

> „Библията е събрала и свързала заедно своите съкровища за това последно поколение. Всички великите събития и тържествени действия от историята на Стария Завет са се повтаряли и се повтарят в църквата в тези последни дни.“ Selected Messages, book 3, 338, 339.

The history represented by the deliverance from Egypt is repeated in the last days. It was therefore also repeated in the Millerite history. That is why Sister White repeatedly references that history to describe the Millerite history. She aligns the Great Disappointment of 1844 with the disappointment of the Hebrews as they stood before the Red Sea with Pharaoh’s army approaching them from behind. She also aligns the history of the deliverance from Egypt with the time of Christ, thus the disappointment of the disciples at the cross was typified by the disappointment at the Red Sea, which also typified the Great Disappointment of 1844. The disappointment of the cross represented the beginning of the church of Ephesus. The time of Moses at the beginning of ancient Israel represented by the church of Ephesus which also typified the beginning of modern Israel in the time of Christ. Both histories are represented by the church of Ephesus. The truths we are identifying here have often been publicly presented through the years by Future for America, so I am simply providing an overview.

Историята, представена чрез избавлението от Египет, се повтаря в последните дни. Затова тя бе повторена и в милеритската история. Ето защо Сестра Уайт многократно се позовава на тази история, за да опише милеритската история. Тя съотнася Великото разочарование от 1844 година с разочарованието на евреите, когато стояха пред Червеното море, докато Фараоновата войска ги приближаваше отзад. Тя също така съотнася историята на избавлението от Египет с времето на Христос; следователно разочарованието на учениците при кръста бе предобразено чрез разочарованието при Червеното море, което също така предобразяваше Великото разочарование от 1844 година. Разочарованието при кръста представляваше началото на църквата в Ефес. Времето на Мойсей в началото на древния Израил, представено чрез църквата в Ефес, също така предобразяваше началото на съвременния Израил във времето на Христос. И двете истории са представени чрез църквата в Ефес. Истините, които тук посочваме, често са били представяни публично през годините от Future for America, така че аз просто давам общ преглед.

In the history of Christ, we find the beginning of the new covenant people who are being raised up as the previous covenant chosen people are being passed by. The history of Christ is the end of ancient Israel, and in the history of the deliverance from Egypt at the beginning of ancient Israel there was a previously chosen covenant people that were passed by for a new covenant people.

В историята на Христос намираме началото на новозаветния народ, който бива въздиган, докато предишният заветен избран народ бива отминаван. Историята на Христос е краят на древния Израил, а в историята на избавлението от Египет, в началото на древния Израил, имаше един по-рано избран заветен народ, който беше отминат заради нов заветен народ.

In Christ’s history the former chosen people came to their final conclusion in the year 70 with the destruction of Jerusalem. At the beginning in the time of Moses the former chosen people died in the wilderness over a forty-year period, and Joshua and Caleb became the representatives of the new chosen people that were destined to carry the message to the Promised land as did the apostles of the Ephesian church time period carried the gospel to the world.

В историята на Христос предишният избран народ достигна до своя окончателен завършек през 70 година с разрушението на Йерусалим. В началото, във времето на Мойсей, предишният избран народ умря в пустинята в продължение на четиридесет години, а Исус Навин и Халев станаха представители на новия избран народ, на който беше отредено да занесе вестта в Обетованата земя, както апостолите през периода на Ефеската църква занесоха евангелието на света.

The beginning and ending of ancient and also the beginning of modern Israel all identify a transition of a former chosen people unto a new chosen people. Upon the testimony of two or three a thing is established; and each of these three lines of witnesses identify the divorce of the previous chosen people and these witnesses possess the signature of Alpha and Omega, the One who identifies the end from the beginning. There will be a former chosen people that is passed by when God enters into covenant with the one hundred and forty-four thousand. God is not the author of confusion; He never changes and His word never fails.

Началото и краят на древния, както и началото на съвременния Израил, всички посочват прехода от един предишен избран народ към един нов избран народ. По свидетелството на двама или трима всяко нещо се установява; и всяка от тези три линии свидетели посочва развода с предишния избран народ, и тези свидетели носят подписа на Алфа и Омега, Онзи, Който възвестява края от началото. Ще има предишен избран народ, който ще бъде отминат, когато Бог встъпи в завет със сто четиридесет и четирите хиляди. Бог не е Бог на безредие; Той никога не се променя и Неговото слово никога не отпада.

The deliverance from Egypt and the triumphs accomplished by God through Joshua are represented by the church of Ephesus, but Ephesus was destined to lose its first love. When Joshua was laid to rest another generation arose marking the period represented by Smyrna. Joshua’s wonderful work of clearing the Promised Land was never fully accomplished, for the people became satisfied with themselves and forsook the work given to Joshua. They lost their first love. That period continued until Israel rejected God and Samuel anointed king Saul, thus ushering in the church of Pergamos.

Избавлението от Египет и победите, извършени от Бога чрез Исус Навин, са представени от църквата в Ефес; но на Ефес беше отредено да изгуби първата си любов. Когато Исус Навин бе положен в покой, възникна друго поколение, бележещо периода, представен от Смирна. Чудното дело на Исус Навин по очистването на Обетованата земя никога не бе напълно доведено докрай, защото народът се самозадоволи и остави делото, възложено на Исус Навин. Те изгубиха първата си любов. Този период продължи, докато Израил не отхвърли Бога и Самуил не помаза за цар Саул, като по този начин въведе църквата в Пергам.

> “The message came to Smyrna, a church in Asia Minor, and likewise to the Christian church as a whole, during the second and third centuries. It was a time when paganism was making its final stand for supremacy in the world. Christianity had spread with wonderful rapidity, until it was known throughout the world. Some embraced the faith of Christ because of heart conversion, others, because of the might of argument brought to bear, and still others, because they could see that the cause of paganism was waning, and policy led them to the side that promised to be victorious. These conditions weakened the spirituality of the church. The Spirit of Prophecy, which characterized the apostolic church, was gradually lost. This is a gift which brings the church to which it is entrusted, into the unity of the faith. When there were no longer true prophets, false teachings spread rapidly; the philosophy of the Greeks led to a false interpretation of the Scriptures, and the self-righteousness of the ancient Pharisees, so often condemned by Christ, again appeared in the midst of the church. The foundation was laid during the two centuries preceding the reign of Constantine for those evils which were fully developed during the two centuries following. During this period, martyrdom became popular in many parts of the Roman Empire. Strange as this may seem, it is none the less true. It was the result of the relationship existing between Christians and pagans.

> „Вестта дойде до Смирна, църква в Мала Азия, а също и до християнската църква като цяло, през втория и третия век. Това беше време, когато езичеството правеше последния си отпор за върховенство в света. Християнството се беше разпространило с чудна бързина, докато стана познато по целия свят. Някои приеха Христовата вяра поради обръщане на сърцето, други — поради силата на приведените доводи, а трети — защото виждаха, че делото на езичеството запада, и политическата съобразителност ги отвеждаше на страната, която обещаваше да излезе победоносна. Тези условия отслабиха духовността на църквата. Духът на пророчеството, който характеризираше апостолската църква, постепенно бе изгубен. Това е дар, който довежда църквата, на която е поверен, до единството на вярата. Когато вече нямаше истински пророци, лъжливите учения се разпространиха бързо; философията на гърците доведе до лъжливо тълкуване на Писанията, а себеправедността на древните фарисеи, тъй често осъждана от Христос, отново се появи сред църквата. Основата бе положена през двата века, предхождащи царуването на Константин, за онези злини, които се развиха напълно през двата следващи века. През този период мъченичеството стана популярно в много части на Римската империя. Колкото и странно да изглежда това, то е не по-малко вярно. То беше резултат от отношенията, съществуващи между християните и езичниците.“

> “In the Roman world the religion of all nations was respected, but the Christians were not a nation, they were but a sect of a despised race. When they therefore persisted in denouncing the religion of all classes of men, when they held secret meetings, and separated themselves entirely from the customs and practices of their nearest relatives and most intimate friends, they became objects of suspicion, and often of persecution, by the pagan authorities. Often they brought persecution upon themselves, when there was no spirit of opposition in the minds of the rulers. In illustration of this spirit, history gives the details of the execution of Cyprian, bishop of Carthage. When his sentence was read, a general cry arose from the listening multitude of Christians, who said, ‘We will die with him.’

> „В римския свят религията на всички народи беше зачитана, но християните не бяха народ, а само секта от презирана раса. Затова, когато упорстваха да изобличават религията на всички класи хора, когато провеждаха тайни събрания и се отделяха напълно от обичаите и практиките на своите най-близки роднини и най-интимни приятели, те ставаха предмет на подозрение и често на преследване от езическите власти. Често те сами навличаха преследване върху себе си, когато в умовете на управниците нямаше дух на противопоставяне. Като илюстрация на този дух историята дава подробностите за екзекуцията на Киприан, епископ на Картаген. Когато неговата присъда беше прочетена, от слушащото множество християни се надигна всеобщ вик, които казаха: „Ще умрем с него.““

> “The spirit with which many professed Christians accepted death, and even needlessly provoked the enmity of the government, probably had much to do with the passage, in 303, a. d., of the edict of persecution, by the emperor Diocletian, and his assistant, Galerius. The edict was universal in its spirit, and was enforced with more or less strenuousness for ten years.” Steven Haskell, The Story of the Seer of Patmos, 50. 51.

> „Духът, с който мнозина изповядващи християни приеха смъртта и дори ненужно предизвикваха враждебността на правителството, вероятно имаше много общо с издаването през 303 г. сл. Хр. на указа за гонение от император Диоклетиан и неговия съуправител Галерий. Указът беше всеобщ по своя дух и беше прилаган с по-голяма или по-малка строгост в продължение на десет години.“ Steven Haskell, The Story of the Seer of Patmos, 50, 51.

Though Smyrna is one of the two churches that receive no rebuke from the Lord, the history testifies that those who were martyred during that period of time represents some whose motivations were based upon human and not divine impulses. The book of Judges opens by identifying the death of Joshua, and there is a verse that is repeated twice in the book which defines the history of the judges. The second time that verse is cited is the final verse of the book. The first verse of the book marks the end of Joshua and the last verse summarizes the history.

Макар Смирна да е една от двете църкви, които не получават никакъв укор от Господа, историята свидетелства, че онези, които са били мъченически убити през онзи период от време, представляват някои, чиито подбуди са се основавали на човешки, а не на Божествени импулси. Книгата Съдии започва с посочването на смъртта на Исус Навин, и в книгата има стих, който се повтаря два пъти и който определя историята на съдиите. Вторият път, когато този стих е цитиран, е в последния стих на книгата. Първият стих на книгата отбелязва края на Исус Навин, а последният стих обобщава историята.

> Now after the death of Joshua it came to pass, that the children of Israel asked the Lord, saying, Who shall go up for us against the Canaanites first, to fight against them?… In those days there was no king in Israel, but every man did that which was right in his own eyes… In those days there was no king in Israel: every man did that which was right in his own eyes. Judges 1:1; 17:16; 21:25.

> А след смъртта на Исус Навин стана така, че израилевите синове попитаха Господа, казвайки: Кой ще излезе пред нас най-напред против ханаанците, за да воюва против тях? … В онези дни нямаше цар в Израил; всеки вършеше онова, което му се виждаше право в неговите собствени очи… В онези дни нямаше цар в Израил; всеки вършеше онова, което му се виждаше право в неговите собствени очи. Съдии 1:1; 17:16; 21:25.

As in the history of Smyrna “self” was a primary theme from the beginning to the end. Because they had no king, they determined to do whatever they chose to do. The lack of guidance was what Haskell identified in the history of Smyrna that was represented by no active Spirit of Prophecy. In both histories a lack of guidance opened the door for decisions to be made based upon a person’s own motivations. Ephesus represents the deliverance from Egypt. The history recorded in the book of Judges is represented by the church of Smyrna. From king Saul until the Babylonian captivity is represented by the church of Pergamos and the captivity in Babylon is represented by the church of Thyatira.

Както и в историята на Смирна, „аз“-ът беше първостепенна тема от началото до края. Понеже нямаха цар, те решиха да вършат каквото сами пожелаят. Липсата на ръководство беше онова, което Хаскел посочи в историята на Смирна и което бе представено чрез отсъствието на действащия Дух на пророчеството. И в двете истории липсата на ръководство отвори вратата решенията да бъдат вземани въз основа на собствените подбуди на човека. Ефес представлява избавлението от Египет. Историята, записана в книгата Съдии, е представена от църквата в Смирна. Периодът от цар Саул до вавилонския плен е представен от църквата в Пергам, а пленът във Вавилон е представен от църквата в Тиатир.

In agreement with the phenomenon identified by the pioneers there is a four and three division in the churches, seals and trumpets, and the first four churches in ancient Israel’s history begin with the Egyptian captivity and end with the Babylonian captivity, for the Alpha and Omega always identifies the end with the beginning. The first four churches in modern Israel’s history begin with the subjection of the Jews to Roman authority and the four churches end with the subjection of the spiritual Jews to spiritual Rome for twelve hundred and sixty years.

В съгласие с явлението, установено от пионерите, в църквите, печатите и тръбите има разделение на четири и три; и първите четири църкви в историята на древния Израил започват с египетския плен и завършват с вавилонския плен, защото Алфа и Омега винаги отъждествява края с началото. Първите четири църкви в историята на съвременния Израил започват с подчиняването на юдеите под римска власт, а четирите църкви завършват с подчиняването на духовните юдеи под духовния Рим за хиляда двеста и шестдесет години.

What followed Thyatira was Sardis, which began when they came out of the Babylonian captivity typified by Thyatira. Sardis is the church which had a name that it lived, but it did not live. Their profession of life was a lie. Interestingly enough, of all the seven churches it is the word Sardis that has no definition. Definitions have been assigned to Sardis based upon the context of the history and verses, but there is no etymological definition of the name. It has a name, but it doesn’t.

След Тиатир следваше Сардис, която започна, когато те излязоха от вавилонския плен, прообразно представен от Тиатир. Сардис е църквата, която имаше име, че е жива, но не беше жива. Нейното изповядване на живот беше лъжа. Достатъчно интересно е, че от всичките седем църкви именно думата Сардис няма определение. На Сардис са били приписвани определения въз основа на контекста на историята и стиховете, но няма етимологично определение на името. Тя има име, но няма.

> “But the second temple had not equaled the first in magnificence; nor was it hallowed by those visible tokens of the divine presence which pertained to the first temple. There was no manifestation of supernatural power to mark its dedication. No cloud of glory was seen to fill the newly erected sanctuary. No fire from heaven descended to consume the sacrifice upon its altar. The Shekinah no longer abode between the cherubim in the most holy place; the ark, the mercy seat, and the tables of the testimony were not to be found therein. No voice sounded from heaven to make known to the inquiring priest the will of Jehovah.” The Great Controversy, 24.

> „Но вторият храм не се беше изравнил с първия по великолепие; нито беше осветен от онези видими знаци на Божественото присъствие, които съпътстваха първия храм. Нямаше проява на свръхестествена сила, която да отбележи неговото освещаване. Не се видя облак на слава да изпълни новоиздигнатото светилище. Не слезе огън от небето, за да погълне жертвата върху олтара му. Шекина вече не обитаваше между херувимите в пресветото място; ковчегът, умилостивилището и плочите на свидетелството не се намираха в него. Не се чу глас от небето, който да извести на допитващия се свещеник волята на Йехова.“ Великата борба, 24.

After the Babylonian captivity they rebuilt Jerusalem and the temple. They then had a name again, for God had promised to put His name in Jerusalem. But His name represents His character, and the lack of His personal presence identified that they had the name that represented life, but in reality, they no longer had the presence that produces life. All they really had was profession and pretense.

След вавилонския плен те възстановиха Йерусалим и храма. Тогава отново имаха име, защото Бог бе обещал да положи името Си в Йерусалим. Но Неговото име представлява Неговия характер, а отсъствието на Неговото лично присъствие показваше, че те имаха името, което представлява живот, но в действителност вече нямаха присъствието, което поражда живот. Всичко, което всъщност имаха, беше изповядване и преструвка.

The last voice in Sardis promised of an Elijah who would come before the great and terrible day of the Lord. For ancient Israel the destruction of Jerusalem was the great and dreadful day of the Lord. For this reason, Sister White refers to Jerusalem’s destruction in 70AD as an illustration of the great and dreadful day of the Lord represented as the seven last plagues. The church of Philadelphia began with the voice of John the Baptist crying in the wilderness, thus typifying the voice of William Miller. The voices of John the Baptist and William Miller were presenting the Laodicean message to a people who believed everything was alright, when everything was all wrong. Both John the Baptist and William Miller laid the ax to the root of the tree. The message to Sardis was that there were “a few names even in Sardis which have not defiled their garments; and they shall walk with me in white: for they are worthy.” John the Baptist and William Miller represent those who came out of the time period represented by Sardis and were worthy to walk with Christ.

Последният глас в Сардис обеща за един Илия, който щеше да дойде преди великия и страшен ден Господен. За древния Израил разрушението на Ерусалим беше великият и страшен ден Господен. Поради тази причина сестра Уайт посочва разрушението на Ерусалим през 70 сл. Хр. като илюстрация на великия и страшен ден Господен, представен чрез седемте последни язви. Църквата на Филаделфия започна с гласа на Йоан Кръстител, който викаше в пустинята, като по този начин предобразяваше гласа на Уилям Милър. Гласовете на Йоан Кръстител и Уилям Милър представяха лаодикийската вест на един народ, който вярваше, че всичко е наред, когато всъщност всичко беше съвсем погрешно. И Йоан Кръстител, и Уилям Милър положиха брадвата при корена на дървото. Вестта към Сардис беше, че има „няколко имена дори в Сардис, които не са осквернили дрехите си; и те ще ходят с Мене в бяло, защото са достойни“. Йоан Кръстител и Уилям Милър представляват онези, които излязоха от времевия период, представен от Сардис, и бяха достойни да ходят с Христос.

> “Thousands were led to embrace the truth preached by William Miller, and servants of God were raised up in the spirit and power of Elijah to proclaim the message. Like John, the forerunner of Jesus, those who preached this solemn message felt compelled to lay the ax at the root of the tree, and call upon men to bring forth fruits meet for repentance. Their testimony was calculated to arouse and powerfully affect the churches and manifest their real character. And as the solemn warning to flee from the wrath to come was sounded, many who were united with the churches received the healing message; they saw their backslidings, and with bitter tears of repentance and deep agony of soul, humbled themselves before God. And as the Spirit of God rested upon them, they helped to sound the cry, ‘Fear God, and give glory to Him; for the hour of His judgment is come.’” Early Writings, 233.

> „Хиляди бяха доведени да приемат истината, проповядвана от Уилям Милър, и Божии служители бяха издигнати в духа и силата на Илия, за да прогласят вестта. Подобно на Йоан, предтечата на Исус, онези, които проповядваха тази тържествена вест, се чувстваха принудени да положат брадвата при корена на дървото и да призоват хората да принасят плодове, достойни за покаяние. Тяхното свидетелство бе предназначено да разтърси и силно да въздейства върху църквите и да прояви истинския им характер. И когато тържественото предупреждение да бягат от идващия гняв бе провъзгласено, мнозина, които бяха свързани с църквите, приеха изцеляващата вест; те видяха своите отстъпления и с горчиви сълзи на покаяние и дълбока душевна мъка се смириха пред Бога. И когато Божият Дух слезе върху тях, те помогнаха да се издигне викът: „Бойте се от Бога и въздайте Нему слава; защото настана часът на Неговия съд.““ Ранни писания, 233.

The seven churches of Revelation represent the history of the apostles until the Second Coming of Christ, and the seven churches also represent the history of ancient Israel from the prophet Moses until the first coming of Christ.

Седемте църкви от Откровение представят историята от апостолите до Второто пришествие на Христос, а седемте църкви представляват също и историята на древния Израил от пророк Моисей до първото пришествие на Христос.

> “The trials of the children of Israel, and their attitude just before the first coming of Christ, illustrate the position of the people of God in their experience before the second coming of Christ.

> „Изпитанията на израилевите чада и тяхното отношение непосредствено преди първото идване на Христос илюстрират положението на Божия народ в неговата опитност преди второто идване на Христос.

> “Satan’s snares are laid for us as verily as they were laid for the children of Israel just prior to their entrance into the land of Canaan. We are repeating the history of that people.

> „Сатанинските примки са поставени за нас също така действително, както бяха поставени за израилевите чада непосредствено преди влизането им в ханаанската земя. Ние повтаряме историята на този народ.״

> “Their history should be a solemn warning to us. We need never expect that when the Lord has light for his people, Satan will stand calmly by and make no effort to prevent them from receiving it. Let us beware that we do not refuse the light God sends, because it does not come in a way to please us. . . . If there are any who do not see and accept the light themselves, let them not stand in the way of others.

> „Тяхната история трябва да бъде за нас тържествено предупреждение. Никога не бива да очакваме, че когато Господ има светлина за Своя народ, Сатана ще стои спокойно настрана и няма да положи никакво усилие, за да им попречи да я приемат. Нека внимаваме да не отхвърлим светлината, която Бог изпраща, понеже тя не идва по начин, който ни угажда.... Ако има някои, които сами не виждат и не приемат светлината, нека не застават на пътя на другите.“

> “‘I call heaven and earth to record this day against you, that I have set before you life and death, blessing and cursing; therefore choose life, that both thou and thy seed may live; that thou mayest love the Lord thy God, and that thou mayest obey his voice, and that thou mayest cleave unto him; for he is thy life, and the length of thy days; that thou mayest dwell in the land which the Lord sware unto thy fathers, to Abraham, to Isaac, and to Jacob, to give them.’

> „Призовавам днес небето и земята за свидетели против вас, че ви предложих живота и смъртта, благословението и проклятието; затова изберете живота, за да живеете и ти, и потомството ти; за да любиш Господа, твоя Бог, и да слушаш Неговия глас, и да се прилепиш към Него; защото Той е твоят живот и дължината на дните ти; за да живееш в земята, която Господ се закле на бащите ти, на Авраам, на Исаак и на Яков, да им я даде.“

> “This song was not historical but prophetic. While it recounted the wonderful dealings of God with his people in the past, it also foreshadowed the great events of the future, the final victory of the faithful when Christ shall come the second time in power and glory.

> „Тази песен не беше историческа, а пророческа. Макар да разказваше за чудните Божии дела спрямо Неговия народ в миналото, тя също така предвъзвестяваше великите събития на бъдещето, окончателната победа на верните, когато Христос ще дойде втори път в сила и слава.

> “The apostle Paul plainly states that the experience of the Israelites in their travels has been recorded for the benefit of those living in this age of the world, those upon whom the ends of the world are come. We do not consider that our dangers are any less than those of the Hebrews, but greater.” Healthful Living, 280, 281.

> „Апостол Павел ясно заявява, че опитността на израилтяните в техните пътувания е била записана за ползата на онези, които живеят в тази епоха на света, онези, върху които са дошли краищата на света. Ние не считаме, че нашите опасности са по-малки от тези на евреите, а по-големи.“ Healthful Living, 280, 281.

The deliverance from Egypt is represented by the church of Ephesus, and the symbol of the church of Ephesus in that history was Joshua. After those who God brought out of Egypt failed ten successive tests, the Lord removed the covenant from the rebels and gave it to Joshua and Caleb.

Избавлението от Египет е представено от църквата в Ефес, а символът на църквата в Ефес в тази история беше Исус Навин. След като онези, които Бог изведе от Египет, не издържаха десет последователни изпитания, Господ отне завета от бунтовниците и го даде на Исус Навин и Халев.

> Say unto them, As truly as I live, saith the Lord, as ye have spoken in mine ears, so will I do to you: Your carcases shall fall in this wilderness; and all that were numbered of you, according to your whole number, from twenty years old and upward, which have murmured against me, Doubtless ye shall not come into the land, concerning which I sware to make you dwell therein, save Caleb the son of Jephunneh, and Joshua the son of Nun. Numbers 14:28–30.

> Кажи им: Заклевам се в живота Си, казва Господ, че както говорихте в ушите Ми, така ще сторя и на вас: труповете ви ще паднат в тази пустиня; и всички от вас, които бяхте преброени според целия ви брой, от двадесет години и нагоре, които роптахте против Мен, несъмнено няма да влезете в земята, за която се заклех да ви направя да живеете в нея, освен Халев, сина на Ефония, и Исус Навиев, сина на Навин. Числа 14:28–30.

Sister White identifies that Joshua and Caleb represent those “upon whom the ends of the world are come,” who “make a covenant with God by sacrifice.”

Сестра Уайт посочва, че Исус Навин и Халев представляват онези, „върху които са дошли последните времена на света“, които „сключват завет с Бога чрез жертва“.

> “For our admonition, upon whom the ends of the world are come, was this history recorded. How often the people of God today live over the experience of the children of Israel! How often they murmur and complain! How often they draw back when the Lord bids them go forward! The cause of God is suffering for want of men like Caleb and Joshua, men of fidelity and unshaken trust. God calls for men who will give themselves to him to be imbued with his Spirit. The cause of Christ and humanity demand sanctified, self-sacrificing men, men who will go forth without the camp, bearing the reproach. Let them be strong, valiant men, fit for worthy enterprises, and let them make a covenant with God by sacrifice.” Review and Herald, May 20, 1902.

> „За наша поука, върху които са настъпили краищата на света, бе записана тази история. Колко често Божият народ днес преживява отново опитността на израилевите чеда! Колко често те роптаят и се оплакват! Колко често отстъпват назад, когато Господ им заповядва да вървят напред! Божието дело страда поради липсата на мъже като Халев и Исус Навин, мъже на вярност и непоколебимо доверие. Бог призовава мъже, които ще Му се отдадат, за да бъдат проникнати от Неговия Дух. Делото на Христос и на човечеството изисква осветени, себеотрицателни мъже, мъже, които ще излязат вън от стана, носейки укор. Нека бъдат силни, храбри мъже, годни за достойни начинания, и нека сключат завет с Бога чрез жертва.“ Review and Herald, 20 май 1902 г.

The covenant that is renewed, as represented by the covenant being renewed with Joshua and Caleb, is the covenant with the one hundred and forty-four thousand and the great multitude. It is renewed after the original covenant chosen people are divorced from God and assigned to die in the wilderness. The covenant with the hundred and forty-four thousand is accomplished in the very same history that a former chosen people is rejected.

Заветът, който се подновява, както е представен чрез подновяването на завета с Иисус Навин и Халев, е заветът със сто четиридесет и четирите хиляди и голямото множество. Той се подновява, след като първоначалният избран от завета народ е отхвърлен от Бога и е определен да умре в пустинята. Заветът със сто четиридесет и четирите хиляди се осъществява в същата тази история, в която един по-ранен избран народ е отхвърлен.

Ephesus means desirable and the work accomplished by both Joshua and the early church was “desirable.” When Joshua led God’s people into the Promised Land, he went forth conquering. The first seal runs parallel with the church of Ephesus, and is represented by a white horse that goes forth conquering. This was true of Joshua and of the apostolic church. The first seal runs parallel to the church of Ephesus in both ancient and modern Israel.

Ефес означава желан, и делото, извършено както от Исус Навин, така и от ранната църква, беше „желано“. Когато Исус Навин въведе Божия народ в Обетованата земя, той излезе, побеждавайки. Първият печат върви успоредно с Ефеската църква и е представен от бял кон, който излиза, побеждавайки. Това беше вярно както за Исус Навин, така и за апостолската църква. Първият печат върви успоредно на Ефеската църква както в древния, така и в съвременния Израил.

Smyrna is derived from the word “myrrh” which is an oil that was used for embalming the dead. The second seal is represented by a red horse who was given “a great sword” and “power” to take “peace from the earth” which meant that men in that history would “kill one another.” The second seal runs parallel to the church of Smyrna and it represents the authority given to God’s enemies allowing them to overcome and kill God’s people. This was fulfilled in the period following the apostolic church and also in the history of the Judges. In both histories God allowed powers outside of God’s people to bring warfare and death upon His people. In the apostolic church that warfare was motivated by the rejection of the religion of Christ, which in the previous period of Ephesus had been invincible as it carried the gospel to the world. The motivation of the enemies of God’s people in the period of the Judges was based upon the previous period of Ephesus, where God demonstrated his power upon Egypt and the following nations that Joshua had been used to conquer. The second seal runs parallel to the church of Smyrna in both ancient and modern Israel.

Смирна произлиза от думата „смирна“, която е масло, използвано за балсамиране на мъртвите. Вторият печат е представен чрез червен кон, на когото бе даден „голям меч“ и „власт“ да отнеме „мира от земята“, което означаваше, че хората в тази история щяха „да се избиват един друг“. Вторият печат върви успоредно с църквата в Смирна и представлява властта, дадена на Божиите врагове, която им позволява да надвият и убият Божия народ. Това се изпълни в периода след апостолската църква, а също и в историята на Съдиите. И в двете истории Бог допусна сили извън Божия народ да донесат война и смърт върху Неговия народ. В апостолската църква тази война беше подбудена от отхвърлянето на Христовата религия, която в предишния период на Ефес бе непобедима, докато носеше евангелието на света. Подбудата на враговете на Божия народ в периода на Съдиите се основаваше на предишния период на Ефес, когато Бог яви силата Си над Египет и над следващите народи, които Исус Навин бе използван да покори. Вторият печат върви успоредно с църквата в Смирна както в древния, така и в съвременния Израил.

Pergamos means a “fortified citadel,” thus representing a castle of a king. The third seal runs parallel to Pergamos and represents the history where human judgment is carried out by the kings of the land in opposition to God’s judgment. Thus, the measurement, or the judgment which is represented by the “two” scales that weigh the “wheat,” “barley,” “oil” and “wine;” identifies royal human authority, which is always flawed in relation to God’s judgment. Remember that an honest measuring or an honest weighing does not require two scales. Two scales represent unequal judgment.

Пергам означава „укрепена цитадела“ и по този начин представлява замък на цар. Третият печат върви успоредно с Пергам и представя историята, в която човешкият съд се извършва от земните царе в противопоставяне на Божия съд. Следователно мярката, или съдът, който е представен от „двата“ кантара, претеглящи „пшеницата“, „ечемика“, „елея“ и „виното“, обозначава царска човешка власт, която винаги е несъвършена по отношение на Божия съд. Помнете, че честното измерване или честното претегляне не изисква два кантара. Двата кантара представляват неравен съд.

The “barley” is a symbol of the Passover festival’s “first fruit” offering, the “wheat” is a symbol of the Pentecostal festival’s offering of the “two wave loaves.” The “oil” is a symbol of the Holy Spirit and the “wine” is a symbol of doctrine. Pergamos in the time of ancient Israel is the period of the compromising kings of Israel who brought judgment upon God’s system of worship represented by the Passover through Pentecostal season. The truths of God’s word are represented by the “wine” and “oil.” In both ancient and modern Israel, the church of Pergamos is the period when Satan attempts to accomplish what he could not do through the shedding of blood in the history represented by Smyrna. In Pergamos Satan attempted to destroy God’s people and God’s truth through compromise, not by the shedding of blood as represented in Smyrna. The compromise of the kings of ancient Israel typifies the compromise of Constantine in modern Israel.

„Ечемикът“ е символ на приноса на „първия плод“ на пасхалния празник, а „пшеницата“ е символ на приноса на „двата възвявани хляба“ на празника Петдесетница. „Маслото“ е символ на Светия Дух, а „виното“ е символ на учението. Пергам в периода на древния Израил е времето на склонните към компромис царе на Израил, които довеждат съд над Божията система на поклонение, представена чрез периода от Пасхата до Петдесетница. Истините на Божието слово са представени чрез „виното“ и „маслото“. И в древния, и в съвременния Израил църквата в Пергам е периодът, когато Сатана се опитва да постигне онова, което не е могъл да извърши чрез проливане на кръв в историята, представена от Смирна. В Пергам Сатана се опитва да унищожи Божия народ и Божията истина чрез компромис, а не чрез проливане на кръв, както е представено в Смирна. Компромисът на царете на древния Израил е предобраз на компромиса на Константин в съвременния Израил.

Thyatira means “sacrifice of contrition” and speaks to the spirit of martyrdom that God provides to His people that are slain for His name. The sacrifice of contrition represents the willingness to serve Christ in severe circumstances as represented by Daniel, Shadrach, Meshach and Abednego during the captivity of the seventy years; and it also represents the sacrifice of the Waldensians, the Huguenots and others who were tortured, imprisoned, slandered and slain by the papal authority during the history of the twelve hundred and sixty years. The fourth seal runs parallel to the church of Thyatira and represents the persecution by ancient Babylon against ancient Israel and the persecution by modern Babylon against modern Israel. The history of both captivities first required a falling away from truth which Israel’s kings and the emperor Constantine accomplished. Both prepared the way for a period represented by Thyatira.

Тиатир означава „жертва на съкрушение“ и говори за духа на мъченичество, който Бог дава на Своя народ, който бива убиван заради Неговото име. Жертвата на съкрушение представя готовността да се служи на Христос при тежки обстоятелства, както е представено от Даниил, Седрах, Мисах и Авденаго по време на седемдесетгодишния плен; и тя също така представя жертвата на валденсите, хугенотите и други, които бяха измъчвани, хвърляни в тъмница, оклеветявани и убивани от папската власт през историята на хилядата двеста и шестдесетте години. Четвъртият печат върви успоредно с църквата в Тиатир и представя гонението от древния Вавилон срещу древния Израил и гонението от съвременния Вавилон срещу съвременния Израил. Историята и на двата плена най-напред изискваше отстъпление от истината, което извършиха царете на Израил и император Константин. И двете подготвиха пътя за период, представен от Тиатир.

Sardis has no meaning in agreement with it professing a name, but the profession is a lie. The presence of the Shekinah never manifested in the second temple. The presence of Christ never manifested in the history of Sardis. The reformation of the Dark Ages was essentially a series of one step forward and two steps back. The work that the history of Sardis was supposed to accomplish in the Protestant Reformation was never finalized.

Сардис няма никакво значение, съответстващо на това, че изповядва име, но това изповедание е лъжа. Присъствието на Шекина никога не се прояви във втория храм. Присъствието на Христос никога не се прояви в историята на Сардис. Реформацията на Тъмните векове по същество беше поредица от една крачка напред и две крачки назад. Делото, което историята на Сардис трябваше да извърши в Протестантската реформация, никога не беше доведено до завършек.

Philadelphia means brotherly love and it is impossible to love your brother if you do not first love God.

Филаделфия означава братолюбие и е невъзможно да обичаш брат си, ако преди всичко не обичаш Бога.

> If a man say, I love God, and hateth his brother, he is a liar: for he that loveth not his brother whom he hath seen, how can he love God whom he hath not seen? And this commandment have we from him, That he who loveth God love his brother also. 1 John 4:20, 21.

> Ако някой каже: Любя Бога, а мрази брата си, той е лъжец; защото който не люби брата си, когото е видял, как може да люби Бога, Когото не е видял? И тази заповед имаме от Него: който люби Бога, да люби и брата си. 1 Йоан 4:20, 21.

Philadelphia represents the church who loves God, and for this reason there is no condemnation or rebuke levelled against Philadelphia.

Филаделфия представлява църквата, която обича Бога, и поради тази причина срещу Филаделфия не е отправено никакво осъждение или порицание.

> And to the angel of the church in Philadelphia write; These things saith he that is holy, he that is true, he that hath the key of David, he that openeth, and no man shutteth; and shutteth, and no man openeth; I know thy works: behold, I have set before thee an open door, and no man can shut it: for thou hast a little strength, and hast kept my word, and hast not denied my name. Behold, I will make them of the synagogue of Satan, which say they are Jews, and are not, but do lie; behold, I will make them to come and worship before thy feet, and to know that I have loved thee. Because thou hast kept the word of my patience, I also will keep thee from the hour of temptation, which shall come upon all the world, to try them that dwell upon the earth. Behold, I come quickly: hold that fast which thou hast, that no man take thy crown. Him that overcometh will I make a pillar in the temple of my God, and he shall go no more out: and I will write upon him the name of my God, and the name of the city of my God, which is new Jerusalem, which cometh down out of heaven from my God: and I will write upon him my new name. Revelation 3:7–12.

> И до ангела на църквата във Филаделфия напиши: Това казва Оня, Който е свят, Който е истинен, Който има Давидовия ключ, Който отваря, и никой не затваря; и затваря, и никой не отваря: Зная твоите дела; ето, поставих пред тебе отворени врата, които никой не може да затвори; защото имаш малко сила, и си опазил Моето слово, и не си се отрекъл от Моето име. Ето, ще направя ония от синагогата на Сатана, които казват, че са юдеи, а не са, но лъжат; ето, ще ги направя да дойдат и да се поклонят пред нозете ти, и да познаят, че Аз те възлюбих. Понеже си опазил словото на Моето търпение, и Аз ще те опазя от часа на изкушението, който ще дойде върху цялата вселена, за да изпита живеещите по земята. Ето, ида скоро; дръж здраво онова, което имаш, за да не ти отнеме никой венеца. Оня, който побеждава, ще направя стълб в храма на Моя Бог, и той никак няма вече да излезе вън; и ще напиша върху него името на Моя Бог и името на града на Моя Бог, новия Йерусалим, който слиза от небето от Моя Бог; и ще напиша върху него Моето ново име. Откровение 3:7–12.

Philadelphia is given “the key of David,” and in the Philadelphian history of ancient Israel they were given the Son of David, which represents among other things the prophetic principle of Alpha and Omega, the first and the last. That key represents the methodology of “historicism.” In the period represented by the Philadelphian church at the end of ancient Israel the very Author of biblical prophecy was the key. In the period represented by the Philadelphian church in the Millerite history William Miller was given the key. In those two histories Christ dealt with Jews who thought they were the sons of Abraham, but they were not. Miller dealt with Protestants who thought they were spiritual Jews, but were not.

На Филаделфия е даден „ключът на Давид“, а във филаделфийската история на древния Израил им е даден Синът Давидов, което, наред с друго, представлява пророческия принцип на Алфа и Омега, първият и последният. Този ключ представлява методологията на „историцизма“. В периода, представен от филаделфийската църква в края на древния Израил, самият Автор на библейското пророчество беше ключът. В периода, представен от филаделфийската църква в милеритската история, на Уилям Милър беше даден ключът. В тези две истории Христос се занимаваше с юдеи, които мислеха, че са Авраамови синове, но не бяха. Милър се занимаваше с протестанти, които мислеха, че са духовни юдеи, но не бяха.

> He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 3:13.

> Който има ухо, нека слуша какво Духът казва на църквите. Откровение 3:13.

Laodicea means a people judged, and the Laodiceans, the Jews of Christ time period, were ultimately judged in 70AD at the destruction of Jerusalem. The ultimate judgment of apostate Protestantism takes place in the Sunday law crisis, but they met their judgment when they rejected the first angel’s message in the spring of 1844, and were then divinely pronounced as the daughters of Babylon. Those fallen Protestants typify Laodicean Adventism in the last days of the investigative judgment.

Лаодикия означава народ, съден, и лаодикийците, юдеите от времето на Христос, в крайна сметка бяха съдени през 70 сл. Хр. при разрушението на Ерусалим. Окончателният съд над отстъпилото протестантство се извършва в кризата на неделния закон, но те срещнаха своя съд, когато отхвърлиха вестта на първия ангел през пролетта на 1844 г., и тогава бяха божествено обявени за дъщерите на Вавилон. Тези паднали протестанти са прообраз на лаодикийския адвентизъм в последните дни на следствения съд.

We have now essentially reviewed several various ways in which the seven churches of Revelation can be correctly understood as prophetic symbols and thereafter prophetically applied. But they must be understood and applied within the context of the prophetic rules “that have been given us by the highest authority.”

Сега по същество разгледахме няколко различни начина, по които седемте църкви от Откровение могат правилно да бъдат разбрани като пророчески символи и впоследствие пророчески приложени. Но те трябва да бъдат разбрани и приложени в контекста на пророческите правила, „които са ни дадени от най-висшия авторитет“.

The message to the seven churches were messages given to the seven churches that were in existence when John recorded the messages. The messages to the seven churches provide instruction and warning for all churches throughout history. The messages to the seven churches provide instruction and warning for individual Christians throughout history. The seven churches represent the history of Christianity from the time of the apostles until the end of the world. The seven churches represent the history of ancient Israel from the time of Moses until the destruction of Jerusalem in 70 AD. The seven churches may be recognized and applied by identifying the distinction between the first four churches and the last three churches.

Посланията до седемте църкви бяха послания, дадени на седемте църкви, които съществуваха, когато Йоан записа тези послания. Посланията до седемте църкви дават наставление и предупреждение за всички църкви през цялата история. Посланията до седемте църкви дават наставление и предупреждение за отделните християни през цялата история. Седемте църкви представят историята на християнството от времето на апостолите до края на света. Седемте църкви представят историята на древния Израил от времето на Мойсей до разрушаването на Йерусалим през 70 г. сл. Хр. Седемте църкви могат да бъдат разпознати и приложени, като се установи разграничението между първите четири църкви и последните три църкви.

Of the six various prophetic applications we are identifying, the same applications are represented in the seven seals.

От шестте различни пророчески приложения, които установяваме, същите приложения са представени и в седемте печата.

We will address these truths in the next article.

Ще разгледаме тези истини в следващата статия.

Back to Articles