Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Nine

Книгата на Данаил — сто и девета

Unveiling the Triple Application of Prophecy: The Prophetic Significance of Revelation Chapter Nine and the Modern Reformatory Movement

Разкриване на тройното приложение на пророчеството: Пророческото значение на девета глава на Откровение и съвременното реформаторско движение

Author

Jeff Pippenger

Published

March 1, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The first half of Revelation chapter nine, identifies the fifth trumpet, which is the first woe, and the second half of the chapter identifies the sixth trumpet, which is the second woe. Both trumpets are graphically illustrated on the 1843 and the 1850 pioneer charts. When the last six verses of Daniel eleven were unsealed at the time of the end in 1989 with the collapse of the Soviet Union the reformatory movement of the one hundred and forty-four thousand began.

Първата половина на девета глава от Откровение представя петата тръба, която е първото горко, а втората половина на главата представя шестата тръба, която е второто горко. И двете тръби са нагледно изобразени върху пионерските карти от 1843 и 1850 година. Когато последните шест стиха на Даниил единадесета глава бяха разпечатани във времето на края през 1989 г. с разпадането на Съветския съюз, започна реформаторското движение на сто четиридесет и четирите хиляди.

Among the truths recognized in 1989, were the great reformatory movements of Bible history, and that they all paralleled each other. All the prophets, and therefore every sacred history, including the sacred reformatory movements, illustrate the final great reformatory movement of the one hundred and forty-four thousand, which is also the mighty movement of the third angel. When the sealing process begins, so too, does the sprinkling of the latter rain. The unsealing of the reformatory movements in 1989, followed by the unsealing of the last six verses of Daniel eleven in 1992, produced an environment of resistance, as always occurs when a new and present truth is unsealed.

Сред истините, разпознати през 1989 година, бяха великите реформаторски движения в библейската история и това, че всички те са паралелни едно на друго. Всички пророци и следователно всяка свещена история, включително свещените реформаторски движения, онагледяват последното велико реформаторско движение на сто четиридесет и четирите хиляди, което е и могъщото движение на третия ангел. Когато започва процесът на запечатването, започва и поръсването на късния дъжд. Разпечатването на реформаторските движения през 1989 година, последвано от разпечатването на последните шест стиха на Даниил единадесета глава през 1992 година, произведе среда на съпротива, както винаги се случва, когато една нова и настояща истина бъде разпечатана.

In the resistance of the truth of the last six verses of Daniel eleven, the Lord opened up the truth that the prophetic history of pagan Rome, combined with the prophetic history of papal Rome, as established upon two witnesses, identifies the prophetic history of modern Rome. The rule of the triple application of prophecy was recognized, and thereafter employed to defend against error and identify and establish truth. The rules that uphold that every reform line parallels the other reform lines, and the rules associated with a triple application of prophecy, became the bedrock of the rules that were established in the movement of the third angel, as had been typified by the rules established, employed, and published in the Millerite history.

В съпротивата срещу истината на последните шест стиха на Данаил единадесета глава Господ разкри истината, че пророческата история на езическия Рим, съчетана с пророческата история на папския Рим, установена въз основа на двама свидетели, определя пророческата история на съвременния Рим. Бе разпознато правилото за тройното приложение на пророчеството и след това бе употребено, за да защитава срещу заблуда и да разпознава и утвърждава истината. Правилата, които поддържат, че всяка реформена линия е успоредна на другите реформени линии, и правилата, свързани с тройното приложение на пророчеството, станаха основата на правилата, които бяха установени в движението на третия ангел, както това бе предобразено от правилата, установени, употребявани и публикувани в милеритската история.

The triple application of prophecy as a rule, was unsealed for the movement of the one hundred and forty-four thousand, for they are the movement of the latter rain, and Islam of the third woe is the message of the latter rain. The principle of the triple application of prophecy was identified by the Lion of the tribe of Judah, well before Islam of the third woe arrived in history on September 11, 2001, for He desired that His last-day people would easily recognize the message represented by the arrival of the third woe when He returned His people to Jeremiah’s old paths.

Тройното приложение на пророчеството, като правило, бе разпечатано за движението на сто четиридесет и четирите хиляди, защото те са движението на късния дъжд, а ислямът на третото горко е вестта на късния дъжд. Принципът на тройното приложение на пророчеството бе посочен от Лъва от Юдовото племе много преди ислямът на третото горко да се появи в историята на 11 септември 2001 г., защото Той желаеше Неговият народ в последните дни лесно да разпознае вестта, представена от настъпването на третото горко, когато върна Своя народ към старите пътеки на Еремия.

The pioneer understanding of the fifth and sixth trumpets as set forth in Revelation chapter nine, was understood to be the passage in the book of Revelation that was the most firmly and clearly supported by history. Uriah Smith begins his presentation of Revelation chapter nine by employing the words of the historian Keith to make that very point.

Пионерското разбиране за петата и шестата тръба, както е изложено в девета глава на Откровение, се приемаше за онзи откъс в книгата Откровение, който беше най-твърдо и най-ясно подкрепен от историята. Урия Смит започва изложението си върху девета глава на Откровение, като използва думите на историка Кийт, за да подчертае именно този факт.

> “For an exposition of this trumpet, we shall again draw from the writings of Mr. Keith. This writer truthfully says: ‘There is scarcely so uniform an agreement among interpreters concerning any other part of the Apocalypse as respecting the application of the fifth and sixth trumpets, or the first and second woes, to the Saracens and Turks. It is so obvious that it can scarcely be misunderstood. Instead of a verse or two designating each, the whole of the ninth chapter of the Revelation in equal portions, is occupied with a description of both.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 495.

> „За тълкуването на тази тръба отново ще се обърнем към писанията на г-н Кийт. Този автор с основание казва: „Едва ли по отношение на която и да е друга част от Апокалипсиса съществува тъй единодушно съгласие между тълкувателите, както относно прилагането на петата и шестата тръба, или на първото и второто горко, към сарацините и турците. Това е толкова очевидно, че едва ли може да бъде неразбрано. Вместо по един или два стиха, които да обозначават всяка от тях, цялата девета глава на Откровението, в равни части, е посветена на описанието и на двете.“ Урия Смит, „Даниил и Откровението“, 495.

The chapter division of the first and second woes divides the history of the first woe, represented by Mohammed. It is geographically located by what the historian Alexander Keith calls the Saracens, which we would today call Arabia. The history of the second woe, represented by Osman 1, geographically located in Turkey, which the historian identifies as the Turks. The history of the first woe was located and fulfilled in Arabia, the birthplace of Islam and Mohammed. The history of the second woe was located and fulfilled in Turkey, the birthplace of the Ottoman Empire.

Разделението на главите между първото и второто горко разделя историята на първото горко, представено от Мохамед. То е географски локализирано в онова, което историкът Александър Кийт нарича сарацините, а което днес бихме нарекли Арабия. Историята на второто горко, представено от Осман I, е географски локализирана в Турция, която историкът определя като турците. Историята на първото горко беше локализирана и изпълнена в Арабия, родното място на исляма и Мохамед. Историята на второто горко беше локализирана и изпълнена в Турция, родното място на Османската империя.

The history of the first woe, identifies a warfare that was directed against Rome by independent warriors whose only mutual alliance with one another was the religion of Islam. The history of the second woe, identifies a warfare that was directed against Rome by an organized religion and state power, which is called a Caliphate. In either case, the independent warfare against Rome in the history represented by Mohammed, or the organized warfare represented by Ottman, or the Ottoman Empire, the mode of warfare was to attack suddenly and unexpectedly. It was not a warfare that was carried out by dressing all the soldiers in the same-colored uniforms, then organizing the soldiers into a line and marching them forward into gunfire as was the military custom of that time. The word “assassin” is based upon the Islamic mode of warfare of striking suddenly and unexpectedly, and usually resulting in the death of the attacker also.

Историята на първото горко посочва война, насочена срещу Рим, водена от независими воини, чийто единствен взаимен съюз помежду им беше религията ислям. Историята на второто горко посочва война, насочена срещу Рим, водена от организирана религия и държавна власт, наричана халифат. И в двата случая — било независимата война срещу Рим в историята, представена от Мохамед, било организираната война, представена от Отман, или Османската империя — начинът на воюване беше да се напада внезапно и неочаквано. Това не беше война, която се водеше чрез обличането на всички войници в униформи от един и същи цвят, а след това чрез подреждането им в редица и придвижването им напред срещу оръжеен огън, както беше военният обичай по онова време. Думата „убиец“ се основава на ислямския начин на водене на война — да се нанася удар внезапно и неочаквано, като това обикновено води и до смъртта на самия нападател.

The word “assassin” is derived from the Arabic word “hashshashin,” which comes from “hashish,” meaning “hashish” or “cannabis.” The term was originally used to refer to a secretive and fanatical group of Nizari Ismaili Muslims in the Middle East during the medieval period. The members of this group were known for their unconventional and often violent methods, including the use of political assassinations to achieve their goals. It is said that they would sometimes consume hashish to prepare for their missions, which led to the use of the term “hashshashin” or “assassins” in the Western world. The Assassins were active during the medieval period, primarily in Persia and Syria, and they played a significant role in various political conflicts and assassinations during that time. The term “assassin” eventually made its way into European languages, where it came to refer more broadly to individuals who carry out political or targeted killings.

Думата „убиец“ произлиза от арабската дума „хашишин“ (hashshashin), която идва от „хашиш“, означаващо „хашиш“ или „канабис“. Първоначално терминът е бил използван за обозначаване на потайна и фанатична група низаритски исмаилитски мюсюлмани в Близкия изток през средновековния период. Членовете на тази група били известни със своите нетрадиционни и често насилствени методи, включително използването на политически убийства за постигане на целите си. Казва се, че понякога те употребявали хашиш, за да се подготвят за своите мисии, което довело до употребата на термина „хашишин“ или „асасини“ в западния свят. Асасините били дейни през средновековния период, главно в Персия и Сирия, и изиграли значителна роля в различни политически конфликти и убийства през онова време. Впоследствие терминът „убиец“ навлязъл в европейските езици, където започнал да се използва в по-широк смисъл за лица, които извършват политически или целенасочени убийства.

This mode of warfare is an important prophetic characteristic of the three woes, for the prophetic role of Islam is to produce war. Islam as a symbol is all about warfare, and in Revelation chapter nine, Islam of the first and second woes is an illustration of their warfare. Their warfare is identified in the book of Revelation, as the action that angers the nations, just before probation closes.

Този начин на воюване е важна пророческа характеристика на трите скърби, защото пророческата роля на исляма е да поражда война. Ислямът като символ е изцяло свързан с воюване, а в девета глава на Откровение ислямът на първата и втората скръб е илюстрация на тяхното воюване. Тяхното воюване е посочено в книгата Откровение като действието, което разгневява народите, непосредствено преди да приключи благодатното време.

> And the nations were angry, and thy wrath is come, and the time of the dead, that they should be judged, and that thou shouldest give reward unto thy servants the prophets, and to the saints, and them that fear thy name, small and great; and shouldest destroy them which destroy the earth. Revelation 11:18.

> И народите се разгневиха, и дойде Твоят гняв, и времето за мъртвите да бъдат съдени, и да дадеш награда на Твоите слуги пророците, и на светиите, и на онези, които се боят от Твоето име, малки и големи; и да погубиш онези, които погубват земята. Откровение 11:18.

The “nations” are made “angry”, just before God’s wrath comes, and God’s wrath, as represented in the book of Revelation, is the seven last plagues that come when human probation closes. There are three waymarks in the verse; the angering of the nations, the wrath of God, and the time to judge the dead. The judgment of the dead here referenced is the judgment of the wicked dead that occurs during the thousand-year millennium, and not the investigative judgment of the dead that began on October 22, 1844. Sister White is clear that the three waymarks in this verse are distinct, and occur in the order in the verse.

„Народите“ се „разгневиха“ непосредствено преди да дойде Божият гняв, а Божият гняв, както е представен в книгата Откровение, са седемте последни язви, които идват, когато човешкото време на благодат приключи. В стиха има три ориентирни белега: разгневяването на народите, Божият гняв и времето да бъдат съдени мъртвите. Съдът над мъртвите, за който тук се говори, е съдът над нечестивите мъртви, който се извършва по време на хилядолетното царство, а не изследователният съд над мъртвите, започнал на 22 октомври 1844 г. Сестра Уайт ясно посочва, че трите ориентирни белега в този стих са отделни и настъпват в реда, в който са дадени в стиха.

> “I saw that the anger of the nations, the wrath of God, and the time to judge the dead were separate and distinct, one following the other, also that Michael had not stood up, and that the time of trouble, such as never was, had not yet commenced. The nations are now getting angry, but when our High Priest has finished His work in the sanctuary, He will stand up, put on the garments of vengeance, and then the seven last plagues will be poured out.

> „Видях, че гневът на народите, Божият гняв и времето за съдене на мъртвите бяха отделни и ясно разграничени, като едното следваше след другото; също така, че Михаил още не бе се надигнал и че времето на скръб, каквото никога не е имало, още не бе започнало. Народите сега се разгневяват, но когато нашият Първосвещеник завърши делото Си в светилището, Той ще се надигне, ще облече одеждите на отмъщението и тогава ще бъдат излети седемте последни язви.“

> “I saw that the four angels would hold the four winds until Jesus’ work was done in the sanctuary, and then will come the seven last plagues.” Early Writings, 36.

> „Видях, че четирите ангела ще задържат четирите ветрове, докато делото на Исус не бъде завършено в светилището, и тогава ще дойдат седемте последни язви.“ Ранни писания, 36.

The role of Islam in the last book of the Bible is to anger the nations, and they do this through warfare. The role of Islam in the first book of the Bible is to bring every man’s hand in the world together against Islam, represented as Ishmael.

Ролята на исляма в последната книга на Библията е да разгневи народите, и той прави това чрез война. Ролята на исляма в първата книга на Библията е да доведе ръката на всеки човек в света заедно против исляма, представен като Исмаил.

> And the angel of the Lord said unto her, Behold, thou art with child, and shalt bear a son, and shalt call his name Ishmael; because the Lord hath heard thy affliction. And he will be a wild man; his hand will be against every man, and every man’s hand against him; and he shall dwell in the presence of all his brethren. Genesis 16:11, 12.

> И ангелът Господен ѝ каза: Ето, ти си заченала и ще родиш син; и ще наречеш името му Исмаил, защото Господ чу твоето страдание. И той ще бъде див човек; ръката му ще бъде против всеки човек, и ръката на всеки човек — против него; и ще живее пред лицето на всичките си братя. Битие 16:11, 12.

The word “hand,” as a symbol is like all biblical symbols, and it can have more than one meaning depending upon the context where it is used. By far the “hand,” as a symbol in Bible prophecy, is a symbol of warfare. The Hebrew word translated as “wild man,” is the word for the wild Arabian ass, which possesses several important prophetic implications, one of which is that the Arabian ass is a member of the Equidae family of animals, as is the horse. In Revelation chapter nine, and on both of the sacred charts of Habakkuk (the 1843 and 1850 pioneer charts), the horse is used as the symbol of the warfare represented by Islam of the three woes. The first and last mention of Islam, as represented in the book of Genesis, and the book of Revelation identify Islam with the symbol of the Equidae family (ass or horse), and they both emphasize the role of Islam as being to bring warfare to “every man” (the nations).

Думата „ръка“ като символ е като всички библейски символи и може да има повече от едно значение в зависимост от контекста, в който е употребена. Несъмнено „ръката“ като символ в библейските пророчества е символ на война. Еврейската дума, преведена като „див човек“, е думата за дивия арабски осел, който притежава няколко важни пророчески значения, едно от които е, че арабският осел е член на семейство Equidae, както и конят. В девета глава на Откровение, както и върху двете свещени карти на Авакум (пионерските карти от 1843 и 1850 г.), конят е използван като символ на войната, представена от исляма на трите горко. Първото и последното споменаване на исляма, както е представен в книгата Битие и в книгата Откровение, отъждествяват исляма със символа на семейство Equidae (осел или кон), и и двете подчертават ролята на исляма като предназначен да донесе война на „всеки човек“ (народите).

In the book of Revelation, chapter NINE, verse ELEVEN, the character of Islam is identified, for prophetically character is represented by a name. The name given to the king that rules over Islam reflects that first reference to Islam in the book of Genesis, where it is written that the character or spirit of Ishmael “shall dwell in the presence of all his brethren.” The king which rules over all of Islam is the spirit of Ishmael (their king), whose hand is “against every man”.

В книгата Откровение, глава ДЕВЕТА, стих ЕДИНАДЕСЕТИ, се разкрива характерът на исляма, защото в пророчеството характерът е представен чрез име. Името, дадено на царя, който владее над исляма, отразява онова първо споменаване на исляма в книгата Битие, където е писано, че характерът или духът на Исмаил „ще живее пред лицето на всичките си братя“. Царят, който владее над целия ислям, е духът на Исмаил (техният цар), чиято ръка е „против всеки човек“.

> And they had a king over them, which is the angel of the bottomless pit, whose name in the Hebrew tongue is Abaddon, but in the Greek tongue hath his name Apollyon. Revelation 9:11.

> И те имаха над себе си цар, който е ангелът на бездънната пропаст, чието име на еврейски език е Авадон, а на гръцки името му е Аполион. Откровение 9:11.

In the Old Testament, represented by the Hebrew, or the New Testament, represented by the Greek, the character that reigns over the adherents of the religion of Islam is identified as either Abaddon or Apollyon, which in either means “death and destruction.” Death and destruction are the character of Islam, whether represented in the Old or New Testaments. The specific characteristics of the spirit that rules within every adherent of Islam, in connection with the symbol of the ass or the horse are both elements of the First and the Last references to Islam. These two prophetic attributes possess the signature of Alpha and Omega. When Sister White identifies the message that brings the one hundred and forty-four thousand to life as the mighty army of the third angel, she states the following:

В Стария Завет, представен чрез еврейския, или в Новия Завет, представен чрез гръцкия, характерът, който владее над привържениците на религията ислям, е определен като Авадон или Аполион, което и в двата случая означава „смърт и разрушение“. Смъртта и разрушението са характерът на исляма, независимо дали е представен в Стария или в Новия Завет. Специфичните характеристики на духа, който управлява във всеки привърженик на исляма, във връзка със символа на магарето или на коня, са и двата елемента на първото и на последното позоваване на исляма. Тези два пророчески белега носят печата на Алфа и Омега. Когато Сестра Уайт определя вестта, която довежда сто четиридесет и четирите хиляди до живот, като могъщата войска на третия ангел, тя заявява следното:

> “Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.

> „Ангели задържат четирите ветрове, представени като разгневен кон, който се стреми да се откъсне и да препусне по лицето на цялата земя, носейки разрушение и смърт по пътя си.

> “Shall we sleep on the very verge of the eternal world? Shall we be dull and cold and dead? Oh, that we might have in our churches the Spirit and breath of God breathed into His people, that they might stand upon their feet and live. We need to see that the way is narrow, and the gate strait. But as we pass through the strait gate, its wideness is without limit.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> „Ще спим ли на самия праг на вечния свят? Ще бъдем ли вяли, студени и мъртви? О, дано в нашите църкви имаме Духа и диханието на Бога, вдъхнати в Неговия народ, за да може той да се изправи на нозете си и да живее. Нужно е да видим, че пътят е тесен и вратата — тясна. Но когато преминаваме през тясната врата, нейната широта е без предел.“ Manuscript Releases, volume 20, 217.

The four winds are held during the sealing of the one hundred and forty-four thousand, and the four winds are an “angry horse” that bears “death and destruction in its path.” On September 11, 2001 the third woe arrived into prophetic history bringing “death and destruction,” thus “angering the nations,” when it struck the spiritual glorious land “suddenly and unexpectedly.” On October 7, 2023, the third woe, continued on its path of “death and destruction” thus further “angering the nations” when it attacked the literal glorious land “suddenly and unexpectedly.” The first unexpected attack marked the beginning of the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, and the recent attack on October 7, 2023, marks the beginning of the ending period or “binding off” of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. Shall we sleep on the very verge of the eternal world?

Четирите ветрища са задържани по време на запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди, а четирите ветрища са „гневен кон“, който носи „смърт и разрушение по пътя си“. На 11 септември 2001 г. третото горко навлезе в пророческата история, като донесе „смърт и разрушение“ и така „разгневи народите“, когато порази духовната славна земя „внезапно и неочаквано“. На 7 октомври 2023 г. третото горко продължи по своя път на „смърт и разрушение“ и така още повече „разгневи народите“, когато нападна буквалната славна земя „внезапно и неочаквано“. Първото неочаквано нападение отбеляза началото на периода на запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди, а неотдавнашното нападение на 7 октомври 2023 г. отбелязва началото на заключителния период, или „обвързването“, на запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди. Нима ще спим на самия праг на вечния свят?

On both sacred pioneer charts Islam of the first and second woes is graphically illustrated by Islamic warriors riding upon their warhorses. The rider upon the warhorse of the first woe in both illustrations is carrying a spear, and the rider of the horse representing the second woe, is firing a rifle. The distinction is plainly identified in Revelation chapter nine, for it was in the history of the second woe, that gunpowder was invented and first used in warfare. Commenting on verses seventeen through nineteen, of Revelation chapter nine, Uriah Smith records the following:

И върху двете свещени пионерски схеми ислямът на първото и второто горко е графично изобразен чрез ислямски воини, яздещи бойните си коне. Ездачът върху бойния кон на първото горко и в двете изображения носи копие, а ездачът на коня, представящ второто горко, стреля с пушка. Това разграничение е ясно посочено в девета глава на Откровение, защото именно в историята на второто горко барутът е бил изобретен и за пръв път използван във война. Коментирайки стихове седемнадесет до деветнадесет от девета глава на Откровение, Урия Смит записва следното:

> “The first part of this description may have reference to the appearance of these horsemen. Fire, representing a color, stands for red, ‘as red as fire’ being a frequent term of expression; jacinth, or hyacinth, for blue; and brimstone, for yellow. And these colors greatly predominated in the dress of these warriors; so that the description, according to this view, would be accurately met in the Turkish uniform, which was composed largely of red, or scarlet, blue, and yellow. The heads of the horses were in appearance as the heads of lions to denote their strength, courage, and fierceness; while the last part of the verse undoubtedly has reference to the use of gunpowder and firearms for purposes of war, which were then but recently introduced. As the Turks discharged their firearms on horseback, it would appear to the distant beholder that the fire, smoke, and brimstone issued out of the horses’ mouths, as illustrated by the accompanying plate.

> „Първата част на това описание може да се отнася до външния вид на тези конници. Огънят, като обозначение на цвят, означава червено, като „червен като огън“ е често употребяван израз; яцинтът, или хиацинтът — синьо; а сярата — жълто. И тези цветове силно преобладаваха в облеклото на тези воини; така че описанието, според това разбиране, би намерило точно съответствие в турската униформа, която в голяма степен се състоеше от червено, или алено, синьо и жълто. Главите на конете бяха на вид като лъвски глави, за да обозначат тяхната сила, смелост и свирепост; докато последната част на стиха несъмнено се отнася до употребата на барут и огнестрелни оръжия за военни цели, които тогава бяха въведени едва наскоро. Тъй като турците изстрелваха огнестрелните си оръжия, яздейки на кон, на отдалечения наблюдател би се сторило, че огънят, димът и сярата излизат от устата на конете, както е показано в придружаващата илюстрация.

> “Respecting the use of firearms by the Turks in their campaign against Constantinople, Elliott (Horae Apocalypticae, Vol. I, pp. 482–484) thus speaks:—‘It was to “the fire and the smoke and the sulphur,” to the artillery and firearms of Mahomet, that the killing of the third part of men, i.e., the capture of Constantinople, and by consequence the destruction of the Greek empire, was owing. Eleven hundred years and more had now elapsed since her foundation by Constantine. In the course of them, Goths, Huns, Avars, Persians, Bulgarians, Saracens, Russians, and indeed the Ottoman Turks themselves, had made their hostile assaults, or laid siege against it. But the fortifications were impregnable by them. Constantinople survived, and with it the Greek empire. Hence the anxiety of the Sultan Mahomet to find that which would remove the obstacle. “Canst thou cast a cannon,” was his question to the founder of cannon that deserted to him, “of the size sufficient to batter down the wall of Constantinople?” Then the foundry was established at Adrianople, the cannon cast, the artillery prepared, and the siege began.’

> „Относно употребата на огнестрелни оръжия от турците в похода им срещу Константинопол, Елиът (Horae Apocalypticae, Vol. I, pp. 482–484) говори така: — „Именно на „огъня, дима и жупела“, на артилерията и огнестрелните оръжия на Мохамед, се дължеше избиването на третата част от човеците, т.е. превземането на Константинопол и, като последица, унищожението на Гръцката империя. Изминали бяха вече повече от единадесетстотин години от основаването ѝ от Константин. През това време готи, хуни, авари, перси, българи, сарацини, руси и дори самите османски турци бяха предприемали враждебните си нападения или бяха обсаждали града. Но укрепленията му бяха непревземаеми за тях. Константинопол оцеля и заедно с него — Гръцката империя. Оттук и тревогата на султан Мохамед да намери онова, което би премахнало пречката. „Можеш ли да отлееш оръдие“ — бил неговият въпрос към леяря на оръдия, който преминал на негова страна, — „с размер, достатъчен да събори стената на Константинопол?“ Тогава в Адрианопол била основана леярната, оръдието било отлято, артилерията подготвена и обсадата започнала.“

> “It well deserves remark, how Gibbon, always the unconscious commentator on the Apocalyptic prophecy, puts this new instrumentality of war into the foreground of his picture, in his eloquent and striking narrative of the final catastrophe of the Greek empire. In preparation for it, he gives the history of the recent invention of gunpowder, ‘that mixture of saltpeter, sulphur, and charcoal;’ tells of its earlier use by the Sultan Amurath, and also, as before said, of Mahomet’s foundry of larger cannon at Adrianople; then, in the progress of the siege itself, describes how ‘the volleys of lances and arrows were accompanied with the smoke, the sound, and the fire of the musketry and cannon;’ how ‘the long order of the Turkish artillery was pointed against the walls, fourteen batteries thundering at once on the most accessible places;’ how ‘the fortifications which had stood for ages against hostile violence were dismantled on all sides by the Ottoman cannon, many breaches opened, and near the gate of St. Romanus, four towers leveled with the ground:’ how, as ‘from the lines, the galleys, and the bridge, the Ottoman artillery thundered on all sides, the camp and city, the Greeks and the Turks, were involved in a cloud of smoke, which could only be dispelled by the final deliverance or destruction of the Roman empire:’ how ‘the double walls were reduced by the cannon to a heap of ruins:’ and how the Turks at length ‘rising through the breaches,’ ‘Constantinople was subdued, her empire subverted, and her religion trampled in the dust by the Moslem conquerors.’ I say it well deserves observation how markedly and strikingly Gibbon attributes the capture of the city, and so the destruction of the empire, to the Ottoman artillery. For what is it but a comment on the words of our prophecy? ‘By these three was the third part of men killed, by the fire, and by the smoke, and by the sulphur, which issued out of their mouths.’

> „Напълно заслужава да се отбележи как Гибън, винаги несъзнателният тълкувател на апокалиптичното пророчество, поставя това ново средство на войната на преден план в своята красноречива и поразителна повест за последната катастрофа на Гръцката империя. В подготовка за нея той излага историята на неотдавнашното изобретяване на барута, „тази смес от селитра, сяра и дървени въглища“; разказва за по-ранната му употреба от султан Амурад, а също, както бе казано по-рано, и за леярната на Махомет за по-големи оръдия в Адрианопол; после, в хода на самата обсада, описва как „залповете от копия и стрели бяха съпровождани от дима, гърма и огъня на мускетния и оръдейния огън“; как „дългият ред на турската артилерия беше насочен срещу стените, като четиринадесет батареи гърмяха наведнъж по най-достъпните места“; как „укрепленията, които векове наред бяха устоявали на вражеското насилие, бяха отвсякъде разрушени от османските оръдия, бяха отворени много проломи, а близо до портата на св. Роман четири кули бяха сринати до основи“; как, тъй като „от окопите, от галерите и от моста османската артилерия гърмеше от всички страни, лагерът и градът, гърците и турците, бяха обвити в облак дим, който можеше да бъде разпръснат само чрез окончателното избавление или разрушение на Римската империя“; как „двойните стени бяха сведени от оръдията до купчина развалини“; и как турците накрая, „издигайки се през проломите“, „Константинопол беше покорен, нейната империя — съборена, а нейната религия — стъпкана в праха от мюсюлманските завоеватели“. Казвам, че напълно заслужава да се отбележи колко ясно и поразително Гибън приписва превземането на града, а следователно и унищожението на империята, на османската артилерия. Защото какво е това, ако не коментар върху думите на нашето пророчество? „От тези три беше избита третата част от човеците — от огъня, от дима и от сярата, които излизаха от устата им.“

> “‘VERSE 18. By these three was the third part of men killed, by the fire, and by the smoke, and by the brimstone, which issued out of their mouths. 19. For their power is in their mouth, and in their tails; for their tails were like unto serpents, and had heads, and with them they do hurt.’

> „18. От тези три язви беше избита третата част от човеците — от огъня, и от дима, и от сярата, които излизаха от устата им. 19. Защото силата им е в устата им и в опашките им; понеже опашките им бяха като змии и имаха глави, и с тях нанасяха вреда.“

> “These verses express the deadly effect of the new mode of warfare introduced. It was by means of these agents,—gunpowder, firearms, and cannon,—that Constantinople was finally overcome, and given into the hands of the Turks.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 510–514.

> „Тези стихове изразяват смъртоносното въздействие на новия въведен начин на водене на война. Именно чрез тези средства — барут, огнестрелни оръжия и оръдия — Константинопол най-сетне бе покорен и предаден в ръцете на турците.“ Uriah Smith, Daniel and Revelation, 510–514.

We will continue the study of the third woe, in the next article.

В следващата статия ще продължим изучаването на третото горко.

> “I awoke from my sleep last night with a great burden upon my mind. I was delivering a message to our brethren and sisters, and it was a message of warning and instruction concerning the work of some who are advocating erroneous theories as to the reception of the Holy Spirit, and its operation through human agencies.

> „Снощи се събудих от съня си с голяма тежест в ума си. Предавах вест на нашите братя и сестри, и тя беше вест на предупреждение и наставление относно делото на някои, които застъпват погрешни теории относно приемането на Светия Дух и Неговото действие чрез човешки оръдия.

> “I was instructed that fanaticism similar to that which we were called to meet after the passing of the time in 1844 would come in among us again in the closing days of the message, and that we must meet this evil just as decidedly now as we met it in our early experiences.

> „Бях наставена, че фанатизъм, подобен на онзи, с който бяхме призвани да се сблъскаме след изтичането на времето през 1844 година, отново ще навлезе сред нас в заключителните дни на вестта и че трябва да се противопоставим на това зло също тъй решително сега, както му се противопоставихме в ранните си опитности.

> “We are standing on the threshold of great and solemn events. Prophecies are fulfilling. Strange and eventful history is being recorded in the books of heaven—events which it was declared should shortly precede the great day of God. Everything in the world is in an unsettled state. The nations are angry, and great preparations for war are being made. Nation is plotting against nation, and kingdom against kingdom. The great day of God is hasting greatly. But although the nations are mustering their forces for war and bloodshed, the command to the angels is still in force, that they hold the four winds until the servants of God are sealed in their foreheads.” Selected Messages, book 1, 221.

> „Стоим на прага на велики и тържествени събития. Пророчествата се изпълняват. В небесните книги се записва странна и изпълнена със събития история — събития, за които бе обявено, че скоро ще предшестват великия Божий ден. Всичко в света е в неустойчиво състояние. Народите се гневят и се правят големи приготовления за война. Народ замисля против народ и царство против царство. Великият Божий ден настъпва с голяма бързина. Но макар народите да събират силите си за война и кръвопролитие, заповедта към ангелите все още е в сила — да държат четирите ветрове, докато Божиите слуги не бъдат запечатани на челата си.“ Избрани вести, книга 1, 221.

Back to Articles