Article

# The Revelation of Jesus Christ - Number Eight

Откровението на Исус Христос — Числото осем

The Birth of a Nation

Раждането на един народ

Author

Jeff Pippenger

Published

October 31, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

The Midnight Cry message in the beginning ended at the opening of the investigative judgment, and the Midnight Cry message ends, at the opening of the executive judgment. The third woe of Islam brings judgment upon the United States for the passage of the Sunday law, and it represents a continuing and escalating judgment upon the entire world for their acceptance of their own Sunday law under the pressure of the civil persecuting power, represented by the ten kings who have committed fornication with Jezebel, the whore of Tyre.

Вестта на Среднощния вик в началото завърши с откриването на изследователния съд, а вестта на Среднощния вик завършва с откриването на изпълнителния съд. Третото горко на исляма докарва съд над Съединените щати за прокарването на неделния закон и представлява продължаващ и нарастващ съд над целия свят заради приемането от тяхна страна на собствения им неделен закон под натиска на гражданската преследваща власт, представена от десетте царе, които са блудствали с Езавел, тирската блудница.

> “As America, the land of religious liberty, shall unite with the Papacy in forcing the conscience and compelling men to honor the false sabbath, the people of every country on the globe will be led to follow her example.” Testimonies, volume 6, 18.

> „Когато Америка, страната на религиозната свобода, се съюзи с папството, за да насилва съвестта и да принуждава хората да почитат лъжливата събота, народите на всяка страна по земното кълбо ще бъдат подтикнати да последват нейния пример.“ Свидетелства, том 6, 18.

The Sunday law battle of the great controversy, is then fully engaged. Satan then appears to personate Christ.

Тогава битката около неделния закон във великата борба е в пълния си разгар. Тогава Сатана се явява, за да се представи за Христос.

> “By the decree enforcing the institution of the Papacy in violation of the law of God, our nation will disconnect herself fully from righteousness. When Protestantism shall stretch her hand across the gulf to grasp the hand of the Roman power, when she shall reach over the abyss to clasp hands with Spiritualism, when, under the influence of this threefold union, our country shall repudiate every principle of its Constitution as a Protestant and republican government, and shall make provision for the propagation of papal falsehoods and delusions, then we may know that the time has come for the marvelous working of Satan and that the end is near.” Testimonies, volume 5, 451.

> „Чрез указа, който налага установяването на Папството в нарушение на Божия закон, нашата нация ще се отдели напълно от правдата. Когато протестантизмът протегне ръката си през бездната, за да хване ръката на римската власт; когато протегне ръка над пропастта, за да се ръкува със спиритизма; когато под влиянието на този троен съюз нашата страна се отрече от всеки принцип на своята Конституция като протестантско и републиканско управление и предвиди мерки за разпространяването на папски лъжи и заблуди, тогава можем да знаем, че е дошло времето за чудотворното действие на Сатана и че краят е близо.“ Свидетелства, том 5, 451.

National apostasy is followed by national ruin.

Националното отстъпление е последвано от национална разруха.

> “The people of the United States have been a favored people; but when they restrict religious liberty, surrender Protestantism, and give countenance to popery, the measure of their guilt will be full, and ‘national apostasy’ will be registered in the books of heaven. The result of this apostasy will be national ruin.” Review and Herald, May 2, 1893.

> „Народът на Съединените щати е бил облагодетелстван народ; но когато те ограничат религиозната свобода, отстъпят от протестантизма и окажат подкрепа на папството, мярката на вината им ще се изпълни и „национално отстъпление“ ще бъде вписано в небесните книги. Резултатът от това отстъпление ще бъде национална гибел.“ Review and Herald, May 2, 1893.

The foolish Laodicean Adventists join hands with the papal power and are overthrown while the other flock of Christ that is still in Babylon escapes the hand of the papacy.

Безумните лаодикийски адвентисти се съюзяват с папската власт и биват повалени, докато другото Христово стадо, което все още е във Вавилон, избягва ръката на папството.

> He shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> И ще навлезе в славната земя, и много страни ще бъдат съкрушени; но тези ще се избавят от ръката му: Едом, Моав и първенците на амонците. Даниил 11:41.

Islam suddenly strikes the United States, as the seventh trumpet brings a judgment woe for the passage of the Sunday law.

Ислям внезапно поразява Съединените щати, когато седмата тръба донася съдебно горко за приемането на неделния закон.

> And I beheld, and heard an angel flying through the midst of heaven, saying with a loud voice, Woe, woe, woe, to the inhabiters of the earth by reason of the other voices of the trumpet of the three angels, which are yet to sound! Revelation 8:13.

> И видях и чух един ангел, който летеше посред небето и казваше със силен глас: Горко, горко, горко на жителите на земята поради останалите гласове на тръбата на тримата ангели, които още предстои да затръбят! Откровение 8:13.

The ensign that represents the two witnesses in Revelation eleven is then portrayed by John in Revelation chapter twelve as a woman clothed with the sun, and prophetically portrayed with the symbolism of the beginning and the end.

Тогава знамето, което представлява двамата свидетели в единадесета глава на Откровението, е представено от Йоан в дванадесета глава на Откровението като жена, облечена в слънцето, и пророчески изобразено чрез символиката на началото и на края.

> And there appeared a great wonder in heaven; a woman clothed with the sun, and the moon under her feet, and upon her head a crown of twelve stars: And she being with child cried, travailing in birth, and pained to be delivered. And there appeared another wonder in heaven; and behold a great red dragon, having seven heads and ten horns, and seven crowns upon his heads. And his tail drew the third part of the stars of heaven, and did cast them to the earth: and the dragon stood before the woman which was ready to be delivered, for to devour her child as soon as it was born. And she brought forth a man child, who was to rule all nations with a rod of iron: and her child was caught up unto God, and to his throne. Revelation 12:1–5.

> И яви се голямо знамение на небето: жена, облечена със слънцето, и луната под нозете ѝ, и на главата ѝ венец от дванадесет звезди. И тя, бидейки непразна, викаше, като се мъчеше в родилни болки и страдаше, за да роди. И яви се друго знамение на небето; и ето, голям червен змей, който имаше седем глави и десет рога, и на главите си седем корони. И опашката му повлече третата част от небесните звезди и ги хвърли на земята; и змеят застана пред жената, която щеше да роди, за да погълне детето ѝ веднага щом се роди. И тя роди мъжко дете, което щеше да управлява всички народи с железен жезъл; и детето ѝ бе грабнато при Бога и при Неговия престол. Откровение 12:1–5.

She is standing upon the moon, and clothed with the sun. The moon is a reflection of the sun, and therefore prophetically typifies the sun. The twelve stars in her crown represent the twelve tribes of ancient Israel at the beginning of ancient Israel, which typify the twelve disciples at the end of ancient Israel. The twelve stars that are the twelve disciples at the end of ancient Israel, are also the twelve apostles at the beginning of modern Israel. They therefore typify the one hundred and forty-four thousand at the end of modern Israel, who are disciples and apostles. At the beginning of the history where the disciples represent both an ending of ancient Israel and the apostles the beginning of modern Israel, the woman who is the church, was pregnant with Christ. He is the “man child” who would be caught up to God after His death and resurrection.

Тя стои върху луната и е облечена със слънцето. Луната е отражение на слънцето и затова в пророчески смисъл е образ на слънцето. Дванадесетте звезди в короната ѝ представляват дванадесетте племена на древния Израил в началото на древния Израил, които са образ на дванадесетте ученици в края на древния Израил. Дванадесетте звезди, които са дванадесетте ученици в края на древния Израил, са също и дванадесетте апостоли в началото на съвременния Израил. Следователно те са образ и на сто четиридесет и четирите хиляди в края на съвременния Израил, които са ученици и апостоли. В началото на онази история, в която учениците представляват едновременно края на древния Израил, а апостолите — началото на съвременния Израил, жената, която е църквата, беше бременна с Христос. Той е „мъжкото дете“, което щеше да бъде грабнато при Бога след Своята смърт и възкресение.

The woman therefore, also typifies the birth of the one hundred and forty-four thousand, who also ascend into heaven after being resurrected from the valley of death. Once they are in heaven, she would also give birth to another child, that represents the other flock that comes out of Babylon at the Sunday law.

Следователно жената също така предобразява раждането на сто четиридесет и четирите хиляди, които също възлизат на небето, след като бъдат възкресени от долината на смъртта. Щом се озоват на небето, тя ще роди и друго дете, което представя другото стадо, излизащо от Вавилон при неделния закон.

> Before she travailed, she brought forth; before her pain came, she was delivered of a man child. Who hath heard such a thing? who hath seen such things? Shall the earth be made to bring forth in one day? or shall a nation be born at once? for as soon as Zion travailed, she brought forth her children. Shall I bring to the birth, and not cause to bring forth? saith the Lord: shall I cause to bring forth, and shut the womb? saith thy God. Isaiah 66:7–9.

> Преди да се мъчи, тя роди; преди да ѝ дойдат болките, тя се избави от мъжко дете. Кой е чул такова нещо? кой е видял такива неща? Ще роди ли земята в един ден? или ще се роди ли народ изведнъж? защото щом Сион се замъчи, роди чадата си. Аз ли ще доведа до раждане, и няма да дам да роди? казва Господ; Аз ли ще дам да роди, и ще затворя утробата? казва твоят Бог. Исая 66:7–9.

In the time of the earth beast’s rule, a nation is born at once. That nation is the one hundred and forty-four thousand, for they are those who perfectly reflect the character of Christ. They are those typified by the “man child” Jesus. They are Isaiah’s “man child,” who is born before the woman goes into labor. The dead dry bones that the world rejoiced over when they were murdered by the beast from the bottomless pit, will be comforted in Jerusalem, and they will then rejoice with the woman who brings forth the “man child.” They are brought forth before she travails and then she travails and brings forth “her” other “children,” as the Gentiles then respond to the message of the third angel as a flowing river, as the message sweeps across the land as a tidal wave. They are born in a great crisis, representing her travail. The woman of Revelation twelve, essentially has twins. The first born are the one hundred and forty-four thousand who are identified as the first fruits, and the Gentiles as the great ingathering of the summertime harvest.

Във времето на управлението на земния звяр един народ се ражда изведнъж. Този народ са сто четиридесет и четирите хиляди, защото те са онези, които съвършено отразяват Христовия характер. Те са онези, които са предобразени от „младенеца от мъжки пол“ Исус. Те са „младенецът от мъжки пол“ на Исая, който се ражда, преди жената да изпадне в родилни болки. Мъртвите сухи кости, над които светът се радваше, когато бяха убити от звяра от бездната, ще бъдат утешени в Ерусалим, и тогава ще се радват с жената, която ражда „младенеца от мъжки пол“. Те биват родени, преди тя да започне да се мъчи, а след това тя се мъчи и ражда „другите“ свои „деца“, когато езичниците тогава откликват на вестта на третия ангел като течаща река, докато вестта се разлива по земята като приливна вълна. Те се раждат в голяма криза, която представя нейните родилни мъки. Жената от Откровение дванадесета глава по същество има близнаци. Първородните са сто четиридесет и четирите хиляди, които са определени като първите плодове, а езичниците — като великото събиране на лятната жетва.

> Rejoice ye with Jerusalem, and be glad with her, all ye that love her: rejoice for joy with her, all ye that mourn for her: That ye may suck, and be satisfied with the breasts of her consolations; that ye may milk out, and be delighted with the abundance of her glory. For thus saith the Lord, Behold, I will extend peace to her like a river, and the glory of the Gentiles like a flowing stream: then shall ye suck, ye shall be borne upon her sides, and be dandled upon her knees. As one whom his mother comforteth, so will I comfort you; and ye shall be comforted in Jerusalem. And when ye see this, your heart shall rejoice, and your bones shall flourish like an herb: and the hand of the Lord shall be known toward his servants, and his indignation toward his enemies. Isaiah 66:10–14.

> Веселете се с Йерусалим и се радвайте с него всички, които го любите; ликувайте от радост с него всички, които тъгувате за него; за да сучете и да се наситите от гърдите на неговите утехи, за да доите и да се наслаждавате на изобилието на неговата слава. Защото така казва Господ: Ето, ще простра към него мир като река и славата на народите като преливащ поток; тогава ще сучете, ще бъдете носени на хълбока и люлeни на коленете. Както майка утешава сина си, така Аз ще утеша вас; и ще бъдете утешени в Йерусалим. И когато видите това, сърцето ви ще се зарадва и костите ви ще разцъфнат като трева; и ръката на Господа ще се познае към Неговите слуги, а негодуванието Му — към Неговите врагове. Исая 66:10–14.

Those that “mourn” for Jerusalem are those that sigh and cry for the abominations done within her and who have been sealed, and they are sealed in advance of the Sunday law. We are now in the “closing work for the church,” which are the final moments of the sealing of the one hundred and forty-four thousand.

Онези, които „скърбят“ за Йерусалим, са онези, които въздишат и викат поради мерзостите, вършени в него, и които са били запечатани; и те биват запечатани преди неделния закон. Ние сега се намираме в „заключителното дело за църквата“, което представлява последните мигове от запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди.

> “The true people of God, who have the spirit of the work of the Lord and the salvation of souls at heart, will ever view sin in its real, sinful character. They will always be on the side of faithful and plain dealing with sins which easily beset the people of God. Especially in the closing work for the church, in the sealing time of the one hundred and forty-four thousand who are to stand without fault before the throne of God, will they feel most deeply the wrongs of God’s professed people. This is forcibly set forth by the prophet’s illustration of the last work under the figure of the men each having a slaughter weapon in his hand. One man among them was clothed with linen, with a writer’s inkhorn by his side. ‘And the Lord said unto him, Go through the midst of the city, through the midst of Jerusalem, and set a mark upon the foreheads of the men that sigh and that cry for all the abominations that be done in the midst thereof.’” Testimonies, volume 3, 266.

> „Истинският Божи народ, който носи в сърцето си духа на Господното дело и спасението на души, винаги ще гледа на греха в неговия действителен, греховен характер. Те винаги ще бъдат на страната на вярното и открито изобличаване на грехове, които лесно сполитат Божия народ. Особено в заключителното дело за църквата, във времето на запечатването на сто четиридесет и четирите хиляди, които трябва да застанат без недостатък пред Божия престол, те ще чувстват най-дълбоко неправдите на онези, които изповядват, че са Божий народ. Това е силно представено чрез пророческата илюстрация на последното дело под образа на мъжете, всеки от които има в ръката си оръжие за клане. Един човек между тях беше облечен в ленени дрехи, с писарска мастилница при хълбока си. „И Господ му каза: Мини през средата на града, през средата на Йерусалим, и сложи белег на челата на мъжете, които въздишат и плачат за всички мерзости, които се вършат сред него.““ Свидетелства, том 3, 266.

Those that “sigh and cry” are sealed before the destroying angels with the slaughter weapons go through the church, which is represented as Jerusalem.

Онези, които „въздишат и плачат“, са запечатани, преди ангелите на унищожението със сечивата за клане да преминат през църквата, представена като Ерусалим.

> “The command is: ‘Go through the midst of the city, through the midst of Jerusalem, and set a mark upon the foreheads of the men that sigh and that cry for all the abominations that be done in the midst thereof.’ These sighing, crying ones had been holding forth the words of life; they had reproved, counseled, and entreated. Some who had been dishonoring God repented and humbled their hearts before Him. But the glory of the Lord had departed from Israel; although many still continued the forms of religion, His power and presence were lacking.

> „Заповедта е: „Мини през средата на града, през средата на Ерусалим, и постави белег върху челата на мъжете, които въздишат и плачат заради всички мерзости, които се вършат сред него.“ Тези въздишащи и плачещи бяха изнасяли словата на живота; бяха изобличавали, съветвали и умолявали. Някои, които бяха безчестили Бога, се покаяха и смириха сърцата си пред Него. Но славата на Господа беше отстъпила от Израил; макар мнозина все още да продължаваха с формите на религията, Неговата сила и присъствие липсваха.

> “In the time when His wrath shall go forth in judgments, these humble, devoted followers of Christ will be distinguished from the rest of the world by their soul anguish, which is expressed in lamentation and weeping, reproofs and warnings. While others try to throw a cloak over the existing evil, and excuse the great wickedness everywhere prevalent, those who have a zeal for God’s honor and a love for souls will not hold their peace to obtain favor of any. Their righteous souls are vexed day by day with the unholy works and conversation of the unrighteous. They are powerless to stop the rushing torrent of iniquity, and hence they are filled with grief and alarm. They mourn before God to see religion despised in the very homes of those who have had great light. They lament and afflict their souls because pride, avarice, selfishness, and deception of almost every kind are in the church. The Spirit of God, which prompts to reproof, is trampled underfoot, while the servants of Satan triumph. God is dishonored, the truth made of none effect.

> „Във времето, когато Неговият гняв ще излезе в съдби, тези смирени, предани последователи на Христос ще се отличават от останалия свят със скръбта на душите си, изразявана в ридание и плач, в изобличения и предупреждения. Докато други се опитват да покрият със завеса съществуващото зло и да извиняват голямото нечестие, навсякъде преобладаващо, онези, които имат ревност за Божията чест и любов към душите, няма да мълчат, за да спечелят благоволението на когото и да било. Техните праведни души се измъчват ден след ден от нечестивите дела и разговорите на неправедните. Те са безсилни да спрат устремния порой на беззаконието и затова са изпълнени със скръб и тревога. Те скърбят пред Бога, като виждат религията презирана тъкмо в домовете на онези, които са имали голяма светлина. Те оплакват и смиряват душите си, защото в църквата има гордост, користолюбие, себелюбие и измама от почти всякакъв вид. Божият Дух, Който подбужда към изобличение, е потъпкан, докато слугите на Сатана тържествуват. Бог е обезчестен, истината е направена безсилна.“

> “The class who do not feel grieved over their own spiritual declension, nor mourn over the sins of others, will be left without the seal of God. The Lord commissions His messengers, the men with slaughtering weapons in their hands: ‘Go ye after him through the city, and smite: let not your eye spare, neither have ye pity: slay utterly old and young, both maids, and little children, and women: but come not near any man upon whom is the mark; and begin at My sanctuary. Then they began at the ancient men which were before the house.

> „Онези, които не чувстват скръб заради собствения си духовен упадък, нито скърбят за греховете на другите, ще бъдат оставени без Божия печат. Господ възлага на Своите вестители, мъжете с оръжия за клане в ръцете си: „Идете след него през града и поразявайте; окото ви да не пощади, нито се смилявайте; избийте напълно старци и млади, девици, малки деца и жени; но не се приближавайте до никого, върху когото е белегът; и започнете от Моето светилище.“ Тогава започнаха от старейшините, които бяха пред дома.“

> “Here we see that the church—the Lord’s sanctuary—was the first to feel the stroke of the wrath of God. The ancient men, those to whom God had given great light and who had stood as guardians of the spiritual interests of the people, had betrayed their trust. They had taken the position that we need not look for miracles and the marked manifestation of God’s power as in former days. Times have changed. These words strengthen their unbelief, and they say: The Lord will not do good, neither will He do evil. He is too merciful to visit His people in judgment. Thus ‘Peace and safety’ is the cry from men who will never again lift up their voice like a trumpet to show God’s people their transgressions and the house of Jacob their sins. These dumb dogs that would not bark are the ones who feel the just vengeance of an offended God. Men, maidens, and little children all perish together.” Testimonies, volume 5, 210, 211.

> „Тук виждаме, че църквата — Господното светилище — бе първата, която почувства удара на Божия гняв. Старците, онези, на които Бог бе дал голяма светлина и които бяха стояли като пазители на духовните интереси на народа, бяха изменили на повереното им. Те бяха заели становището, че не е нужно да очакваме чудеса и явното проявление на Божията сила, както в предишните дни. Времената са се променили. Тези думи укрепват неверието им и те казват: Господ няма да стори добро, нито ще стори зло. Той е твърде милостив, за да посети народа Си със съд. Така „Мир и безопасност“ е викът на мъже, които никога вече няма да издигнат гласа си като тръба, за да покажат на Божия народ престъпленията му и на Якововия дом — греховете му. Тези неми кучета, които не искаха да лаят, са онези, които чувстват справедливото възмездие на оскърбения Бог. Мъже, девойки и малки деца всички загиват заедно.“ Свидетелства, том 5, 210, 211.

Isaiah forty begins by employing the symbolism of a doubling, which is a prophetic marker of the Midnight Cry message that is a second message that unites with the message of the fall of Babylon. The fall of Babylon is doubled when it is expressed prophetically. The phrase is “Babylon is fallen, is fallen.”

Исая четиридесета глава започва, като използва символиката на удвояването, което е пророчески белег на вестта на Среднощния вик — втора вест, която се съединява с вестта за падането на Вавилон. Падането на Вавилон е удвоено, когато е изразено пророчески. Изразът е: „Падна Вавилон, падна.“

> And there followed another angel, saying, Babylon is fallen, is fallen, that great city, because she made all nations drink of the wine of the wrath of her fornication. Revelation 14:8.

> И друг ангел последва, като казваше: Падна, падна Вавилон, онзи велик град, защото тя напои всичките народи с виното на яростта на своето блудство. Откровение 14:8.

There are two biblical falls of literal Babylon, and there are two biblical falls of spiritual Babylon. Together they represent four historical witnesses which identify the prophetic characteristics of Babylon’s fall.

Има две библейски падения на буквалния Вавилон и две библейски падения на духовния Вавилон. Заедно те представляват четири исторически свидетелства, които определят пророческите характеристики на падението на Вавилон.

> And he cried mightily with a strong voice, saying, Babylon the great is fallen, is fallen, and is become the habitation of devils, and the hold of every foul spirit, and a cage of every unclean and hateful bird. Revelation 18:2.

> И извика мощно със силен глас, казвайки: Падна, падна великият Вавилон и стана жилище на демони и свърталище на всеки нечист дух, и клетка на всяка нечиста и омразна птица. Откровение 18:2.

Literal Babylon fell as Babel in the time of Nimrod, and literal Babylon also fell in the time of Belshazzar. Spiritual Babylon fell in 1798, and its final fall is repeatedly illustrated in the Scriptures. For this reason, the message of the fall of Babylon contains the prophetic symbolism of the doubling. With Babylon’s fall there is a doubling, but there are also two other primary prophetic reasons for the phenomenon of doubling.

Буквалният Вавилон падна като Бавел във времето на Нимрод, а буквалният Вавилон падна също и във времето на Валтасар. Духовният Вавилон падна през 1798 г., а неговото окончателно падение многократно е онагледено в Писанията. Поради тази причина вестта за падането на Вавилон съдържа пророческата символика на удвояването. С падането на Вавилон има удвояване, но съществуват и още две други основни пророчески причини за явлението удвояване.

The second reason is that as a message it represents a message that is joined by a second message. It represents two messages. There are other significant truths associated with the meaning and structure of the second angel’s message, but we are simply noting that Isaiah’s final prophetic narrative that begins in chapter forty, begins with the doubling of the symbol of the Comforter, which Christ promised to provide His people, while he tarried in the heavenly sanctuary.

Втората причина е, че като вест тя представя вест, към която се присъединява втора вест. Тя представя две вести. Има и други значими истини, свързани със значението и структурата на вестта на втория ангел, но ние просто отбелязваме, че последният пророчески разказ на Исая, който започва в четиридесета глава, започва с удвояването на символа на Утешителя, Когото Христос обеща да предостави на Своя народ, докато пребиваваше в небесното светилище.

> Comfort ye, comfort ye my people, saith your God. Speak ye comfortably to Jerusalem, and cry unto her, that her warfare is accomplished, that her iniquity is pardoned: for she hath received of the Lord’s hand double for all her sins. Isaiah 40:1, 2.

> Утешавайте, утешавайте Моя народ, казва вашият Бог. Говорете утешително на Йерусалим и извикайте към него, че воинстването му се свърши, че беззаконието му е простено; защото прие от ръката на Господа двойно за всичките си грехове. Исая 40:1, 2.

There is no other passage in the Bible that speaks more specifically concerning the element of Christ’s character as the Alpha and Omega, as the passage in Isaiah forty to the end of the book. As the Alpha and Omega, Christ places the signature of His name as Alpha and Omega upon this passage, for when you get to the end of Isaiah, he once again refers to the Comforter, for Christ is the Word, and He is the beginning and ending.

Няма друг пасаж в Библията, който да говори по-определено относно елемента от характера на Христос като Алфа и Омега, както пасажът от Исая четиридесета глава до края на книгата. Като Алфа и Омега, Христос полага подписа на Своето име като Алфа и Омега върху този пасаж, защото, когато стигнете до края на Исая, Той отново се отнася към Утешителя, понеже Христос е Словото и Той е началото и краят.

> Thus saith the Lord, The heaven is my throne, and the earth is my footstool: where is the house that ye build unto me? and where is the place of my rest? For all those things hath mine hand made, and all those things have been, saith the Lord: but to this man will I look, even to him that is poor and of a contrite spirit, and trembleth at my word. He that killeth an ox is as if he slew a man; he that sacrificeth a lamb, as if he cut off a dog’s neck; he that offereth an oblation, as if he offered swine’s blood; he that burneth incense, as if he blessed an idol. Yea, they have chosen their own ways, and their soul delighteth in their abominations. I also will choose their delusions, and will bring their fears upon them; because when I called, none did answer; when I spake, they did not hear: but they did evil before mine eyes, and chose that in which I delighted not. Isaiah 66:1–4.

> Тъй казва Господ: Небето е Мой престол, а земята — Мое подножие; къде е домът, който Ми съграждате? и къде е мястото на Моя покой? Защото всичко това го е създала Моята ръка, и така всичко това е станало, казва Господ; но към този ще погледна — към онзи, който е сиромах и със съкрушен дух, и трепери пред словото Ми. Който коли вол, е като че ли убива човек; който жертва агне — като че ли отсича врат на куче; който принася принос — като че ли принася свинска кръв; който кади с тамян — като че ли благославя идол. Да! Те избраха своите собствени пътища, и душата им се наслаждава в мерзостите им. И Аз ще избера техните заблуди и ще докарам върху тях онова, от което се боят; защото, когато виках, никой не отговаряше; когато говорех, те не слушаха; а вършеха зло пред очите Ми и избираха онова, в което не благоволях. Исая 66:1–4.

The question is raised concerning what house did God’s people build for Him? Did they raise Peter’s spiritual house or the synagogue of Satan? God identifies that the house that He built, is made up of those that are of a “poor and of a contrite spirit, and” those who “trembleth at” God’s “word.” He contrasts those who tremble at His word with another class that offer unclean offerings, who have chosen their own way. Those of the class that are offering unclean offerings will find as did the Jews, that their house is to be left to them desolate.

Повдига се въпросът: какъв дом построи Божият народ за Него? Издигнаха ли те духовния дом на Петър, или синагогата на Сатана? Бог посочва, че домът, който Той е съградил, се състои от онези, които са „съкрушен и смирен духом“ и които „треперят от“ Божието „слово“. Той противопоставя онези, които треперят от Неговото слово, на друга класа, която принася нечисти приноси и е избрала своя собствен път. Онези от класа, която принася нечисти приноси, ще установят, както и юдеите, че техният дом ще им бъде оставен пуст.

All the prophets speak of the end of the world, and this is an illustration of the distinction between the wise, who tremble at His Word, and the foolish that are offering abominations to God, abominations that their souls delight in. For this reason, God will choose the delusions for the foolish Laodicean virgins, which is the delusion which the apostle Paul identifies is brought about for accepting a “lie.”

Всички пророци говорят за края на света, и това е илюстрация на разграничението между мъдрите, които треперят пред Неговото Слово, и безумните, които принасят мерзости на Бога — мерзости, в които душите им намират удоволствие. Поради тази причина Бог ще избере заблудите за безумните лаодикийски девици — заблудата, която апостол Павел посочва, че бива допусната поради приемането на една „лъжа“.

The “lie” is a specific symbol in Adventism’s history, and it was accepted by the builders in 1863, and built upon throughout Advent history. It was a lie that produced a false foundation, and they there began to erect a counterfeit false temple. Their work of counterfeiting the true temple continues until “the last days.” Isaiah places the context of chapter sixty-six within the separation of the wise and foolish virgins. Isaiah is identifying the prophetic history that he marked in the first verse of Isaiah forty when Christ promised to send the Comforter three and a half symbolic days after the disappointment of July 18, 2020.

„Лъжата“ е специфичен символ в историята на адвентизма и бе приета от строителите през 1863 г., а върху нея се градеше през цялата адвентна история. Тя беше лъжа, която произведе фалшива основа, и там те започнаха да издигат един подправен, лъжлив храм. Тяхното дело на подправяне на истинския храм продължава до „последните дни“. Исая поставя контекста на шейсет и шеста глава в рамките на отделянето на мъдрите и неразумните девици. Исая посочва пророческата история, която отбеляза в първия стих на Исая четиридесета глава, когато Христос обеща да изпрати Утешителя три и половина символични дни след разочарованието на 18 юли 2020 г.

> Hear the word of the Lord, ye that tremble at his word; Your brethren that hated you, that cast you out for my name’s sake, said, Let the Lord be glorified: but he shall appear to your joy, and they shall be ashamed. A voice of noise from the city, a voice from the temple, a voice of the Lord that rendereth recompence to his enemies. Isaiah 66:5, 6.

> Слушайте словото на Господа, вие, които треперите пред словото Му: Вашите братя, които ви намразиха, които ви изпъдиха заради Моето име, казваха: Нека се прослави Господ; но Той ще се яви за ваша радост, а те ще се посрамят. Глас на шум от града, глас от храма, гласът на Господа, Който въздава отплата на Своите врагове. Исая 66:5, 6.

From 1798 to 1844, in the movement of the Millerites, the Lord erected a spiritual temple that, as the messenger of the covenant He came suddenly unto in 1844. The Lord erects a spiritual temple in the movement of the one hundred and forty-four thousand, that He might suddenly come and enter into covenant with that temple. Peter, in his first epistle, chapter two calls that temple a “spiritual house.” Those that “hear the word of the Lord” are those that John in the Revelation refers to when he says those that hear are “blessed.” They are the ensign, for the ensign is made up of “the outcasts of Israel.” The foolish Laodiceans will be ashamed when the Lord glorifies Himself in the Philadelphians who tremble at His Word, and His Word is “truth.”

От 1798 до 1844 година, в движението на милеритите, Господ издигна духовен храм, в който, като Вестител на завета, Той внезапно дойде през 1844 година. Господ издига духовен храм в движението на сто четиридесет и четирите хиляди, за да може внезапно да дойде и да встъпи в завет с този храм. Петър, в първото си послание, втора глава, нарича този храм „духовен дом“. Онези, които „слушат словото Господне“, са онези, за които Йоан в Откровението говори, когато казва, че онези, които слушат, са „блажени“. Те са знамето, защото знамето се състои от „изгнаниците на Израиля“. Безумните лаодикийци ще се посрамят, когато Господ се прослави във филаделфийците, които треперят пред Неговото Слово, а Неговото Слово е „истина“.

The three voices that are heard during the period when the wise and foolish are being separated from the other class, comes from “the city,” from “the temple” and from “the Lord that renders recompense.” The first “voice” from the city is “a voice of noise,” and the “noise” is the arrival of the Comforter that comes suddenly.

Трите гласа, които се чуват през периода, когато мъдрите и неразумните биват отделяни от другата класа, идват „от града“, „от храма“ и „от Господа, Който въздава възмездие“. Първият „глас“ от града е „глас на шум“, а „шумът“ е идването на Утешителя, Който идва внезапно.

> And when the day of Pentecost was fully come, they were all with one accord in one place. And suddenly there came a sound from heaven as of a rushing mighty wind, and it filled all the house where they were sitting. And there appeared unto them cloven tongues like as of fire, and it sat upon each of them. Acts 2:1-3.

> И когато настъпи денят на Петдесетница, те всички бяха единодушно на едно място. И внезапно се чу шум от небето, като от силен устремен вятър, и изпълни цялата къща, където седяха. И явиха им се езици, като че разделени, като от огън, и по един се спря върху всеки от тях. Деяния 2:1-3.

The word translated as “sound” in Acts chapter two, verse two, means a “noise,” and a “rumor.” A “rumor,” is a prophecy. The “sound” or “noise” that comes from “the city” is represented by “a mighty wind.” The “voice of noise from the city,” is the “rumor” or prophetic message of Islam that marks the arrival of the Comforter in the valley of dry bones that were slain in “the street of the great city, which spiritually is called Sodom and Egypt, where also our Lord was crucified.”

Думата, преведена като „шум“ в Деяния, глава втора, стих втори, означава „шум“ и „слух“. „Слухът“ е пророчество. „Звукът“ или „шумът“, който идва от „града“, е представен чрез „силен вятър“. „Гласът на шум от града“ е „слухът“ или пророческото послание на исляма, което бележи идването на Утешителя в долината на сухите кости, които бяха избити на „улицата на великия град, който духовно се нарича Содом и Египет, гдето и нашият Господ биде разпнат.“

In chapter forty of Isaiah, the “voice” that was to prepare the way for “the messenger of the covenant,” asked what message he should “cry.” He was told to “cry” the message of Islam. In Acts the “sound” that filled Peter’s spiritual “house” was a “rushing mighty wind,” which in Ezekiel thirty-seven, came from the four winds of Islam.

В четиридесетата глава на Исая „гласът“, който трябваше да приготви пътя за „вестителя на завета“, попита какво послание трябва да „възвести“. Беше му казано да „възвести“ посланието на исляма. В Деяния „шумът“, който изпълни духовния „дом“ на Петър, беше „силен, носещ се вятър“, който в Езекиил тридесет и седма глава идваше от четирите ветрища на исляма.

> A voice of noise from the city, a voice from the temple, a voice of the Lord that rendereth recompence to his enemies. Isaiah 66:6.

> Глас на смут иде от града, глас от храма, глас Господен, Който въздава възмездие на Своите врагове. Исая 66:6.

From the street where our Lord was crucified the Comforter first informs the “voice” of the one who cries in the wilderness, what the message is to be. Then the mighty army that is the temple that has been erected, as typified in the beginning movement from 1798 to 1844, swells the cry. The movement of the mighty army as they proclaim the cry of Islam leads to the third “voice” identifying God’s voice of the judgment upon the United States for the passage of the Sunday law. It is there that the Lord renders recompense. The three voices are governed within the structure of the hidden history of the seven thunders, which represents the beginning, middle and ending letters of the Hebrew word that was created by the Wonderful Linguist and is translated as “truth”. You cannot make this stuff up!

От улицата, където бе разпнат нашият Господ, Утешителят най-напред известява на „гласа“ на онзи, който вика в пустинята, каква трябва да бъде вестта. След това могъщата войска, която е издигнатият храм, както бе предобразено в началното движение от 1798 до 1844 година, усилва вика. Движението на могъщата войска, когато те прогласяват вика за исляма, води до третия „глас“, който отъждествява Божия глас на съда над Съединените щати поради приемането на неделния закон. Именно там Господ въздава възмездие. Трите гласа се управляват в рамките на структурата на скритата история на седемте гръма, която представлява началната, средната и крайната буква на еврейската дума, сътворена от Чудния Лингвист и преведена като „истина“. Това не можеш да си го измислиш!

In agreement with the prophetic history we have been identifying, Isaiah then addresses the birth of a nation.

В съгласие с пророческата история, която разглеждаме, Исая след това се обръща към раждането на един народ.

> Before she travailed, she brought forth; before her pain came, she was delivered of a man child. Who hath heard such a thing? who hath seen such things? Shall the earth be made to bring forth in one day? or shall a nation be born at once? for as soon as Zion travailed, she brought forth her children. Shall I bring to the birth, and not cause to bring forth? saith the Lord: shall I cause to bring forth, and shut the womb? saith thy God. Isaiah 66:7–9.

> Преди да се мъчи в родилни болки, тя роди; преди да дойде болката ѝ, се освободи от мъжко дете. Кой е чул такова нещо? Кой е видял такива неща? Ще роди ли земята за един ден? Или ще се роди ли народ изведнъж? Защото щом Сион се замъчи в родилни болки, роди чадата си. Нима Аз ще доведа до раждане и няма да дам да роди? казва Господ; нима Аз, Който давам да се ражда, ще затворя утробата? казва твоят Бог. Исая 66:7–9.

The nation that is born before the woman travails was recently in the street, dead and dry while the whole world rejoiced over her circumstances. But when the two witnesses stood, those who had been rejoicing in their death were afraid. Once the dead dry slain bodies stand up as a nation, all that love Jerusalem will then rejoice with her. Those that love Jerusalem include not only the nation of the one hundred and forty-four thousand, but also God’s other flock that are then called out of Babylon. The resurrection from the disappointment of July 18, 2020, is accomplished by the arrival of the Comforter, which will make the dead dry “bones” “flourish like an herb.”

Народът, който се ражда, преди жената да се замъчи в родилни болки, неотдавна беше на улицата, мъртъв и сух, докато целият свят се радваше на неговото състояние. Но когато двамата свидетели се изправиха, онези, които се бяха радвали на тяхната смърт, се уплашиха. Щом мъртвите, сухи, избити тела се изправят като народ, тогава всички, които обичат Ерусалим, ще се зарадват с него. Онези, които обичат Ерусалим, включват не само народа на сто четиридесет и четирите хиляди, но и другото Божие стадо, което тогава бива извикано от Вавилон. Възкресението от разочарованието на 18 юли 2020 г. се осъществява чрез идването на Утешителя, което ще направи мъртвите, сухи „кости“ да „разцъфтят като трева“.

> Rejoice ye with Jerusalem, and be glad with her, all ye that love her: rejoice for joy with her, all ye that mourn for her: That ye may suck, and be satisfied with the breasts of her consolations; that ye may milk out, and be delighted with the abundance of her glory. For thus saith the Lord, Behold, I will extend peace to her like a river, and the glory of the Gentiles like a flowing stream: then shall ye suck, ye shall be borne upon her sides, and be dandled upon her knees. As one whom his mother comforteth, so will I comfort you; and ye shall be comforted in Jerusalem. And when ye see this, your heart shall rejoice, and your bones shall flourish like an herb: and the hand of the Lord shall be known toward his servants, and his indignation toward his enemies. Isaiah 66:10–14.

> Развеселете се с Иерусалим и радвайте се с него, всички вие, които го любите; ликувайте от радост с него, всички вие, които скърбите за него; за да сучете и да се наситите от гърдите на неговите утешения; за да изсмуквате и да се наслаждавате на изобилието на неговата слава. Защото така казва Господ: Ето, ще простра към него мир като река и славата на народите като преливащ поток; тогава ще сучете, ще бъдете носени на хълбока и ще бъдете люлеяни на колене. Както онзи, когото утешава майка му, така ще утеша Аз вас; и в Иерусалим ще бъдете утешени. И когато видите това, сърцето ви ще се зарадва и костите ви ще разцъфтят като трева; и ръката Господня ще се познае към Неговите слуги, а негодуванието Му — към Неговите врагове. Исая 66:10–14.

The Alpha and Omega places the ending of Isaiah’s last narrative right where it started in the beginning, with the identification of the arrival of the Comforter. And as is always the case, with every message that represents the Elijah message, it is placed within the context of the Lord striking the earth with a curse.

Алфата и Омегата поставя завършека на последния разказ на Исая точно там, където той е започнал в началото — с отъждествяването на идването на Утешителя. И, както винаги е случаят с всяка вест, която представлява Илиевата вест, тя е поставена в контекста на това, че Господ поразява земята с проклятие.

> For, behold, the Lord will come with fire, and with his chariots like a whirlwind, to render his anger with fury, and his rebuke with flames of fire. For by fire and by his sword will the Lord plead with all flesh: and the slain of the Lord shall be many. They that sanctify themselves, and purify themselves in the gardens behind one tree in the midst, eating swine’s flesh, and the abomination, and the mouse, shall be consumed together, saith the Lord. For I know their works and their thoughts: it shall come, that I will gather all nations and tongues; and they shall come, and see my glory. Isaiah 66:15–18.

> Защото, ето, Господ ще дойде с огън и с колесниците Си като вихрушка, за да излее гнева Си с ярост и изобличението Си с огнени пламъци. Защото чрез огън и чрез меча Си Господ ще съди всяка твар; и мнозина ще бъдат поразените от Господа. Ония, които освещават себе си и се очистват в градините зад едно дърво средата, като ядат свинско месо, мерзост и мишка, ще бъдат погълнати заедно, казва Господ. Защото Аз зная делата им и помислите им; ще дойде време, когато ще събера всички народи и езици; и те ще дойдат и ще видят славата Ми. Исая 66:15–18.

The foolish Laodicean Adventists that are behind the “tree” of the knowledge of good and evil that is “in the midst” of “the garden” of Eden, profess to be sanctifying and purifying themselves, while they are actually eating the unclean doctrines of Babylon, and hiding as did Adam and Eve because of the sins they loved too much to surrender. They shall be consumed with all the other nations. They are contrasted with the wise who will be a “sign.” The “sign” is the “ensign,” which represents the Sabbath, which is the sign of the Lord thy God that actually sanctifies His people.

Безумните лаодикийски адвентисти, които стоят зад „дървото“ на познанието за доброто и злото, което е „всред“ „градината“ на Едем, изповядват, че освещават и очистват себе си, докато всъщност ядат нечистите учения на Вавилон и се крият, както сториха Адам и Ева, поради греховете, които обичаха твърде много, за да се откажат от тях. Те ще бъдат погълнати заедно с всички други народи. Те са противопоставени на мъдрите, които ще бъдат „знак“. „Знакът“ е „знамето“, което представлява съботата, която е знакът на Господа твоя Бог, който действително освещава Своя народ.

> Wherefore the children of Israel shall keep the sabbath, to observe the sabbath throughout their generations, for a perpetual covenant. It is a sign between me and the children of Israel for ever: for in six days the Lord made heaven and earth, and on the seventh day he rested, and was refreshed. Exodus 31:16, 17.

> Затова израилевите чеда да пазят съботата, като съблюдават съботата през всичките си поколения като вечен завет. Тя е знак между Мене и израилевите чеда довека; защото в шест дни Господ създаде небето и земята, а на седмия ден си почина и се освежи. Изход 31:16, 17.

The wise are not hiding behind a tree of profession, they are lifted up as an ensign, presenting the glory of God in the final scenes of the great controversy. His glory is His character, and the element of His character that they represent to the world is Alpha and Omega, the beginning and ending, the first and last which is represented as “Truth.”

Мъдрите не се крият зад дървото на изповядването, а са издигнати като знаме, представяйки Божията слава в заключителните сцени на великата борба. Неговата слава е Неговият характер, а елементът от Неговия характер, който те представят на света, е Алфа и Омега, началото и краят, първият и последният, което е представено като „Истина“.

> And I will set a sign among them, and I will send those that escape of them unto the nations, to Tarshish, Pul, and Lud, that draw the bow, to Tubal, and Javan, to the isles afar off, that have not heard my fame, neither have seen my glory; and they shall declare my glory among the Gentiles. And they shall bring all your brethren for an offering unto the Lord out of all nations upon horses, and in chariots, and in litters, and upon mules, and upon swift beasts, to my holy mountain Jerusalem, saith the Lord, as the children of Israel bring an offering in a clean vessel into the house of the Lord. And I will also take of them for priests and for Levites, saith the Lord. For as the new heavens and the new earth, which I will make, shall remain before me, saith the Lord, so shall your seed and your name remain. And it shall come to pass, that from one new moon to another, and from one sabbath to another, shall all flesh come to worship before me, saith the Lord. And they shall go forth, and look upon the carcases of the men that have transgressed against me: for their worm shall not die, neither shall their fire be quenched; and they shall be an abhorring unto all flesh. Isaiah 66:16–24.

> И ще поставя знамение между тях, и ще изпратя от онези от тях, които се спасят, при народите — в Тарсис, Фул и Луд, които опъват лъка, в Тувал и Яван, в далечните острови, които не са чули за славата Ми и не са видели славата Ми; и те ще възвестят славата Ми между народите. И ще доведат всичките ви братя от всички народи като принос Господу, на коне, на колесници, в носилки, на мулета и на бързи животни, на Моята свята планина, Йерусалим, казва Господ, както Израилевите синове принасят принос в чист съд в дома Господен. И от тях ще взема също за свещеници и за левити, казва Господ. Защото, както новите небеса и новата земя, които Аз ще направя, ще пребъдат пред Мен, казва Господ, така ще пребъдат и вашето потомство, и името ви. И ще стане така, че от едно новолуние до друго и от една събота до друга всяка плът ще идва да се покланя пред Мен, казва Господ. И ще излизат и ще гледат труповете на мъжете, които са престъпили против Мен; защото червеят им няма да умре, нито огънят им ще угасне; и те ще бъдат гнусота за всяка плът. Исая 66:16–24.

Isaiah’s final prophetic narrative begins with the arrival of the Comforter in July of 2023, and the narrative ends right where it started. It arrives in the hidden history of the seven thunders that is unsealed just before probation closes. It identifies the repetition of the Millerite movement at the beginning with the history of the movement of the one hundred and forty-four thousand at the end. It represents the message of the curse that accompanies the Elijah message as the message of Islam’s prophetic work of angering the nations as it is employed by the Lord to bring judgment ‘first’ upon the United States for a Sunday law, and ‘last’ upon the entire world, for the same rebellion.

Последният пророчески разказ на Исая започва с идването на Утешителя през юли 2023 година, а разказът завършва точно там, откъдето е започнал. Той настъпва в скритата история на седемте гръма, която се разпечатва непосредствено преди да се затвори изпитателният срок. Той отъждествява повторението на милеритското движение в началото с историята на движението на сто четиридесет и четирите хиляди в края. Той представя вестта на проклятието, която съпътства Илияновата вест, като вестта за пророческото дело на исляма — да разгневява народите — както Господ го употребява, за да доведе съд „първо“ над Съединените щати заради неделен закон, и „последно“ над целия свят заради същия бунт.

We will continue our consideration of Isaiah’s last narrative in the next article.

Ще продължим разглеждането на последния разказ на Исая в следващата статия.

Back to Articles