Article

# Parallel Warnings - Number Four

Паралелни предупреждения — число четири

Foundations of Faith and the Peril of Forgetting: Lessons from Prophecy and History

Основи на вярата и опасността от забравата: уроци от пророчеството и историята

Author

Jeff Pippenger

Published

August 8, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

> Whom shall he teach knowledge? and whom shall he make to understand doctrine? them that are weaned from the milk, and drawn from the breasts.

> Кого ще научи на знание? и кого ще направи да разбере учението? — онези, които са отбити от млякото и отделени от гърдите.

> For precept must be upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little:

> Защото правило трябва да бъде върху правило, правило върху правило; ред върху ред, ред върху ред; тук малко, и там малко:

> For with stammering lips and another tongue will he speak to this people. To whom he said, This is the rest wherewith ye may cause the weary to rest; and this is the refreshing: yet they would not hear.

> Защото с гъгниви устни и с чужд език ще говори на този народ. На които каза: Това е покоят, с който можете да успокоите уморения; и това е освежаването; но те не поискаха да чуят.

> But the word of the Lord was unto them precept upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little; that they might go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken. Isaiah 28:9–13.

> Но словото Господне беше за тях заповед върху заповед, заповед върху заповед; правило върху правило, правило върху правило; тук малко, и там малко; за да отидат, и да паднат назад, и да бъдат съкрушени, и уловени в примка, и хванати. Исая 28:9–13.

These verses from Isaiah have been addressed repeatedly in Habakkuk’s Tables. Here I need to simply touch upon to take a point or two from these previous verses, to add to the current discussion. This passage shows a people that fail a test for they “go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken.” They were a people that failed a test concerning who God would attempt to “teach” to “understand” “knowledge” or “doctrine.” It was a test that was based upon understanding an increase of knowledge, so it was the same test that separated the wise and the wicked in Daniel chapter twelve, for all the prophets agree and identify the end of the world. In Daniel twelve the “wise” understand, but the “wicked” do not understand the increase of knowledge.

Тези стихове от Исая бяха разглеждани многократно в „Таблиците на Авакум“. Тук е нужно само да ги засегна, за да взема една-две точки от тези предходни стихове и да ги прибавя към настоящото разглеждане. Този пасаж представя народ, който не издържа изпитанието, защото „отиват, и падат назад, и се съкрушават, и биват уловени в примка, и хванати“. Те бяха народ, който не издържа изпитанието относно това кого Бог би се опитал да „учи“, за да „разбере“ „знание“ или „учение“. Това беше изпитание, основано върху разбирането на едно увеличение на знанието, така че то беше същото изпитание, което отдели мъдрите от нечестивите в дванадесета глава на Даниил, защото всички пророци са в съгласие и посочват края на света. В Даниил 12 „мъдрите“ разбират, а „нечестивите“ не разбират увеличението на знанието.

The people in Isaiah’s passage were tested by “the word of the Lord” which “they would not hear.” And the specific “word of the Lord” that they rejected, and that would have allowed them to “understand” the increase of “knowledge” was the biblical rule that defines how to correctly align prophetic histories. Those that fall in Isaiah’s passage rejected the rule that identifies that in order to understand a prophetic history you must seek for that line “here a little, and there a little.” The word of the Lord that produced a test which they rejected was the technique of selecting prophetic lines from here and there, and then to place one of those selected lines of prophetic history in parallel to the other lines of prophetic history that address the same theme. The success of the endeavor to lay line upon line in this way depends on the application of the genuine rules of prophetic interpretation. Those rules, which are “precepts” also to be brought together and they are found here and there within the Bible. Isaiah’s virgins who fail the test, do so because they forget, the main thing they should not have forgotten, and that is, that history repeats.

Хората в пасажа на Исая бяха изпитани чрез „словото Господне“, което „не искаха да чуят“. А именното „слово Господне“, което те отхвърлиха и което би им позволило да „разберат“ нарастването на „знанието“, беше библейското правило, което определя как правилно да се съгласуват пророческите истории. Онези, които падат в пасажа на Исая, отхвърлиха правилото, което посочва, че за да разбереш една пророческа история, трябва да търсиш тази линия „тук малко, там малко“. Словото Господне, което породи изпитание, което те отхвърлиха, беше методът да се подбират пророчески линии оттук и оттам, а след това една от тези подбрани линии на пророческата история да се постави в паралел с другите линии на пророческата история, които разглеждат същата тема. Успехът на усилието да се поставя ред върху ред по този начин зависи от прилагането на истинските правила на пророческото тълкуване. Тези правила, които са и „предписания“, също трябва да бъдат събрани заедно, и те се намират тук и там в Библията. Девиците на Исая, които не издържат изпитанието, правят това, защото забравят главното, което не би трябвало да са забравили, а именно — че историята се повтаря.

> “We have nothing to fear for the future, except as we shall forget the way the Lord has led us, and His teaching in our past history.” Life Sketches, 196.

> „Няма от какво да се боим за бъдещето, освен ако не забравим пътя, по който Господ ни е водил, и Неговото учение в нашата минала история.“ Life Sketches, 196.

God is not the author of confusion, and an anchor point of that fact is that every prophet in the Bible is identifying the same prophetic line. They do not all see the identical events on the line, but it is always the same line of events at the end of the world. It is the events that lead to the close of probation, followed by the seven last plagues which concludes with the Second Coming of Christ. One prophet’s story might be of God’s faithful people in that line of history, but another prophet’s testimony may be of God’s unfaithful people, or of the United States, the Vatican, the United Nations, the merchants of the earth or Islam, but it is always the same line.

Бог не е автор на объркване, и една опорна точка на този факт е, че всеки пророк в Библията посочва една и съща пророческа линия. Те не всички виждат едни и същи събития по тази линия, но това винаги е същата линия от събития в края на света. Това са събитията, които водят до приключването на благодатното време, последвани от седемте последни язви, което завършва с Второто пришествие на Христос. Разказът на един пророк може да бъде за верния Божий народ в тази историческа линия, но свидетелството на друг пророк може да бъде за неверния Божий народ, или за Съединените щати, Ватикана, Организацията на обединените нации, земните търговци или исляма, но това винаги е същата линия.

Malachi’s Elijah message, as well as the messages represented in Revelation chapters one, fourteen and eighteen, and the message of Daniel eleven and twelve are the very same message. They are all the same line of history, but each with their own special contribution to the story.

Илиевата вест на Малахия, както и вестите, представени в Откровение, глави първа, четиринадесета и осемнадесета, и вестта на Даниил единадесета и дванадесета глава, са една и съща вест. Всички те представляват една и съща историческа линия, но всяка със своя особен принос към разказа.

What is almost universally misunderstood about that special message is the fact that it is only revealed to God’s people just before the close of human probation. Knowing that the special message always warns of the soon coming close of probation, we will consider perhaps the clearest illustration of the close of probation in the Bible.

Онова, което почти повсеместно се разбира погрешно относно тази специална вест, е фактът, че тя се разкрива на Божия народ едва непосредствено преди края на времето на човешкото изпитание. Знаейки, че специалната вест винаги предупреждава за скорошното настъпване на края на изпитателното време, ще разгледаме може би най-ясната илюстрация за края на изпитателното време в Библията.

> He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. Revelation 22:11.

> Който върши неправда, нека върши неправда още; и който е нечист, нека бъде нечист още; и който е праведен, нека върши правда още; и който е свят, нека бъде свят още. Откровение 22:11.

Before the end of probationary time is announced in the sanctuary above with the words of verse eleven, there is to be a special warning prophetic message from the book of Revelation that is unsealed to God’s servants.

Преди краят на благодатното време да бъде оповестен в небесното светилище с думите на единадесетия стих, трябва да бъде отправена специална предупредителна пророческа вест от книгата Откровение, разпечатана за Божиите слуги.

> And he saith unto me, Seal not the sayings of the prophecy of this book: for the time is at hand. He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. Revelation 22:10, 11.

> И ми каза: Не запечатвай думите на пророчеството на тази книга, защото времето е близо. Който върши неправда, нека върши неправда и занапред; и който е нечист, нека бъде нечист и занапред; и който е праведен, нека върши правда и занапред; и който е свят, нека бъде свят и занапред. Откровение 22:10, 11.

There is to be a special prophetic message recognized by God’s people just before the seven last plagues. When that “time is at hand” “the prophecy of this book” (the prophecy of Revelation) that has been sealed is to be unsealed. The only prophecy in the book of Revelation that has been sealed is the prophecy of the seven thunders.

Непосредствено преди седемте последни язви Божият народ трябва да разпознае една особена пророческа вест. Когато „времето наближи“, „пророчеството на тази книга“ (пророчеството на Откровението), което е било запечатано, трябва да бъде разпечатано. Единственото пророчество в книгата Откровение, което е било запечатано, е пророчеството за седемте гръмове.

> And I saw another mighty angel come down from heaven, clothed with a cloud: and a rainbow was upon his head, and his face was as it were the sun, and his feet as pillars of fire: And he had in his hand a little book open: and he set his right foot upon the sea, and his left foot on the earth, And cried with a loud voice, as when a lion roareth: and when he had cried, seven thunders uttered their voices. And when the seven thunders had uttered their voices, I was about to write: and I heard a voice from heaven saying unto me, Seal up those things which the seven thunders uttered, and write them not. Revelation 10:1–4.

> И видях друг могъщ ангел да слиза от небето, облечен с облак; и дъга имаше над главата му, и лицето му беше като слънцето, а нозете му — като огнени стълбове; и в ръката си държеше малка разгъната книжка; и постави десния си крак върху морето, а левия — върху земята; и извика със силен глас, както когато реве лъв; и когато извика, седемте гръмотевици изговориха гласовете си. И когато седемте гръмотевици изговориха гласовете си, щях да пиша; и чух глас от небето, който ми казваше: Запечатай онова, което седемте гръмотевици изговориха, и не го пиши. Откровение 10:1–4.

Just before human probation closes, when “the time is at hand” there will be an unsealing of a special Bible truth identifying “things which must shortly come to pass.” The mighty angel of Revelation ten is Jesus Christ, who cried as a Lion.

Непосредствено преди да приключи човешкото време на благодат, когато „времето е близо“, ще има разпечатване на една особена библейска истина, която посочва „онова, което има скоро да стане“. Могъщият ангел от Откровение 10 е Исус Христос, Който извика като Лъв.

> “The mighty angel who instructed John was no less a personage than Jesus Christ. Setting His right foot on the sea, and His left upon the dry land, shows the part which He is acting in the closing scenes of the great controversy with Satan. This position denotes His supreme power and authority over the whole earth. The controversy had waxed stronger and more determined from age to age, and will continue to do so, to the concluding scenes when the masterly working of the powers of darkness shall reach their height. Satan, united with evil men, will deceive the whole world and the churches who receive not the love of the truth. But the mighty angel demands attention. He cries with a loud voice. He is to show the power and authority of His voice to those who have united with Satan to oppose the truth.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> „Могъщият ангел, който наставляваше Йоан, не беше никой по-малък по положение от Исус Христос. Това, че поставя десния Си крак върху морето, а левия — върху сушата, показва ролята, която Той изпълнява в заключителните сцени на великата борба със Сатана. Това положение означава Неговата върховна сила и власт над цялата земя. Противоборството се е засилвало и ставало все по-решително от век на век и ще продължи така до заключителните сцени, когато майсторското действие на силите на тъмнината ще достигне своя връх. Сатана, обединен със зли хора, ще измами целия свят и църквите, които не приемат любовта към истината. Но могъщият ангел изисква внимание. Той извиква със силен глас. Той трябва да разкрие силата и властта на Своя глас на онези, които са се съединили със Сатана, за да се противопоставят на истината.“ The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

At the end the “churches” that “Satan” deceives are deceived because they received not the love of the “truth.” The word “truth” in the passage from second Thessalonians which Sister White just referred to is the primary Greek word that is derived from the Hebrew word translated as “truth” that is composed with three Hebrew letters and represents the Alpha and Omega. Is there any biblical evidence that the truth connected with the rule of first mention that represents an attribute of Christ’s character is the truth that is rejected and consequently produces strong delusion?

В края на времето „църквите“, които „Сатана“ мами, са измамени, защото не приеха любовта към „истината“. Думата „истина“ в откъса от Второ Солунци, към който току-що се позова сестра Уайт, е основната гръцка дума, произлизаща от еврейската дума, преведена като „истина“, която е съставена от три еврейски букви и представлява Алфата и Омегата. Има ли някакво библейско доказателство, че истината, свързана с правилото за първото споменаване, която представлява качество от Христовия характер, е истината, която бива отхвърлена и вследствие на това произвежда силна заблуда?

> Now we beseech you, brethren, by the coming of our Lord Jesus Christ, and by our gathering together unto him, That ye be not soon shaken in mind, or be troubled, neither by spirit, nor by word, nor by letter as from us, as that the day of Christ is at hand. Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God. Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things? And now ye know what withholdeth that he might be revealed in his time. For the mystery of iniquity doth already work: only he who now letteth will let, until he be taken out of the way. And then shall that Wicked be revealed, whom the Lord shall consume with the spirit of his mouth, and shall destroy with the brightness of his coming: Even him, whose coming is after the working of Satan with all power and signs and lying wonders, And with all deceivableness of unrighteousness in them that perish; because they received not the love of the truth, that they might be saved. And for this cause God shall send them strong delusion, that they should believe a lie: That they all might be damned who believed not the truth, but had pleasure in unrighteousness. 2 Thessalonians 2:1–12.

> А ви, братя, молим ви относно пришествието на нашия Господ Иисус Христос и нашето събиране при Него, да не се разколебавате скоро в ума си и да не се смущавате нито от дух, нито от слово, нито от послание, уж изпратено от нас, като че ли денят Христов е настъпил. Никой да не ви измами по никакъв начин; защото този ден няма да настъпи, докато първо не дойде отстъплението и не се яви човекът на греха, синът на погибелта, който се противи и превъзнася над всичко, което се нарича Бог или на което се отдава поклонение; тъй щото той като Бог сяда в Божия храм и представя себе си за Бог. Не помните ли, че още когато бях при вас, ви говорех това? И сега знаете онова, което го възпира, за да се яви в своето време. Защото тайната на беззаконието вече действа; само че онзи, който сега възпира, ще възпира, докато бъде отстранен из пътя. И тогава ще се яви беззаконникът, когото Господ ще погуби с дъха на устата Си и ще унищожи с блясъка на Своето пришествие: онзи, чието пришествие е по действието на сатана, с всякаква сила, знамения и лъжливи чудеса, и с всякаква измамливост на неправдата у онези, които погиват, защото не приеха любовта към истината, за да бъдат спасени. И затова Бог ще им изпрати силно заблуждение, за да повярват на лъжата, та всички да бъдат осъдени, които не повярваха на истината, а намериха удоволствие в неправдата. 2 Солунци 2:1–12.

This passage from Thessalonians has been addressed often in Habakkuk’s Tables, so a brief comment is all we will make at this point. What Sister White calls “Satan’s marvelous act” is Paul’s “the working of Satan with all power and signs and lying wonders.” The deceptive work identified by Sister White and Paul begins at the Sunday law in the United States.

Този откъс от Солунци е бил разглеждан често в „Таблиците на Авакум“, затова на този етап ще направим само кратък коментар. Това, което сестра Уайт нарича „чудното дело на Сатана“, е онова, което Павел нарича „действието на Сатана с всяка сила и със знамения и лъжливи чудеса“. Измамното дело, посочено от сестра Уайт и Павел, започва със неделния закон в Съединените щати.

> “By the decree enforcing the institution of the Papacy in violation of the law of God, our nation will disconnect herself fully from righteousness. When Protestantism shall stretch her hand across the gulf to grasp the hand of the Roman power, when she shall reach over the abyss to clasp hands with Spiritualism, when, under the influence of this threefold union, our country shall repudiate every principle of its Constitution as a Protestant and republican government, and shall make provision for the propagation of papal falsehoods and delusions, then we may know that the time has come for the marvelous working of Satan and that the end is near.” Testimonies, volume 5, 451.

> „С указа, налагащ установяването на папството в нарушение на Божия закон, нашата нация напълно ще се откъсне от правдата. Когато протестантството протегне ръката си през бездната, за да хване ръката на римската власт; когато посегне отвъд пропастта, за да се ръкува със спиритизма; когато под влиянието на този троен съюз нашата страна отхвърли всеки принцип на своята Конституция като протестантско и републиканско управление и предприеме мерки за разпространяването на папските лъжи и заблуди, тогава можем да знаем, че е дошло времето за чудодейното действие на Сатана и че краят е близо.“ Свидетелства, том 5, 451.

In this passage of Thessalonians, we are considering, Paul identifies the pope at the end of the world with four different terms. The pope is the “man of sin,” he is the “son of perdition,” he is the “mystery of iniquity” and “that Wicked.” Paul provides a few other characteristics of the pope beyond the four names, for he informs us that the pope, (who was still future to Paul’s day) “would be revealed in his time.”

В този разглеждан от нас откъс от Солунци Павел обозначава папата в края на света с четири различни названия. Папата е „човекът на греха“, той е „синът на погибелта“, той е „тайната на беззаконието“ и „онзи нечестивец“. Освен тези четири названия Павел посочва и още няколко характеристики на папата, защото ни известява, че папата (който все още е бил бъдещ в дните на Павел) „ще се открие във времето си“.

The pope “would be revealed in his time” and the clearest biblical proof, though by no means the only biblical truth; the clearest biblical truth that the pope of the Roman church is the antichrist of Bible prophecy is established by seven different and direct references in the Bible identifying the “time” that the papacy would dominate the earth, the very “time” mankind calls the Dark Ages. The Bible reveals the pope as the papacy by identifying repeatedly the exact period of “time,” from 538 until 1798, that the papacy would rule the world. Paul said he would be revealed in his time.

Папата „щеше да бъде открит в своето време“, и най-ясното библейско доказателство, макар съвсем не единствената библейска истина; най-ясната библейска истина, че папата на Римската църква е антихристът от библейското пророчество, е установена чрез седем различни и преки препратки в Библията, които посочват „времето“, през което папството щеше да господства над земята — самото това „време“, което човечеството нарича Тъмните векове. Библията разкрива папата като папството, като многократно посочва точния период от „време“, от 538 до 1798 г., през който папството щеше да управлява света. Павел каза, че той щеше да бъде открит в своето време.

Paul also identifies that it is the pope that “opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God.” Among other things this identifies that the antichrist of Bible prophecy is a religious symbol. He is not a Hitler, or an Alexander the Great. This further narrows the identification of the pope down, for he is not simply a religious tyrant, he is a religious tyrant that professes to be within God’s temple. The antichrist claims to be seated within the Christian church.

Павел също така посочва, че именно папата е този, който „се противи и се превъзнася над всичко, що се нарича Бог или на което се отдава поклонение; тъй щото той, като Бог, седи в Божия храм, представяйки себе си за Бог“. Наред с други неща, това показва, че антихристът от библейското пророчество е религиозен символ. Той не е някой Хитлер или Александър Велики. Това още повече стеснява отъждествяването на папата, защото той не е просто религиозен тиранин, а религиозен тиранин, който изповядва, че е в Божия храм. Антихристът претендира, че е поставен в пределите на християнската църква.

According to Paul and Daniel, when the pope is in his professed Christian church, he manifests the character of Satan who desired to be seated upon God’s throne and to be exalted above all things. I say Paul and Daniel for most biblical commentators recognize that when Paul demonstrates that one of the characteristics of the pope is that he is a complete narcissist, that Paul was simply quoting from Daniel’s description of the pope in Daniel chapter eleven where Daniel there records:

Според Павел и Даниил, когато папата е в своята изповядвана християнска църква, той проявява характера на Сатана, който пожела да седне на Божия престол и да се възвиси над всичко. Казвам Павел и Даниил, защото повечето библейски тълкуватели признават, че когато Павел показва, че една от характеристиките на папата е, че той е пълен нарцисист, Павел просто цитира описанието на папата от Даниил в единадесета глава, където Даниил записва:

> “And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvellous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished: for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> „И царят ще върши според волята си; и ще се превъзнася, и ще възвеличава себе си над всеки бог, и ще говори чудни неща против Бога на боговете, и ще благоуспява, докато се извърши негодуванието; защото определеното ще се изпълни.“ Даниил 11:36.

When Paul addresses the narcissistic character of the pope, he paraphrases Daniel’s verse and states that it is the pope who “opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God.” The verse in Daniel that identifies the character of the papacy also references the “time” which was designed to “reveal” that the papacy was the antichrist as he identifies that the papacy would “prosper” until the “indignation be accomplished.”

Когато Павел разглежда нарцистичния характер на папата, той перифразира стиха на Даниил и заявява, че именно папата е този, „който се противи и превъзнася над всичко, що се нарича Бог или на което се отдава поклонение; тъй щото той като Бог седи в Божия храм, представяйки себе си за Бог.“ Стихът в Даниил, който определя характера на папството, също така посочва и „времето“, което е било предназначено да „разкрие“, че папството е антихристът, като отбелязва, че папството ще „благоденства“, докато „се изпълни негодуванието“.

The “indignation” ended in 1798, so Daniel in the verse (though this is not one of the seven direct places in the books of Daniel and Revelation where the 1260-year history is mentioned), does however directly identify the papal power and marks that it received “a deadly wound,” as John calls it, in 1798. Thus, the verse identifies the end of the period of papal rule, though not identifying the duration of the rule.

„Негодуванието“ приключи през 1798 г.; следователно Даниил в този стих (макар това да не е едно от седемте преки места в книгите на Даниил и Откровение, където се споменава историята на 1260-те години) все пак пряко посочва папската власт и отбелязва, че тя получи „смъртоносна рана“, както я нарича Йоан, през 1798 г. Така стихът посочва края на периода на папско управление, макар и да не посочва продължителността на това управление.

In the passage, Paul also identifies a power that would restrain the papacy from taking control of the world in 538, when he stated that the Thessalonians who he was writing to already knew this particular truth. He raised the question, “Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things?” He reminds them that they already knew “what withholdeth” (meaning restrains) the papacy until he would “be revealed in his time.” The power that preceded and prevented the papacy from taking control of the world was the power in control of the world when Paul wrote the letter. It was pagan Rome. Paul wrote that pagan Rome would be “taken out of the way” in order for the papacy to take control of the world.

В този пасаж Павел също посочва една власт, която щеше да възпира папството да поеме контрола над света през 538 г., когато заяви, че солуняните, на които пишеше, вече знаеха тази конкретна истина. Той постави въпроса: „Не помните ли, че, когато още бях при вас, ви казвах това?“ Той им напомня, че те вече знаеха „онова, което възпира“ (тоест задържа) папството, докато то не „се открие на времето си“. Властта, която предшестваше и възпрепятстваше папството да поеме контрола над света, беше властта, която управляваше света, когато Павел написа това послание. Това беше езическият Рим. Павел пише, че езическият Рим трябва да бъде „отстранен“, за да може папството да поеме контрола над света.

It was this understanding that led William Miller to recognize that the power symbolized as “the daily” in the book of Daniel was pagan Rome. Adventism acknowledges that the structure, and therefore all of William Miller’s prophetic understandings, were based upon his understanding of the books of Daniel and Revelation and that those two books address the two desolating powers of pagan Rome and papal Rome. In the passage in Thessalonians Miller, already knowing (as every Protestant knew in his day, that the pope was the antichrist); when he recognized that pagan Rome was the historical power that preceded the papal rule, and that Paul had stated that pagan Rome was to be taken away in advance of the papacy ascending to the throne of the earth, he then connected this with the book of Daniel and “the daily,” where it references three times that the daily had to be “taken away” before the papacy took control of the world. Paul’s testimony allowed Miller to see that pagan Rome was Daniel’s “daily,” and thereafter he could recognize that Daniel’s two desolating powers were pagan and papal Rome. This truth represents the foundation of the Millerite movement. Adventism most certainly rejects the work of Miller today, but they still understand that this overview of Miller’s development of understanding of “the daily” in Daniel proves that the power that Paul says “withholds” the rise of the papal power until it was removed was pagan Rome, is the correct analysis of Miller’s thinking on these subjects.

Именно това разбиране доведе Уилям Милър до осъзнаването, че силата, символизирана като „всекидневната“ в книгата Даниил, е езическият Рим. Адвентизмът признава, че структурата, а следователно и всички пророчески разбирания на Уилям Милър, са били основани върху неговото разбиране на книгите Даниил и Откровение и че тези две книги разглеждат двете запустяващи сили — езическия Рим и папския Рим. В пасажа в Солунци Милър, вече знаейки (както всеки протестант знаеше в негово време, че папата е антихристът), когато разпозна, че езическият Рим е историческата сила, която предшества папското управление, и че Павел беше заявил, че езическият Рим трябва да бъде отстранен преди папството да се възкачи на престола на земята, тогава свърза това с книгата Даниил и с „всекидневната“, където три пъти се посочва, че всекидневната трябва да бъде „отнета“ преди папството да поеме контрола над света. Свидетелството на Павел позволи на Милър да види, че езическият Рим е Данииловата „всекидневна“, и след това той можа да разпознае, че двете запустяващи сили в Даниил са езическият и папският Рим. Тази истина представлява основата на милеритското движение. Адвентизмът несъмнено отхвърля делото на Милър днес, но те все още разбират, че този общ преглед на развитието на Милъровото разбиране за „всекидневната“ в Даниил доказва, че силата, за която Павел казва, че „възпира“ възхода на папската власт, докато не бъде отстранена, е езическият Рим, и че това е правилният анализ на мисленето на Милър по тези въпроси.

With the truth of “the daily” in the book of Daniel being a symbol of pagan Rome that preceded the kingdom of papal Rome which Daniel had represented as the abomination of desolation, Miller could then recognize the prophetic times associated with the kingdoms of Bible prophecy, and as his mind was opened up to these insights he assembled a series of truths that represent the foundations of Adventism. Those truths became enshrined on the two tables of the 1843 and 1850 pioneer charts. Those truths are the foundation of Adventism and they were based upon the recognition of “time.” The history of when the foundations were put in place is a primary discussion on Habakkuk’s Tables.

След като истината за „всекидневната“ в книгата на Даниил беше разпозната като символ на езическия Рим, който предшестваше царството на папския Рим, представено от Даниил като мерзостта на запустението, Милър можеше тогава да разпознае пророческите времена, свързани с царствата на библейското пророчество; и когато умът му беше отворен за тези прозрения, той събра поредица от истини, които представляват основите на адвентизма. Тези истини бяха увековечени върху двете таблици на пионерските схеми от 1843 и 1850 г. Тези истини са основата на адвентизма и те се основаваха върху разпознаването на „времето“. Историята за това кога бяха положени основите е основна тема в „Таблиците на Авакум“.

What is not pointed out in Habakkuk’s Tables is that the foundations that were based upon time produced a structure that provides the view necessary for the final generation to recognize that there were truths that were represented as the foundations. There was a first truth that was the very first stone placed in the foundation, but “the daily” in the book of Daniel was not Miller’s first truth. The truth that would become the first stone in the foundation that Miller was raised up to build was “the seven times” of Leviticus twenty-six, but without the truth of “the daily,” Miller would not have recognized the structure of prophecy he needed to recognize in order to present the first angel’s message. His structure was placing prophecy in the perspective of two desolating powers. Miller was addressing the dragon (pagan Rome) and the beast (the papacy). The third angel addresses the dragon (United Nations), the beast (the papacy), and the false prophet (the United States).

Това, което не е посочено в таблиците на Авакум, е, че основите, които бяха основани върху времето, породиха строеж, който осигурява гледната точка, необходима на последното поколение, за да разпознае, че е имало истини, представени като основите. Имаше една първа истина, която беше самият първи камък, положен в основата, но „всекидневната“ в книгата на Даниил не беше първата истина на Милер. Истината, която щеше да стане първият камък в основата, която Милер беше издигнат да гради, беше „седемте времена“ от Левит двадесет и шеста глава, но без истината за „всекидневната“ Милер не би разпознал пророческата структура, която трябваше да разпознае, за да представи вестта на първия ангел. Неговата структура поставяше пророчеството в перспективата на две запустяващи сили. Милер разглеждаше змея (езически Рим) и звяра (папството). Третият ангел се обръща към змея (Обединените нации), звяра (папството) и лъжепророка (Съединените щати).

If a person accepts all, not some, but all the time prophecies set forth by the Millerites on the two sacred pioneer charts, that person would need to investigate those truths personally. How could you accept them, if you had never inspected them? If those persons investigating the foundational truths make those truths their personal responsibility to test, and thereafter accepts all those truths, then they have built upon the Rock and not the sand.

Ако човек приеме всички — не някои, а всички — времеви пророчества, изложени от милеристите на двете свещени пионерски карти, този човек би трябвало лично да изследва тези истини. Как би могъл да ги приеме, ако никога не ги е изследвал? Ако онези, които изследват основополагащите истини, направят свой личен дълг да ги изпитат и след това приемат всички тези истини, тогава те са градили върху Канарата, а не върху пясъка.

> “Let those who stand as God’s watchmen on the walls of Zion be men who can see the dangers before the people,—men who can distinguish between truth and error, righteousness and unrighteousness.

> „Нека онези, които стоят като Божии стражи по стените на Сион, да бъдат мъже, които могат да виждат опасностите пред народа — мъже, които могат да различават между истина и заблуда, правда и неправда.״

> “The warning has come: Nothing is to be allowed to come in that will disturb the foundation of the faith upon which we have been building ever since the message came in 1842, 1843, and 1844. I was in this message, and ever since I have been standing before the world, true to the light that God has given us. We do not propose to take our feet off the platform on which they were placed as day by day we sought the Lord with earnest prayer, seeking for light. Do you think that I could give up the light that God has given me? It is to be as the Rock of Ages. It has been guiding me ever since it was given.” Review and Herald, April 14, 1903.

> „Предупреждението дойде: Не бива да се допуска да влезе нищо, което би разстроило основата на вярата, върху която градим още откакто вестта дойде през 1842, 1843 и 1844 година. Аз участвах в тази вест и оттогава досега стоя пред света, вярна на светлината, която Бог ни е дал. Ние не възнамеряваме да отместим нозете си от платформата, на която бяха поставени, докато ден след ден търсехме Господа с усърдна молитва, търсейки светлина. Мислите ли, че бих могла да се откажа от светлината, която Бог ми е дал? Тя трябва да бъде като Канарата на вековете. Тя ме е ръководила от самото време, когато ми бе дадена.“ Review and Herald, 14 април 1903 г.

In order for those who would hear to analyze the time prophecies of the Millerite history it requires the action of looking at the historical periods that are represented by the time prophecies. This represents the work of illustrating events upon a time line. When a student of prophecy has reached the level of investigation where he considers these prophetic periods, identified by the Millerites from the Bible and thereafter supported by the historical record, he will be in a position to recognize that the history at the beginning of the time prophecy symbolically typifies the history at the end of that same prophecy. With that vantage point the student should learn that history is repeated. With that understanding in place He should also see that Jesus illustrates the end with the beginning.

За да могат онези, които биха чули, да анализират времевите пророчества от историята на милеритите, е необходимо да извършат действието да разгледат историческите периоди, които са представени чрез времевите пророчества. Това представлява делото на илюстриране на събития върху времева линия. Когато изследователят на пророчествата е достигнал равнището на изследване, при което разглежда тези пророчески периоди, установени от милеритите въз основа на Библията и впоследствие подкрепени от историческия запис, той ще бъде в положение да разпознае, че историята в началото на времевото пророчество символично предобразява историята в края на същото това пророчество. От тази гледна точка изследователят следва да научи, че историята се повтаря. При наличието на това разбиране той трябва също да види, че Исус илюстрира края чрез началото.

And from the prophetic line of prophecy that portrays the end of the world as the “building of a temple,” the student should know that there is a final capstone that is placed upon the temple that is built upon the foundation. He should come to see that the temple foundation that Miller was used to bring to light (which represents Jesus Christ, for there is no other foundation that can be laid than Jesus Christ), was a foundation built upon prophetic time. Because Jesus illustrates the end with the beginning the student should also see that the capstone, the final stone on the temple—must parallel the foundation. The foundation of the temple for Miller was prophetic time, but the foundation was none-the-less Jesus Christ.

И от пророческата линия на пророчеството, която представя края на света като „изграждане на храм“, изучаващият трябва да знае, че има последен завършващ камък, който се поставя върху храма, изграден върху основата. Той трябва да достигне до разбирането, че храмовата основа, която Милър бе използван да изведе на светлина (която представлява Исус Христос, защото друга основа никой не може да положи освен Исус Христос), беше основа, изградена върху пророческо време. Понеже Исус илюстрира края чрез началото, изучаващият трябва също да види, че завършващият камък, последният камък на храма, трябва да бъде успореден на основата. Основата на храма за Милър беше пророческото време, но основата въпреки това беше Исус Христос.

> According to the grace of God which is given unto me, as a wise masterbuilder, I have laid the foundation, and another buildeth thereon. But let every man take heed how he buildeth thereupon. For other foundation can no man lay than that is laid, which is Jesus Christ. 1 Corinthians 3:10, 11.

> Според Божията благодат, която ми е дадена, като мъдър строител положих основата, а друг гради върху нея. Но нека всеки внимава как гради върху нея. Защото никой не може да положи друга основа освен положената, която е Исус Христос. 1 Коринтяни 3:10, 11.

Paul is identifying his work as the erecting of a temple of which he laid the foundation or beginning. He was the apostle to the Gentiles and he was used to lay the foundation of the Christian church. In the same passage Paul also identifies that our bodies are the temple of the Holy Spirit. There is also the temple of Solomon and the sanctuary from the wilderness that all have foundations that are all represented as Jesus Christ. The foundation that Miller was used to erect was the temple of Adventism, and the foundation of that temple is most certainly Jesus Christ, but it is more specifically the temple that is erected with materials that are spiritual and prophetic.

Павел определя своето дело като издигане на храм, на който той положи основата, или началото. Той беше апостолът на езичниците и бе употребен, за да положи основата на християнската църква. В същия пасаж Павел също така посочва, че нашите тела са храм на Светия Дух. Съществуват също и Соломоновият храм и светилището от пустинята, които всички имат основи, и всички те са представени като Исус Христос. Основата, чието издигане Милър бе употребен да извърши, беше храмът на адвентизма, и основата на този храм най-определено е Исус Христос; но по-специфично това е храмът, който е изграден от материали, които са духовни и пророчески.

The capstone therefore must also be Jesus Christ, but the capstone must also include a premier prophetic rule, for Miller was given a set of rules which contains the premier rule of the Millerites which was the “year-for-a-day” principle. Without that rule, there is no recognition of time prophecy and there is therefore no foundation. There must be a counterpart at the end that represents Jesus Christ (the Foundation) that is a premier rule within a set of rules that establishes the Revelation of Jesus Christ. The rule is of course the rule of “first mention”, representing the attribute of Christ’s character that identifies the end from the beginning.

Следователно връхният камък трябва също да бъде Исус Христос, но връхният камък трябва също да включва водещо пророческо правило, защото на Милър бе даден набор от правила, който съдържа водещото правило на милеритите, а именно принципа „ден за година“. Без това правило няма разпознаване на времевото пророчество и следователно няма основа. Трябва да има съответствие в края, което да представлява Исус Христос (Основата) и да бъде водещо правило в рамките на набор от правила, установяващ Откровението на Исус Христос. Правилото, разбира се, е правилото за „първото споменаване“, което представлява онзи атрибут от характера на Христос, който определя края от началото.

In 2 Thessalonians those who received not the love of the truth that they might be saved, rejected the truth as represented by the Greek word that is derived from the Hebrew word created by three letters which is translated as “truth” in the Old Testament. The group that receives the strong delusion, because they believed a lie, refused to return to the old paths, the foundations of Adventism as represented upon the two sacred charts. So, in the passage we have been considering for some time now states:

В 2 Солунци тези, които не приеха любовта към истината, за да се спасят, отхвърлиха истината, представена чрез гръцката дума, която е производна от еврейската дума, образувана от три букви, превеждана като „истина“ в Стария Завет. Групата, която приема силното заблуждение, защото повярва на лъжата, отказа да се върне към старите пътеки, основите на адвентизма, както са представени върху двете свещени карти. И така, както се казва в пасажа, който разглеждаме от известно време насам:

> “The mighty angel who instructed John was no less a personage than Jesus Christ. Setting His right foot on the sea, and His left upon the dry land, shows the part which He is acting in the closing scenes of the great controversy with Satan. This position denotes His supreme power and authority over the whole earth. The controversy had waxed stronger and more determined from age to age, and will continue to do so, to the concluding scenes when the masterly working of the powers of darkness shall reach their height. Satan, united with evil men, will deceive the whole world and the churches who receive not the love of the truth. But the mighty angel demands attention. He cries with a loud voice. He is to show the power and authority of His voice to those who have united with Satan to oppose the truth.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> „Могъщият ангел, който наставляваше Йоан, беше не по-малко Личност от Исус Христос. Като поставя десния Си крак върху морето, а левия — върху сушата, Той показва ролята, която изпълнява в заключителните сцени на великата борба със Сатана. Това положение означава Неговата върховна сила и власт над цялата земя. Борбата е ставала все по-силна и по-решителна от век на век и ще продължи така до заключителните сцени, когато майсторското действие на силите на тъмнината ще достигне своя връх. Сатана, съюзен със зли човеци, ще измами целия свят и църквите, които не приемат любовта на истината. Но могъщият ангел изисква внимание. Той вика със силен глас. Той трябва да покаже силата и властта на Своя глас на онези, които са се съединили със Сатана, за да се противопоставят на истината.“ The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

In this previous passage “the churches who received not the love of the truth” are Daniel’s and Matthew’s wicked and foolish virgins that Amos 8:12 identifies will begin to search for God’s final warning message when it is too late. It is too late, because they believed a lie concerning the foundations of Adventism. Adventism first began to imbibe in that lie in 1863, and from then on it was simply downhill all the way.

В този предишен пасаж „църквите, които не приеха любовта към истината“ са злите и неразумни девици от Даниил и Матей, за които Амос 8:12 посочва, че ще започнат да търсят Божията последна предупредителна вест, когато вече е твърде късно. Твърде късно е, защото те повярваха на една лъжа относно основите на адвентизма. Адвентизмът за пръв път започна да попива тази лъжа през 1863 година, и оттогава нататък всичко вървеше само надолу.

What I am about to write is totally subjective I suppose, but what new prophetic light was introduced into Adventism since 1863? Ellen White says of Jones and Waggoners’ 1888 message, that it was the message she had been presenting for years. Their message may have sounded new and shocking to Adventism in 1888, but the newness and the shock were produced not by a new message, but by a blindness that had been settling upon God’s people since 1863.

Това, което предстои да напиша, предполагам, е изцяло субективно, но каква нова пророческа светлина е била внесена в адвентизма след 1863 г.? Елън Уайт казва за вестта на Джоунс и Уагонър от 1888 г., че това е била вестта, която тя е представяла в продължение на години. Тяхната вест може да е звучала ново и шокиращо за адвентизма през 1888 г., но новостта и шокът не са били породени от нова вест, а от една слепота, която се е настанявала върху Божия народ още от 1863 г.

Ellen White identified Adventism as in the Laodicean condition before 1863, so the blindness of Laodicea was already encroaching upon Adventism before 1863, but in 1863 the church officially set aside the truth concerning the “seven times” of Leviticus twenty-six, which was the very first “time prophecy” Miller discovered. There has been no prophetic light that has surfaced in Adventism since 1863! What changed?

Елън Уайт определи адвентизма като намиращ се в лаодикийското състояние преди 1863 г., така че слепотата на Лаодикия вече бе започнала да се прокрадва в адвентизма преди 1863 г.; но през 1863 г. църквата официално остави настрана истината относно „седемте времена“ от Левит двадесет и шеста глава, което беше самото първо „времево пророчество“, открито от Милър. От 1863 г. насам в адвентизма не се е появила никаква пророческа светлина! Какво се промени?

The very first stone of the temple foundation that was built upon prophetic time and represented Jesus Christ, was set aside by Adventism in 1863. The first stone placed by Miller into the temple foundation that was based upon time as presented in Daniel by Christ who represented Himself as Palmoni the “wonderful numberer” was rejected and set aside. The very first stone Miller discovered…

Още първият камък на храмовата основа, която бе изградена върху пророческото време и представляваше Исус Христос, бе отхвърлен от адвентизма през 1863 г. Първият камък, положен от Милър в храмовата основа, която бе основана върху времето, както е представено в Даниил от Христос, Който представи Себе Си като Палмони — „чудният преброител“, — бе отхвърлен и отместен настрана. Още първият камък, който Милър откри…

> “In quoting the prophecy of the rejected stone, Christ referred to an actual occurrence in the history of Israel. The incident was connected with the building of the first temple. While it had a special application at the time of Christ’s first advent, and should have appealed with special force to the Jews, it has also a lesson for us. When the temple of Solomon was erected, the immense stones for the walls and the foundation were entirely prepared at the quarry; after they were brought to the place of building, not an instrument was to be used upon them; the workmen had only to place them in position. For use in the foundation, one stone of unusual size and peculiar shape had been brought; but the workmen could find no place for it, and would not accept it. It was an annoyance to them as it lay unused in their way. Long it remained a rejected stone. But when the builders came to the laying of the corner, they searched for a long time to find a stone of sufficient size and strength, and of the proper shape, to take that particular place, and bear the great weight which would rest upon it. Should they make an unwise choice for this important place, the safety of the entire building would be endangered. They must find a stone capable of resisting the influence of the sun, of frost, and of tempest. Several stones had at different times been chosen, but under the pressure of immense weights they had crumbled to pieces. Others could not bear the test of the sudden atmospheric changes. But at last attention was called to the stone so long rejected. It had been exposed to the air, to sun and storm, without revealing the slightest crack. The builders examined this stone. It had borne every test but one. If it could bear the test of severe pressure, they decided to accept it for the cornerstone. The trial was made. The stone was accepted, brought to its assigned position, and found to be an exact fit. In prophetic vision, Isaiah was shown that this stone was a symbol of Christ. He says:

> „Когато цитираше пророчеството за отхвърления камък, Христос се позова на едно действително събитие от историята на Израил. Случката беше свързана с построяването на първия храм. Макар да имаше особено приложение по времето на първото Христово пришествие и да трябваше с особена сила да въздейства на юдеите, тя съдържа урок и за нас. Когато се издигаше Соломоновият храм, огромните камъни за стените и основите бяха изцяло обработвани в каменоломната; след като бяха докарани на мястото на строежа, върху тях не биваше да се използва никакво сечиво; работниците трябваше само да ги поставят на определеното им място. За основата беше докаран един камък с необикновени размери и особена форма; но работниците не можеха да намерят място за него и не желаеха да го приемат. Той им беше досаден, докато лежеше неизползван на пътя им. Дълго време остана отхвърлен камък. Но когато строителите стигнаха до полагането на крайъгълния камък, дълго търсиха камък с достатъчен размер и здравина и с подходяща форма, за да заеме именно това място и да понесе голямата тежест, която щеше да се опира на него. Ако направеха неразумен избор за това важно място, сигурността на цялата сграда би била застрашена. Те трябваше да намерят камък, способен да устои на въздействието на слънцето, на студа и на бурята. Няколко камъка в различни времена бяха избирани, но под натиска на огромни тежести се бяха разпадали на късове. Други не можеха да издържат изпитанието на внезапните атмосферни промени. Но накрая вниманието беше насочено към камъка, който толкова дълго беше отхвърлян. Той беше изложен на въздуха, на слънцето и на бурята, без да покаже и най-малка пукнатина. Строителите прегледаха този камък. Той беше издържал всяко изпитание освен едно. Ако можеше да издържи изпитанието на силен натиск, те решиха да го приемат за крайъгълен камък. Изпитанието беше направено. Камъкът беше приет, пренесен на определеното му място и се оказа съвършено пригоден за него. В пророческо видение на Исая беше показано, че този камък е символ на Христос. Той казва:“

> “‘Sanctify the Lord of hosts Himself; and let Him be your fear, and let Him be your dread. And He shall be for a sanctuary; but for a stone of stumbling and for a rock of offense to both the houses of Israel, for a gin and for a snare to the inhabitants of Jerusalem. And many among them shall stumble, and fall, and be broken, and be snared, and be taken.’ Carried down in prophetic vision to the first advent, the prophet is shown that Christ is to bear trials and tests of which the treatment of the chief cornerstone in the temple of Solomon was symbolic. ‘Therefore thus saith the Lord God, Behold, I lay in Zion for a foundation a stone, a tried stone, a precious cornerstone, a sure foundation: he that believeth shall not make haste.’ Isaiah 8:13–15; 28:16.

> „Осветете Самия Господ на Силите; и нека Той бъде вашият страх, и нека Той бъде вашият ужас. И Той ще бъде за светилище; но и за камък на препъване и за канара на съблазън и за двата дома на Израил, за примка и за мрежа на жителите на Йерусалим. И мнозина от тях ще се препънат, и ще паднат, и ще бъдат строшени, и ще бъдат уловени в примка, и ще бъдат хванати.“ Понесен в пророческо видение до първото пришествие, на пророка е показано, че Христос трябва да понесе изпитания и проверки, за които отношението към главния крайъгълен камък в храма на Соломон е било символ. „Затова така казва Господ Бог: Ето, полагам в Сион за основа камък, изпитан камък, скъпоценен крайъгълен камък, сигурна основа; който вярва, няма да бърза.“ Исая 8:13–15; 28:16.

> “In infinite wisdom, God chose the foundation stone, and laid it Himself. He called it ‘a sure foundation.’ The entire world may lay upon it their burdens and griefs; it can endure them all. With perfect safety they may build upon it. Christ is a ‘tried stone.’ Those who trust in Him, He never disappoints. He has borne every test. He has endured the pressure of Adam’s guilt, and the guilt of his posterity, and has come off more than conqueror of the powers of evil. He has borne the burdens cast upon Him by every repenting sinner. In Christ the guilty heart has found relief. He is the sure foundation. All who make Him their dependence rest in perfect security.

> „В безкрайната Си мъдрост Бог избра крайъгълния камък и Сам го положи. Той го нарече „твърда основа“. Целият свят може да положи върху него своите бремена и скърби; той може да ги понесе всички. С пълна безопасност те могат да градят върху него. Христос е „изпитан камък“. Онези, които Му се доверяват, Той никога не разочарова. Той е издържал всяко изпитание. Понесъл е тежестта на вината на Адам и вината на неговото потомство и е излязъл повече от победител над силите на злото. Той е понесъл бремената, хвърлени върху Него от всеки каещ се грешник. В Христос виновното сърце е намерило облекчение. Той е сигурната основа. Всички, които Го правят своя опора, почиват в съвършена безопасност.“

> “In Isaiah’s prophecy, Christ is declared to be both a sure foundation and a stone of stumbling. The apostle Peter, writing by inspiration of the Holy Spirit, clearly shows to whom Christ is a foundation stone, and to whom a rock of offense:

> „В пророчеството на Исая Христос е обявен както за сигурна основа, така и за камък за препъване. Апостол Петър, пишейки по вдъхновение на Светия Дух, ясно показва за кого Христос е краеъгълен камък и за кого — канара на съблазън:“

> “‘If so be ye have tasted that the Lord is gracious. To whom coming, as unto a living stone, disallowed indeed of men, but chosen of God, and precious, ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ. Wherefore also it is contained in the Scripture, Behold, I lay in Sion a chief cornerstone, elect, precious: and he that believeth on Him shall not be confounded. Unto you therefore which believe He is precious: but unto them which be disobedient, the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner, and a stone of stumbling, and a rock of offense, even to them which stumble at the word, being disobedient.’ 1 Peter 2:3–8.

> „Ако наистина сте вкусили, че Господ е благ. При Когото, като идвате — при живия Камък, отхвърлен наистина от човеците, но от Бога избран и скъпоценен, — и вие самите, като живи камъни, се съграждате в духовен дом, свято свещенство, за да принасяте духовни жертви, благоугодни на Бога чрез Исус Христос. Затова и в Писанието се съдържа: „Ето, полагам в Сион краеъгълен камък, избран, скъпоценен; и който вярва в Него, никак няма да се посрами.“ И тъй, за вас, които вярвате, Той е скъпоценен; а за непокорните — „камъкът, който зидарите отхвърлиха, той стана глава на ъгъла“, и „камък за препъване и канара на съблазън“ — за онези, които се препъват в словото, бидейки непокорни.“ 1 Петър 2:3–8.

> “To those who believe, Christ is the sure foundation. These are they who fall upon the Rock and are broken. Submission to Christ and faith in Him are here represented. To fall upon the Rock and be broken is to give up our self-righteousness and to go to Christ with the humility of a child, repenting of our transgressions, and believing in His forgiving love. And so also it is by faith and obedience that we build on Christ as our foundation.

> „За онези, които вярват, Христос е сигурната основа. Те са тези, които падат върху Канарата и се строшават. Тук са представени покорството на Христос и вярата в Него. Да паднеш върху Канарата и да се строшиш означава да се откажеш от своята собствена праведност и да отидеш при Христос със смирението на дете, като се каеш за престъпленията си и вярваш в Неговата прощаваща любов. И така, чрез вяра и послушание ние също градим върху Христос като наша основа.“

> “Upon this living stone, Jews and Gentiles alike may build. This is the only foundation upon which we may securely build. It is broad enough for all, and strong enough to sustain the weight and burden of the whole world. And by connection with Christ, the living stone, all who build upon this foundation become living stones. Many persons are by their own endeavors hewn, polished, and beautified; but they cannot become ‘living stones,’ because they are not connected with Christ. Without this connection, no man can be saved. Without the life of Christ in us, we cannot withstand the storms of temptation. Our eternal safety depends upon our building upon the sure foundation. Multitudes are today building upon foundations that have not been tested. When the rain falls, and the tempest rages, and the floods come, their house will fall, because it is not founded upon the eternal Rock, the chief cornerstone Christ Jesus.

> „Върху този жив камък могат да градят и юдеи, и езичници. Това е единствената основа, върху която можем да градим сигурно. Тя е достатъчно широка за всички и достатъчно здрава, за да понесе тежестта и бремето на целия свят. И чрез съединение с Христос, живия камък, всички, които градят върху тази основа, стават живи камъни. Мнозина чрез собствените си усилия биват издялвани, полирани и разкрасявани; но те не могат да станат „живи камъни“, защото не са свързани с Христос. Без тази връзка никой човек не може да бъде спасен. Без живота на Христос в нас не можем да устоим на бурите на изкушението. Нашата вечна сигурност зависи от това да градим върху сигурната основа. Множества днес градят върху основи, които не са били изпитани. Когато падне дъждът, и бурята беснее, и прииждат наводненията, къщата им ще падне, защото не е основана върху вечната Канара, крайъгълния камък Христос Исус.

> “‘To them which stumble at the word, being disobedient,’ Christ is a rock of offense. But ‘the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner.’ Like the rejected stone, Christ in His earthly mission had borne neglect and abuse. He was ‘despised and rejected of men; a man of sorrows, and acquainted with grief: … He was despised, and we esteemed Him not.’ Isaiah 53:3. But the time was near when He would be glorified. By the resurrection from the dead He would be declared ‘the Son of God with power.’ Romans 1:4. At His second coming He would be revealed as Lord of heaven and earth. Those who were now about to crucify Him would recognize His greatness. Before the universe the rejected stone would become the head of the corner.

> „За онези, които се препъват в словото, понеже са непокорни“, Христос е камък за съблазън. Но „камъкът, който отхвърлиха зидарите, той стана глава на ъгъла“. Подобно на отхвърления камък, Христос в Своето земно служение беше понесъл пренебрежение и оскърбления. Той беше „презрян и отхвърлен от човеците, човек на скърби и навикнал на печал: … беше презрян, и ние не Го счетохме за нищо“. Исая 53:3. Но времето наближаваше, когато Той щеше да бъде прославен. Чрез възкресението от мъртвите Той щеше да бъде обявен за „Божий Син в сила“. Римляни 1:4. При Своето второ пришествие Той щеше да бъде явен като Господар на небето и земята. Онези, които сега се готвеха да Го разпнат, щяха да признаят Неговото величие. Пред вселената отхвърленият камък щеше да стане глава на ъгъла.

> “And on ‘whomsoever it shall fall, it will grind him to powder.’ The people who rejected Christ were soon to see their city and their nation destroyed. Their glory would be broken, and scattered as the dust before the wind. And what was it that destroyed the Jews? It was the rock which, had they built upon it, would have been their security. It was the goodness of God despised, the righteousness spurned, the mercy slighted. Men set themselves in opposition to God, and all that would have been their salvation was turned to their destruction. All that God ordained unto life they found to be unto death. In the Jews’ crucifixion of Christ was involved the destruction of Jerusalem. The blood shed upon Calvary was the weight that sank them to ruin for this world and for the world to come. So it will be in the great final day, when judgment shall fall upon the rejecters of God’s grace. Christ, their rock of offense, will then appear to them as an avenging mountain. The glory of His countenance, which to the righteous is life, will be to the wicked a consuming fire. Because of love rejected, grace despised, the sinner will be destroyed.

> „И на когото падне, ще го смаже на прах.“ Народът, който отхвърли Христос, скоро щеше да види своя град и своя народ унищожени. Тяхната слава щеше да бъде съкрушена и разпръсната като прах пред вятъра. И какво бе онова, което погуби юдеите? Това бе канарата, която, ако бяха градили върху нея, щеше да бъде тяхната сигурност. Това бе Божията благост, презряна; правдата, отхвърлена; милостта, пренебрегната. Човеците се противопоставят на Бога и всичко, което би било тяхното спасение, се обръща за тях в погибел. Всичко, което Бог е определил за живот, те намират за смърт. В разпъването на Христос от юдеите бе включено и разрушението на Ерусалим. Кръвта, пролята на Голгота, бе тежестта, която ги повлече към гибел за този свят и за бъдещия свят. Така ще бъде и в великия последен ден, когато съдът ще падне върху отхвърлителите на Божията благодат. Христос, тяхната канара на съблазън, тогава ще им се яви като въздаваща планина. Славата на Неговото лице, която за праведните е живот, за нечестивите ще бъде пояждащ огън. Поради отхвърлената любов, презряната благодат, грешникът ще бъде погубен.

> “By many illustrations and repeated warnings, Jesus showed what would be the result to the Jews of rejecting the Son of God. In these words He was addressing all in every age who refuse to receive Him as their Redeemer. Every warning is for them. The desecrated temple, the disobedient son, the false husbandmen, the contemptuous builders, have their counterpart in the experience of every sinner. Unless he repent, the doom which they foreshadowed will be his.” Desire of Ages, 597–600.

> „Чрез много илюстрации и повтаряни предупреждения Исус показа какъв ще бъде резултатът за юдеите от отхвърлянето на Божия Син. С тези думи Той се обръщаше към всички през всяка епоха, които отказват да Го приемат като свой Изкупител. Всяко предупреждение е за тях. Оскверненият храм, непокорният син, лъжливите лозари, презрителните строители намират своя съответен образ в опитността на всеки грешник. Ако не се покае, участта, която те предвещаваха, ще бъде негова.“ Копнежът на вековете, 597–600.

We will continue this in the next article.

Ще продължим това в следващата статия.

Back to Articles