Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-One

Книгата на Даниил — сто шестдесет и първа

Rome’s Role in Establishing the Vision of Bible Prophecy: A Detailed Examination of Daniel Chapter Eleven

Ролята на Рим в утвърждаването на видението на библейското пророчество: Подробно изследване на единадесета глава от Даниил

Author

Jeff Pippenger

Published

March 27, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The vision of Daniel chapter eleven, is the main point of reference for all the visions of Bible prophecy, and the vision of chapter eleven is established by the symbol of Rome.

Видението от единадесета глава на Даниил е главната отправна точка за всички видения на библейското пророчество, а видението на единадесета глава е установено чрез символа на Рим.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> И в онези времена мнозина ще въстанат против южния цар; и насилниците измежду твоя народ ще се въздигнат, за да утвърдят видението; но ще паднат. Даниил 11:14.

Jones addresses the previous verse as follows:

Джоунс разглежда предходния стих по следния начин:

> “When the Amorites had filled up the measure of their iniquity, their place was given to Israel, the people of God. When Israel, following the way of the heathen, filled also the cup of iniquity, God brought up the kingdom of Babylon, and took all away. When Babylon had filled up the cup of its iniquity, the power was transferred to Persia. And when the angel was turned away by the wickedness of the Persians, then the prince of Grecia comes in and sweeps it away.”

> „Когато аморейците бяха изпълнили мярката на своето беззаконие, мястото им бе дадено на Израил, Божия народ. Когато Израил, следвайки пътя на езичниците, изпълни също чашата на беззаконието, Бог издигна вавилонското царство и отне всичко. Когато Вавилон бе изпълнил чашата на своето беззаконие, властта бе прехвърлена на Персия. И когато ангелът бе отвърнат поради нечестието на персите, тогава идва князът на Гърция и го помита.“

> “And how long was the power of Grecia to continue? When was it to be broken? ‘When the transgressors were come to the full.’ That nation stands until it has filled up the measure of its iniquity, and then the power is transferred to another kingdom. That power to which it was transferred was the Roman, as we learn from Daniel 11:14. ‘And in those times there shall many stand up against the king of the south; also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall.’ This nation is pointed out as a nation of robbers—the children of robbers, as says the margin of the text.

> „И докога щеше да продължи властта на Гърция? Кога трябваше да бъде съкрушена? „Когато престъпниците достигнат пълнотата си.“ Този народ стои, докато не изпълни мярката на своето беззаконие, и тогава властта се предава на друго царство. Властта, на която тя беше предадена, беше римската, както научаваме от Данаил 11:14. „И в ония времена мнозина ще въстанат против южния цар; също и разбойническите чеда на твоя народ ще се надигнат, за да утвърдят видението; но ще паднат.“ Този народ е посочен като народ на разбойници — чеда на разбойници, както казва бележката в полето на текста.

> “These are the ones to whom the kingdom is now given, and what for?—‘The children of robbers shall exalt themselves to establish the vision.’ When this nation comes upon the scene, then there enters that which establishes the vision, that which is one great object of the vision, the one chief landmark in the line of vision which God has given through the prophets for all time.” A. T. Jones, The Columbian Year and the Meaning of the Four Centuries, 6.

> „Това са онези, на които царството сега се дава, и за какво? — „Синовете на грабителите ще се възвисят, за да утвърдят видението.“ Когато този народ се появи на сцената, тогава се явява онова, което утвърждава видението, онова, което е един велик предмет на видението, единният главен ориентир в линията на видението, което Бог е дал чрез пророците за всички времена.“ A. T. Jones, The Columbian Year and the Meaning of the Four Centuries, 6.

Jones says when the Roman power “comes upon the scene, then there enters that which establishes the” … “line of vision which God has given through the prophets for all time.” In Miller’s history the Protestants taught, as Laodicea Adventism now does, that the robbers of thy people represent Antiochus Epiphanes, a Seleucid king who ruled from 175 to 164 BC. He was a member of the Seleucid dynasty, which was one of the Greek successor states which came out of the breakup of Alexander the Great’s empire. The disagreement over this issue was so specific in Millerite history, that the identification of Antiochus Epiphanes is represented upon the 1843 pioneer chart.

Джоунс казва, че когато римската сила „излиза на сцената, тогава навлиза онова, което установява“ … „линията на видение, която Бог е дал чрез пророците за всички времена“. В историята на Милър протестантите учеха, както сега учи адвентизмът на Лаодикия, че разбойниците от твоя народ представляват Антиох Епифан, един селевкидски цар, който управлявал от 175 до 164 г. пр. Хр. Той беше член на династията на Селевкидите, която беше една от гръцките държави наследници, възникнали от разпадането на империята на Александър Велики. Разногласието по този въпрос беше толкова конкретно в милеритската история, че отъждествяването на Антиох Епифан е представено върху пионерската карта от 1843 година.

The reference to Antiochus on the chart represents the only reference to something that is not found in God’s prophetic Word. It is there to refute the false teachings of the Protestants of that period, which is now the false teaching of Laodicean Adventism. Whether William Miller understood the depth of importance in understanding that Rome is the earthly power that establishes the “line of vision which God has given through the prophets for all time,” is doubtful, but it was clear enough to soundly defend the fact that Rome establishes the vision.

Позоваването на Антиох на схемата представлява единственото позоваване на нещо, което не се намира в Божието пророческо Слово. То е там, за да опровергае лъжливите учения на протестантите от онзи период, които сега са лъжливото учение на лаодикийския адвентизъм. Дали Уилям Милър е разбирал дълбочината на значението на това да се разбере, че Рим е земната сила, която установява „линията на видение, която Бог е дал чрез пророците за всички времена“, е съмнително, но това е било достатъчно ясно, за да защити убедително факта, че Рим установява видението.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 28:14.

> Където няма видение, народът загива; а който пази закона, блажен е той. Притчи 28:14.

Solomon recorded that where there is no vision, the people perish, and the Hebrew word “vision,” in verse fourteen is the same as in Solomon’s proverb. The vision is a life-or-death proposition, and the “vision” is established by the symbol of Rome. The word “vision” in verse fourteen, is the same word for vision in Habakkuk, chapter two.

Соломон записва, че където няма видение, народът загива, а еврейската дума „видение“ в четиринадесети стих е същата, както в Соломоновата притча. Видението е въпрос на живот и смърт, а „видението“ е установено чрез символа на Рим. Думата „видение“ в четиринадесети стих е същата дума за видение в Авакум, втора глава.

> I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what he will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Habakkuk 2:1–3.

> Ще застана на стражата си и ще се поставя на кулата, и ще бдя, за да видя какво ще ми каже Той и какво да отговоря, когато бъда изобличен. И Господ ми отговори и каза: Напиши видението и го изложи ясно на плочи, за да може да тича оня, който го чете. Защото видението е още за определеното време; но към края ще проговори и няма да излъже; ако и да се забави, чакай го, защото непременно ще дойде, няма да закъснее. Авакум 2:1–3.

The word “reproved” in verse one, means “argued with”. William Miller was the watchman that was set upon the tower in the history of the movement of the first and second angels, and when in prophetic symbolism he asked what he should answer in the debate of his history, he was told to write the vision, which is established by the symbol of Rome. In agreement with this fact, when the Millerites produced the 1843 pioneer chart in fulfillment of these three verses of Habakkuk, they gave reference to the very heart of the debate they engaged in. They no doubt, did not understand that their referencing to the foolish argument that Antiochus Epiphanes was the power who established the vision represents the debate of Habakkuk chapter two, but Sister White said that chart was “directed by the hand of the Lord, and should not be altered,” so the reference to the debate on the chart was from God’s hand.

Думата „изобличен“ в първия стих означава „спорил се с“. Уилям Милър беше стражът, поставен на кулата в историята на движението на първия и втория ангел; и когато в пророческата символика той попита какво трябва да отговори в спора на своята история, му бе казано да запише видението, което се утвърждава чрез символа на Рим. В съгласие с този факт, когато милеритите изработиха пионерската карта от 1843 г. в изпълнение на тези три стиха от Авакум, те дадоха препратка към самото сърце на спора, в който бяха въвлечени. Без съмнение те не разбираха, че тяхната препратка към безумния довод, че Антиох Епифан е силата, която установява видението, представя спора от втора глава на Авакум; но сестра Уайт каза, че тази карта е била „направлявана от ръката на Господа и не бива да бъде изменяна“, така че препратката към спора върху картата беше от Божията ръка.

The Millerites came to correctly understand that the first disappointment on April 19, 1844 initiated the tarrying time, referenced by Habakkuk and also Matthew’s parable of the ten virgins. They also came to understand that those two prophecies were directly connected with Ezekiel chapter twelve, where Ezekiel identifies a period of time where the effect of every vision will occur. That word “vision”, is the same Hebrew word we are now considering. This is why Jones is correct when he states, “When” Rome “comes upon the scene, then there enters that which establishes the vision, that which is one great object of the vision, the one chief landmark in the line of vision which God has given through the prophets for all time.” Rome establishes the entire vision of God’s prophetic Word, and more specifically it is Rome that the entire structure of chapter eleven is built upon.

Милеритите стигнаха до правилното разбиране, че първото разочарование на 19 април 1844 г. постави началото на времето на забавянето, споменато от Авакум, а също и в Матейовата притча за десетте девици. Те също така разбраха, че тези две пророчества са пряко свързани с дванадесета глава на Езекиил, където Езекиил посочва период от време, през който ще настъпи изпълнението на всяко видение. Думата „видение“ е същата еврейска дума, която разглеждаме сега. Ето защо Джоунс е прав, когато заявява: „Когато“ Рим „се появи на сцената, тогава навлиза онова, което утвърждава видението, онова, което е един велик предмет на видението, главният ориентир в линията на видението, която Бог е дал чрез пророците за всички времена.“ Рим утвърждава цялото видение на Божието пророческо Слово, и по-конкретно именно върху Рим е изградена цялата структура на единадесета глава.

When Sister White refers to the final fulfillment of chapter eleven of Daniel and states that “much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated,” she is identifying that the histories of chapter eleven that had already been fulfilled typified the final verses of Daniel chapter eleven. The subject of the final verses of chapter eleven is the king of the north, who there represents modern Rome. Therefore, the histories of Daniel chapter eleven, that are repeated, are histories that represent Rome.

Когато сестра Уайт се позовава на окончателното изпълнение на единадесета глава на Даниил и заявява, че „голяма част от историята, която се е осъществила в изпълнение на това пророчество, ще се повтори“, тя посочва, че историите в единадесета глава, които вече са били изпълнени, са били образ на последните стихове от единадесета глава на Даниил. Предметът на последните стихове на единадесета глава е северният цар, който там представлява съвременния Рим. Следователно историите от единадесета глава на Даниил, които се повтарят, са истории, които представляват Рим.

In the last six verses of chapter eleven modern Rome (the king of the north), conquers three geographical powers. In verse forty he conquers the king of the south (the former Soviet Union in 1989), the glorious land (the United States at the soon coming Sunday law), and Egypt (the entire world as represented by the United Nations.) In Daniel eleven pagan Rome is represented as conquering three geographical powers in order to capture the then-known world, and then papal Rome is represented as conquering three geographical powers in order to capture the earth.

В последните шест стиха на единадесета глава съвременният Рим (царят на север) завладява три географски сили. В четиридесети стих той завладява царя на юг (бившия Съветски съюз през 1989 г.), славната земя (Съединените щати при скоро настъпващия неделен закон) и Египет (целия свят, представен чрез Организацията на обединените нации). В Даниил 11 езическият Рим е представен като завладяващ три географски сили, за да овладее тогава познатия свят, а след това папският Рим е представен като завладяващ три географски сили, за да овладее земята.

Pagan Rome is first mentioned in the chapter in verse fourteen, in order to identify it as the symbol that establishes the vision, but its rise to power is not addressed until verse sixteen. Alexander the Great’s kingdom was divided into four parts in fulfillment of God’s prophetic Word, but those four parts quickly consolidated into two primary antagonists that are identified as either the king of the south or the king of the north in the prophetic narrative that continues to the conclusion of the chapter. In verse fourteen the rising power of Rome is mentioned as the power that would establish the vision, but the subjects that are being addressed are the struggles between the remnants of Alexander’s kingdom as represented by the kings of the north and the south.

Езическият Рим е споменат за пръв път в главата в стих четиринадесети, за да бъде обозначен като символа, който утвърждава видението, но възходът му към власт не се разглежда до стих шестнадесети. Царството на Александър Велики беше разделено на четири части в изпълнение на Божието пророческо Слово, но тези четири части бързо се обединиха в два основни противника, които в пророческия разказ, продължаващ до заключението на главата, са обозначени или като южния цар, или като северния цар. В стих четиринадесети се споменава въздигащата се сила на Рим като силата, която би утвърдила видението, но предметът, който се разглежда, са борбите между остатъците от царството на Александър, представени от северния и южния цар.

In verse fifteen, those two kings are still engaged in their struggle, and the king of the north is prevailing. But in verse sixteen Rome arrives and the verse says, “But he that cometh against him,” meaning that when Rome comes against the northern king who has just been prevailing over the southern king, the king of the north will be unable to stand against Rome. Rome prevails, and in verse sixteen, Rome was also to stand in the glorious land of Judah. In verse seventeen Rome shall “set his face to enter with the strength of his whole kingdom.” He took the northern king who was unable to stand before him, then he took Judah, then he entered into Egypt.

В петнадесети стих тези двама царе все още са въвлечени в своята борба и северният цар надделява. Но в шестнадесети стих се явява Рим и стихът казва: „А който дойде против него“, което означава, че когато Рим дойде против северния цар, който току-що е надделявал над южния цар, северният цар няма да може да устои пред Рим. Рим надделява и в шестнадесети стих Рим трябваше също да застане в прекрасната Юдейска земя. В седемнадесети стих Рим ще „насочи лицето си да влезе със силата на цялото си царство“. Той покори северния цар, който не можеше да устои пред него, след това покори Юда, а после навлезе в Египет.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. So the king of the north shall come, and cast up a mount, and take the most fenced cities: and the arms of the south shall not withstand, neither his chosen people, neither shall there be any strength to withstand. But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him. Daniel 11:14–17.

> И в онези времена мнозина ще се надигнат против южния цар; и насилниците измежду твоя народ ще се възвисят, за да утвърдят видението; но ще паднат. И така, северният цар ще дойде, ще издигне насип и ще превземе най-укрепените градове; и южните сили няма да устоят, нито избраният му народ, нито ще има сила да се противи. Но онзи, който идва против него, ще постъпва според волята си, и никой няма да устои пред него; и ще застане в славната земя, която от ръката му ще бъде погълната. Той още ще насочи лицето си да влезе с мощта на цялото си царство, и праведни с него; така ще стори; и ще му даде дъщерята на жените, за да я погуби; но тя няма да застане на негова страна, нито ще бъде за него. Даниил 11:14–17.

The conquering illustrated in these verses is a fulfillment of Daniel chapter eight.

Побеждаването, представено в тези стихове, е изпълнение на осма глава от Даниил.

> And out of one of them came forth a little horn, which waxed exceeding great, toward the south, and toward the east, and toward the pleasant land. Daniel 8:9.

> И от единия от тях излезе един малък рог, който нарасна твърде много към юг, към изток и към прекрасната земя. Даниил 8:9.

The little horn of verse nine is pagan Rome, and verse nine identifies, in agreement with verses fourteen through seventeen of chapter eleven, that pagan Rome would conquer three geographical entities as it took control of the world. Those entities were the south (Egypt), the east (Syria, the king of the north) and the pleasant land (Judah). The history of verses sixteen and seventeen are typifying the historical three-step conquering of modern Rome in verses forty through forty-three, for as Sister White stated, “Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.”

Малкият рог от стих девети е езическият Рим, а стих девети посочва, в съгласие със стихове четиринадесети до седемнадесети от единадесета глава, че езическият Рим щеше да завладее три географски области, когато поемаше властта над света. Тези области бяха югът (Египет), изтокът (Сирия, северният цар) и прекрасната земя (Юдея). Историята от стихове шестнадесети и седемнадесети предобразява историческото тристепенно завладяване от съвременния Рим в стихове четиридесети до четиридесет и трети, защото, както заявява сестра Уайт: „Голяма част от историята, която се е осъществила в изпълнение на това пророчество, ще се повтори.“

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Макар че Египет не можеше да устои пред Антиох, северния цар, Антиох не можеше да устои пред римляните, които сега излязоха против него. Нито едно царство вече не бе в състояние да се съпротивлява на тази надигаща се сила. Сирия бе завладяна и присъединена към Римската империя, когато Помпей, през 65 г. пр. Хр., лиши Антиох Азиатик от владенията му и превърна Сирия в римска провинция.“

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> „Същата сила трябваше също да застане в Светата земя и да я погълне. Рим се свърза с Божия народ, юдеите, чрез съюз през 162 г. пр. Хр., от която дата заема видно място в пророческия календар. Той обаче не придоби власт над Юдея чрез действително завоевание до 63 г. пр. Хр.; а това стана по следния начин.“

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> „При завръщането на Помпей от похода му срещу Митридат, цар на Понт, двама съперници, Хиркан и Аристовул, се бореха за престола на Юдея. Делото им бе отнесено пред Помпей, който скоро съзря неправдата в претенциите на Аристовул, но пожела да отложи решението по въпроса до след дълго жадувания от него поход в Арабия, като обеща тогава да се върне и да уреди делата им според онова, което би се сторило справедливо и уместно. Аристовул, прониквайки в истинските чувства на Помпей, побърза да се върне в Юдея, въоръжи поданиците си и се приготви за енергична отбрана, решен на всяка цена да задържи короната, която предвиждаше, че ще бъде присъдена другиму. Помпей неотстъпно последва беглеца. Когато се приближи към Йерусалим, Аристовул, започвайки да се разкайва за поведението си, излезе да го посрещне и се постара да уреди нещата, като обеща пълно подчинение и големи суми пари. Помпей, приемайки това предложение, изпрати Габиний начело на отряд войници да получи парите. Но когато този генерал-лейтенант пристигна в Йерусалим, намери портите затворени пред него и от върха на стените му бе казано, че градът няма да се придържа към споразумението.“

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> „Помпей, за да не допусне да бъде измамен по този начин безнаказано, окова в железа Аристовул, когото държеше при себе си, и незабавно потегли против Йерусалим с цялата си войска. Привържениците на Аристовул бяха за това да отбраняват града; а тези на Хиркан — да отворят портите. Последните, като бяха мнозинство и надделяха, дадоха на Помпей свободен достъп в града. Тогава привържениците на Аристовул се оттеглиха на храмовата планина, напълно решени да защитават това място, както Помпей беше решен да го превземе. В края на три месеца в стената бе направен пролом, достатъчен за щурм, и мястото бе превзето с острието на меча. В ужасното клане, което последва, бяха избити дванадесет хиляди души. Покъртителна гледка било, отбелязва историкът, да се видят свещениците, заети в това време с божествената служба, които със спокойна ръка и непоколебима решимост продължавали обичайното си дело, привидно несъзнаващи дивия смут, макар че навсякъде около тях техните приятели бивали избивани и макар че често собствената им кръв се смесвала с кръвта на техните жертви.“

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the ‘glorious land’ in its iron grasp till it had utterly consumed it.

> „След като сложи край на войната, Помпей разруши стените на Йерусалим, прехвърли няколко града от юрисдикцията на Юдея към тази на Сирия и наложи данък на юдеите. Така за първи път Йерусалим бе поставен чрез завоевание в ръцете на онази сила, която щеше да държи „прекрасната земя“ в желязната си хватка, докато не я погълне напълно.

> “‘VERSE 17. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him.’

> „Стих 17. И той ще насочи лицето си да влезе със силата на цялото си царство, и праведни с него; така ще направи; и ще му даде дъщерята на жените, за да я погуби; но тя няма да устои на негова страна, нито ще бъде за него.“

> “Bishop Newton furnishes another reading for this verse, which seems more clearly to express the sense, as follows: ‘He shall also set his face to enter by force the whole kingdom.’ Verse 16 brought us down to the conquest of Syria and Judea by the Romans. Rome had previously conquered Macedon and Thrace. Egypt was now all that remained of the ‘whole kingdom’ of Alexander, not brought into subjection to the Roman power, which power now set its face to enter by force into that country.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–260.

> „Епископ Нютон предлага и друг прочит на този стих, който изглежда по-ясно изразява смисъла, както следва: „Той също ще насочи лицето си, за да влезе със сила в цялото царство.“ Стих 16 ни доведе до завладяването на Сирия и Юдея от римляните. Рим по-рано беше завладял Македония и Тракия. Египет сега беше всичко, което оставаше от „цялото царство“ на Александър, неподчинено на римската власт, и тази власт сега насочи лицето си да влезе със сила в тази страна.“ Урия Смит, Daniel and the Revelation, 258–260.

We have already noted, more than once in these articles, how verse thirty and thirty-one of Daniel eleven align with verses forty and forty-one, and the history of verses thirty and thirty-one also aligns with the plucking up of three horns.

Вече отбелязахме неведнъж в тези статии как тридесети и тридесет и първи стих на Даниил единадесета глава съответстват на четиридесети и четиридесет и първи стих, а историята на тридесети и тридесет и първи стих също съответства на изскубването на трите рога.

> I considered the horns, and, behold, there came up among them another little horn, before whom there were three of the first horns plucked up by the roots: and, behold, in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things. … And of the ten horns that were in his head, and of the other which came up, and before whom three fell; even of that horn that had eyes, and a mouth that spake very great things, whose look was more stout than his fellows. Daniel 7:8, 20.

> Вглеждах се в роговете, и ето, между тях се издигна друг, малък рог, пред който три от първите рога бяха изтръгнати с корените; и ето, на този рог имаше очи като човешки очи и уста, която говореше големи неща. … И за десетте рога, които бяха на главата му, и за другия, който се издигна и пред който три паднаха; именно за онзи рог, който имаше очи и уста, която говореше твърде големи неща, и чийто вид беше по-надменен от този на другарите му. Даниил 7:8, 20.

Just as Daniel chapter eight, verse nine, represents the three geographical areas of conquering that established pagan Rome on the throne, so too, the plucking up of the horns (representing the Heruli, Ostrogoths and Vandals) represented the three geographical areas of conquering that established papal Rome on the throne. Both those histories align with verses forty to forty-three of Daniel eleven, and the plucking up of the three horns aligns with the history of verses thirty and thirty-one.

Както Даниил, осма глава, девети стих, представя трите географски области на завоевание, които утвърдиха езическия Рим на престола, така и изкореняването на роговете (представляващи херулите, остготите и вандалите) представя трите географски области на завоевание, които утвърдиха папския Рим на престола. И двете тези истории съответстват на стихове четиридесет до четиридесет и три от Даниил 11, а изкореняването на трите рога съответства на историята в стихове тридесет и тридесет и едно.

> “‘VERSE 8. I considered the horns, and, behold, there came up among them another little horn, before whom there were three of the first horns plucked up by the roots; and, behold, in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things.’

> „СТИХ 8. Разглеждах роговете, и ето, между тях се издигна друг малък рог, пред който три от първите рогове бяха изтръгнати с корен; и ето, в този рог имаше очи като човешки очи и уста, говореща надменни неща.“

> “Daniel considered the horns. Indications of a strange movement appeared among them. A little horn (at first little, but afterward more stout than its fellows) thrust itself up among them. It was not content quietly to find a place of its own, and fill it; it must thrust aside some of the others, and usurp their places. Three kingdoms were plucked up before it. This little horn, as we shall have occasion to notice more fully hereafter, was the papacy. The three horns plucked up before it were the Heruli, the Ostrogoths, and the Vandals. And the reason why they were plucked up was because they were opposed to the teaching and claims of the papal hierarchy, and hence to the supremacy in the church of the bishop of Rome.

> „Даниил разглеждаше роговете. Между тях се появиха признаци на едно странно движение. Един малък рог (отначало малък, но след това по-могъщ от другарите си) се издигна между тях. Той не се задоволяваше спокойно да намери свое собствено място и да го заеме; трябваше да изтласка някои от другите и да узурпира местата им. Три царства бяха изтръгнати пред него. Този малък рог, както по-нататък ще имаме случай да отбележим по-подробно, беше папството. Трите рога, изтръгнати пред него, бяха херулите, остготите и вандалите. А причината, поради която бяха изтръгнати, беше, че се противопоставяха на учението и претенциите на папската йерархия, а следователно и на върховенството в църквата на римския епископ.“

> “And ‘in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things,’ the eyes, a fit emblem of the shrewdness, penetration, cunning, and foresight of the papal hierarchy; and the mouth speaking great things, a fit symbol of the arrogant claims of the bishops of Rome.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 132–134.

> „И „в този рог имаше очи като човешки очи и уста, говореща надменни думи“ — очите са подходящ символ на проницателността, проникновението, хитростта и предвидливостта на папската йерархия; а устата, говореща надменни думи, е подходящ символ на високомерните претенции на римските епископи.“ Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 132–134.

It is Rome that establishes the vision of Bible prophecy, and especially the vision of Daniel chapter eleven. In that chapter much of the prophetic history that had been fulfilled before the Millerite movement was to be repeated in the last six verses of Daniel eleven. The conquering of three geographical obstacles that established both pagan and papal Rome upon the throne is represented in chapter eleven, and those two representations typify the time when modern Rome is again established upon the throne. It is Rome that establishes the vision, and Paul identifies that papal Rome is revealed in its time.

Именно Рим установява видението на библейското пророчество, и особено видението на Даниил, глава единадесета. В тази глава голяма част от пророческата история, която бе изпълнена преди милеритското движение, трябваше да се повтори в последните шест стиха на Даниил 11. Завладяването на трите географски препятствия, което утвърди както езическия, така и папския Рим на престола, е представено в глава единадесета, и тези две представяния са образ на времето, когато съвременният Рим отново се утвърждава на престола. Именно Рим установява видението, а Павел посочва, че папският Рим се разкрива в своето време.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God. Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things? And now ye know what withholdeth that he might be revealed in his time. 2 Thessalonians 2:3–6.

> Никой да не ви измами по никакъв начин; защото този ден няма да настъпи, докато не дойде първо отстъплението и не се открие човекът на греха, синът на погибелта, който се противи и превъзнася себе си над всичко, което се нарича Бог или на което се отдава поклонение; тъй че той, като Бог, седи в Божия храм и представя себе си за Бог. Не помните ли, че още когато бях при вас, ви казвах това? И сега знаете онова, което го възпира, за да се открие в своето време. 2 Солунци 2:3–6.

The papacy took the throne as the fifth kingdom of Bible prophecy in the year 538, and many who consider verse six, would no doubt assume that Paul means that “the Papacy would be revealed in 538.” This may be correct, but it is at minimum a secondary truth of what Paul was identifying. Paul, like all prophets is speaking more about the last days, than his own time period. He was referring to how the papacy would be revealed prophetically, for as a prophet he was in agreement with all the other prophets. Line upon line, those who have not the vision perish, and those who have not the vision, have not the vision because they do not know what establishes the vision. Knowing that Rome establishes the vision is a life-or-death understanding. Paul, in agreement with the other prophets is identifying that what reveals papal Rome, who is the Rome of the last days is “his time.” The prophetic “time” associated with Rome, is what reveals what and who Rome is.

Папството зае престола като петото царство в библейското пророчество през 538 година, и мнозина, които разглеждат шести стих, без съмнение биха приели, че Павел има предвид, че „Папството щеше да бъде разкрито през 538 г.“ Това може да е вярно, но е най-малкото второстепенна истина в онова, което Павел посочваше. Павел, както всички пророци, говори повече за последните дни, отколкото за своето собствено време. Той се отнасяше до това как папството щеше да бъде разкрито пророчески, защото като пророк беше в съгласие с всички останали пророци. Ред по ред, онези, които нямат видението, загиват, а онези, които нямат видението, нямат видението, защото не знаят какво установява видението. Да се знае, че Рим установява видението, е разбиране на живот и смърт. Павел, в съгласие с другите пророци, посочва, че онова, което разкрива папския Рим, който е Римът на последните дни, е „неговото време“. Пророческото „време“, свързано с Рим, е онова, което разкрива какво и кой е Рим.

We will continue this study in the next article.

Ще продължим това изследване в следващата статия.

> “The apostle Paul, in his second letter to the Thessalonians, foretold the great apostasy which would result in the establishment of the papal power. He declared that the day of Christ should not come, ‘except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshiped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God.’ And furthermore, the apostle warns his brethren that ‘the mystery of iniquity doth already work.’ 2 Thessalonians 2:3, 4, 7. Even at that early date he saw, creeping into the church, errors that would prepare the way for the development of the papacy.

> „Апостол Павел, във второто си послание до солунците, предсказа великото отстъпление, което щеше да доведе до установяването на папската власт. Той заяви, че денят Христов няма да настъпи, „докле първо не дойде отстъплението и не се открие човекът на греха, синът на погибелта, който се противи и превъзнася над всичко, що се нарича Бог или на което се отдава поклонение, така щото той като Бог седи в Божия храм, представяйки себе си за Бог“. И още, апостолът предупреждава братята си, че „тайната на беззаконието вече действа“. 2 Солунци 2:3, 4, 7. Още в онази ранна епоха той виждаше как в църквата се промъкват заблуди, които щяха да подготвят пътя за развитието на папството.

> “Little by little, at first in stealth and silence, and then more openly as it increased in strength and gained control of the minds of men, ‘the mystery of iniquity’ carried forward its deceptive and blasphemous work. Almost imperceptibly the customs of heathenism found their way into the Christian church. The spirit of compromise and conformity was restrained for a time by the fierce persecutions which the church endured under paganism. But as persecution ceased, and Christianity entered the courts and palaces of kings, she laid aside the humble simplicity of Christ and His apostles for the pomp and pride of pagan priests and rulers; and in place of the requirements of God, she substituted human theories and traditions. The nominal conversion of Constantine, in the early part of the fourth century, caused great rejoicing; and the world, cloaked with a form of righteousness, walked into the church. Now the work of corruption rapidly progressed. Paganism, while appearing to be vanquished, became the conqueror. Her spirit controlled the church. Her doctrines, ceremonies, and superstitions were incorporated into the faith and worship of the professed followers of Christ.

> „Малко по малко, отначало скришом и безшумно, а после и по-открито, когато нарасна в сила и завладя умовете на хората, „тайната на беззаконието“ продължи своето измамно и богохулно дело. Почти незабележимо обичаите на езичеството си проправиха път в християнската църква. Духът на компромис и приспособяване бе за известно време възпиран от жестоките гонения, които църквата понасяше при езичеството. Но когато преследването престана и християнството навлезе в дворовете и дворците на царете, тя остави смирената простота на Христос и Неговите апостоли за помпозността и гордостта на езическите жреци и владетели; и вместо Божиите изисквания тя въведе човешки теории и предания. Привидното обръщане на Константин в началото на четвърти век предизвика голяма радост; и светът, прикрит с форма на праведност, влезе в църквата. Сега делото на покварата бързо напредваше. Езичеството, макар и привидно победено, стана победител. Неговият дух владееше църквата. Неговите учения, обреди и суеверия бяха включени във вярата и богослужението на изповядващите се за последователи на Христос.“

> “This compromise between paganism and Christianity resulted in the development of ‘the man of sin’ foretold in prophecy as opposing and exalting himself above God. That gigantic system of false religion is a masterpiece of Satan’s power—a monument of his efforts to seat himself upon the throne to rule the earth according to his will.” The Great Controversy, 49, 50.

> „Този компромис между езичеството и християнството доведе до развитието на „човека на греха“, предсказан в пророчеството като противящ се и възвеличаващ себе си над Бога. Тази гигантска система на лъжерелигия е шедьовър на сатанинската сила — паметник на неговите усилия да се възкачи на престола, за да управлява земята според своята воля.“ Великата борба, 49, 50.

Back to Articles