Article

# Panium - Number Eighteen

Паниум — Число осемнадесет

Three Times 250

Три пъти 250

Author

Jeff Pippenger

Published

February 25, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

We will now address some of the implications of verse twelve of Daniel eleven, and thereafter, bring the three lines of “250” years into the history of verses eleven through fifteen, that was fulfilled at the battle of Panium in 200 BC. The line of “250” years that began in 457 BC ends in 207 BC in the middle of the period that begins with the battle of Raphia and ends with the battle of Panium. The “250” years in the line of Nero ends with the three-step history of Constantine, represented by the years 313, 321 and 330. The “250” years of the United States ends on July 4, 2026.

Сега ще разгледаме някои от следствията на дванадесети стих от Даниил единадесета глава и след това ще въведем трите линии от „250“ години в историята на стихове единадесети до петнадесети, която се изпълни в битката при Паниум през 200 г. пр. Хр. Линията от „250“ години, която започва през 457 г. пр. Хр., завършва през 207 г. пр. Хр., в средата на периода, който започва с битката при Ра́фия и завършва с битката при Паниум. „250“ години в линията на Нерон завършват с трисъставната история на Константин, представена от годините 313, 321 и 330. „250“ години на Съединените щати завършват на 4 юли 2026 г.

Nero’s line represents the history of the image of the beast testing time, first in the United States, and then in the world. The line of 457 BC places Trump at a midpoint militarily between two battles. The period that extends from 1776 also marks a midpoint for Trump’s final presidency. In order to place these lines in their proper place we will first address verse twelve, and the demise of Russia and Putin. Then the three lines of “250” years, then the line of the Hasmonean Dynasty. With those lines in place, we will place Peter in alignment with Panium. When those lines are in place we should be able to recognize how the message of July 18, 2020 is to be corrected and proclaimed, and that it is the message of the book of Joel.

Линията на Нерон представя историята на времето на изпитание на образа на звяра, първо в Съединените щати, а след това и в света. Линията от 457 г. пр. Хр. поставя Тръмп в средна точка във военно отношение между две битки. Периодът, който се простира от 1776 г., също бележи средна точка за последното президентство на Тръмп. За да поставим тези линии на надлежното им място, първо ще разгледаме дванадесети стих и гибелта на Русия и Путин. След това — трите линии от „250“ години, а после линията на Хасмонейската династия. След като тези линии бъдат установени, ще поставим Петър в съответствие с Паниум. Когато тези линии бъдат поставени, би трябвало да можем да разпознаем как вестта от 18 юли 2020 г. следва да бъде поправена и прогласена и че тя е вестта на книгата на Йоил.

## King Uzziah of Judah & Ptolemy King of Egypt

Цар Озия на Юда и Птолемей, цар на Египет

The history that fulfilled verse eleven at the battle of Raphia aligns with the history of king Uzziah. When Isaiah is purified and empowered to proclaim the message of the latter rain, his calling came in the year that Uzziah died.

Историята, която изпълни единадесети стих в битката при Рафия, съответства на историята на цар Озия. Когато Исая е очистен и упълномощен да прогласява вестта на късния дъжд, неговото призвание дойде в годината, когато умря Озия.

> In the year that king Uzziah died I saw also the Lord sitting upon a throne, high and lifted up, and his train filled the temple. Isaiah 6:1.

> В годината, когато умря цар Озия, видях също Господа, седящ на престол, висок и издигнат, и полите Му изпълваха храма. Исая 6:1.

Uzziah’s death was preceded by the rebellion he manifested that paralleled and aligned with the rebellion of Ptolemy just after the victory at the battle of Raphia. Uzziah and Ptolemy are symbols of a southern king whose heart has been lifted up, who rebel by seeking to combining their state authority with church authority. When Uzziah attempted to combine church and state, the leprosy on his forehead typified the mark of the beast.

Смъртта на Озиа бе предшествана от бунта, който той прояви и който беше паралелен и съответстваше на бунта на Птолемей непосредствено след победата в битката при Рафия. Озиа и Птолемей са символи на южен цар, чието сърце се е възгордяло, който се разбунтува, като се стреми да съчетае държавната си власт с църковната власт. Когато Озиа се опита да съчетае църквата и държавата, проказата на челото му предобразяваше белега на звяра.

> And the third angel followed them, saying with a loud voice, If any man worship the beast and his image, and receive his mark in his forehead, or in his hand, The same shall drink of the wine of the wrath of God, which is poured out without mixture into the cup of his indignation; and he shall be tormented with fire and brimstone in the presence of the holy angels, and in the presence of the Lamb: And the smoke of their torment ascendeth up for ever and ever: and they have no rest day nor night, who worship the beast and his image, and whosoever receiveth the mark of his name. Revelation 14:9–11.

> И трети ангел ги последва, като казваше със силен глас: Ако някой се поклони на звяра и на неговия образ и приеме белега му на челото си или на ръката си, той ще пие от виното на Божия гняв, наляно неразредено в чашата на Неговото негодувание; и ще бъде мъчен с огън и жупел пред светите ангели и пред Агнеца. И димът от мъчението им се издига до вечни векове; и нямат покой денем ни нощем онези, които се покланят на звяра и на неговия образ, и всеки, който приема белега на неговото име. Откровение 14:9–11.

Uzziah then represents a progressive death from the time of his rebellious attempt to combine church and state. He then represents a lame-duck co-regency with his son for eleven years. Uzziah lived for eleven years after his rebellion. The beginning of his rebellion symbolizes the Sunday law, where church and state are combined and the mark of the beast is enforced. Eleven years later he died, representing the end of his reign as king of the southern kingdom of Judah, which was the glorious land, which is the United States.

Следователно Озия представлява прогресивна смърт от времето на своя бунтовен опит да съчетае църквата и държавата. След това той представлява безсилно съвладичество със сина си в продължение на единадесет години. Озия живя единадесет години след своя бунт. Началото на неговия бунт символизира неделния закон, при който църквата и държавата се съчетават и белегът на звяра се налага. Единадесет години по-късно той умря, което представлява края на неговото царуване като цар на южното царство Юда, което беше славната земя, а именно Съединените щати.

In prophetic relation to Ptolemy, Uzziah represents Judah, the glorious land and apostate Protestantism, whereas; Ptolemy represents Egypt, which is the dragon power, whose religion is spiritualism. When the two kings are considered as parallel lines, Uzziah ceases to be an illustration of the glorious land and together they become a symbol of two nations. Egypt and Judah are symbols of the religions of spiritualism and apostate Protestantism. They are a symbol of the state and the church. The statecraft and the churchcraft they represent when they are aligned as one symbol contain two nations, as was the Medes and Persians, as was France’s Egypt and Sodom, as is the United States Republican and Protestant horns, as were the northern and southern kingdoms of Israel and Judah, as well as pagan Rome and papal Rome. As a symbol of two kingdoms, they are prophetically tied together by the temple in Jerusalem where both Uzziah and Ptolemy sought to sacrifice at the temple in Jerusalem. Two nations who both rebel at the same sanctuary.

В пророческа връзка с Птолемей Озия представлява Юда, славната земя и отстъпилото протестантство, докато Птолемей представлява Египет, който е силата на змея, чиято религия е спиритизмът. Когато двамата царе се разглеждат като успоредни линии, Озия престава да бъде илюстрация на славната земя и заедно те се превръщат в символ на два народа. Египет и Юда са символи на религиите на спиритизма и отстъпилото протестантство. Те са символ на държавата и църквата. Държавното изкуство и църковното изкуство, които те представляват, когато са съединени като един символ, съдържат два народа, както беше при мидяните и персите, както беше при Египет и Содом на Франция, както са републиканският и протестантският рог на Съединените щати, както бяха северното и южното царство на Израил и Юда, както и езическият Рим и папският Рим. Като символ на две царства те са пророчески свързани заедно чрез храма в Ерусалим, където и Озия, и Птолемей се стремяха да принесат жертва в храма в Ерусалим. Два народа, които и двата се бунтуват срещу едно и също светилище.

It is important to notice that the rebellion of both kings was in relation to the temple at Jerusalem, which is a symbol of the temple where Daniel saw Christ in chapter ten. Both these king’s histories align at the Ukrainian War, and in so doing they begin their testimony in 2014. They both were lifted up with military victories represented by the battle of Raphia in verse eleven. Raphia marks the borderland of the sixth kingdom of Bible prophecy and the threefold union of the Sunday law. It is also the border of the transition of the church militant unto the church triumphant.

Важно е да се забележи, че бунтът и на двамата царе беше във връзка с храма в Ерусалим, който е символ на храма, където Даниил видя Христос в десета глава. Историите и на двамата царе се привеждат в съответствие при Украинската война и по този начин те започват своето свидетелство през 2014 година. И двамата бяха въздигнати чрез военни победи, представени от битката при Рафиа в единадесети стих. Рафиа бележи пограничната област на шестото царство в библейското пророчество и на тройния съюз на неделния закон. Тя е също така границата на прехода на воюващата църква към тържествуващата църква.

After 2014, the richest king announced his intention to run for the presidency in 2015. In 2020 the richest king, representing the Republican horn received its deadly wound that would later be healed. In 2022 the Ukrainian War escalated. Trump then returned in fulfillment of verse thirteen, in the election of 2024. In July of 2023, a voice in the wilderness was sounded. December 31, 2023 the Protestant horn was resurrected, as was the Republican horn in the election of 2024, when Trump returned and then in 2025 the foundation test ended with the arrival of the temple test.

След 2014 г. най-богатият цар обяви намерението си да се кандидатира за президентския пост през 2015 г. През 2020 г. най-богатият цар, представляващ републиканския рог, получи своята смъртоносна рана, която по-късно щеше да бъде изцелена. През 2022 г. Украинската война ескалира. След това Тръмп се завърна в изпълнение на тринадесети стих, на изборите през 2024 г. През юли 2023 г. се раздаде глас в пустинята. На 31 декември 2023 г. протестантският рог беше възкресен, както и републиканският рог на изборите през 2024 г., когато Тръмп се завърна, а след това през 2025 г. основният изпит завърши с настъпването на храмовия изпит.

## 1989

1989

The truths which were unsealed in 1989 was twofold. The prophetic parallels of the reform movements and the last six verses of Daniel eleven were unsealed at the same time. There are certain prophetic rules that were employed to establish the initial message of verse forty. Some of those very truths are now the key to the hidden history of the very same verse where those prophetic gems were discovered. I’ll give you an example.

Истините, които бяха разпечатани през 1989 г., бяха двояки. Пророческите паралели на реформаторските движения и последните шест стиха на Даниил единадесета глава бяха разпечатани по едно и също време. Съществуват определени пророчески правила, които бяха приложени, за да се установи първоначалната вест на четиридесети стих. Някои от самите тези истини сега са ключът към скритата история на същия този стих, в който бяха открити тези пророчески бисери. Ще ви дам един пример.

In 1989, there was no unified understanding in Adventism as to what the last six verses of Daniel represented. That lack of unification was twofold. There was no consensus of the meaning of the verses. Those who professed to have understanding of the verses presented human ideas mixed the theology of apostate Protestantism and Catholicism, the birthright heritage they received from their forefathers of the rebellion of 1863, when they fulfilled the role of the disobedient prophet at Jeroboam’s foundational rebellion. Those individual ideas of what the verses were private interpretations, at best. Their ideas of the verses were either contradictory to basic prophetic application, and often contrary to the very premise they themselves identified of the verses.

През 1989 г. в адвентизма не съществуваше единно разбиране относно това какво представляват последните шест стиха на Даниил. Тази липса на единство беше двояка. Нямаше съгласие относно значението на стиховете. Онези, които изповядваха, че имат разбиране за стиховете, представяха човешки идеи, смесващи богословието на отстъпилото протестантство и католицизма — първородното наследство, което бяха получили от своите прадеди от бунта през 1863 г., когато изпълниха ролята на непокорния пророк при основополагащия бунт на Еровоам. Тези индивидуални представи за това какво означават стиховете бяха, в най-добрия случай, частни тълкувания. Техните идеи за стиховете или противоречаха на основното пророческо приложение, и често бяха в противоречие със самата предпоставка на стиховете, която самите те определяха.

What we saw in the verses was a consistent understanding of all six verses. It was the consistency of the message we saw that encouraged me to present my understanding, even when I knew all of Adventism rejected what I understood. What we understood of those verses was published first in 1996, and the understanding there set forth has only grown stronger as time has marched out over thirty years!

Това, което видяхме в стиховете, беше едно последователно разбиране на всичките шест стиха. Именно последователността на вестта, която видяхме, ме насърчи да изложа своето разбиране, дори когато знаех, че целият адвентизъм отхвърля онова, което разбирах. Това, което разбрахме за тези стихове, бе публикувано за пръв път през 1996 г., и изложеното там разбиране само е ставало по-силно, докато времето е отминавало през тридесет години!

If you consider the very first reference in the magazine The Time of the End, you find Testimonies, volume 9, page 11. Five years before 9/11, the magazine starts with 9/11. One of those understandings that encouraged me was in understanding that at “the time of the end” in verse forty, the kings of the north and south were spiritual, not literal powers. At that time, I already knew that Sister White said that the books of Daniel and Revelation are the same book, and that the same line of prophecy that is in Daniel, is taken up by John in the Revelation. I had found that in Revelation eleven, which was fulfilled in the history surrounding the time of the end in 1798; Sister White’s commentary upon the chapter clearly teaches that France was spiritual Egypt, and she was just as clear that in Revelation seventeen, the whore upon the beast was spiritual Babylon.

Ако разгледате самото първо позоваване в списанието „Времето на края“, ще откриете „Свидетелства“, том 9, стр. 11. Пет години преди 11 септември списанието започва с 9/11. Едно от онези разбирания, които ме насърчиха, бе осъзнаването, че в „времето на края“ в четиридесети стих царете на север и на юг бяха духовни, а не буквални сили. По онова време вече знаех, че сестра Уайт казва, че книгите на Даниил и Откровение са една и съща книга и че същата пророческа линия, която се намира в Даниил, е подета от Йоан в Откровението. Бях открил, че в Откровение 11, което се изпълни в историята около времето на края през 1798 година, коментарът на сестра Уайт върху тази глава ясно учи, че Франция беше духовен Египет, а също тъй ясно тя посочваше, че в Откровение 17 блудницата върху звяра беше духовен Вавилон.

Sister White’s identification of those two powers is in The Great Controversy, and those comments tie together John and Daniel’s testimony. The definition of the king of the south in Daniel chapter eleven is the power that controls Egypt, and the king of the north is the power who controls Babylon. When the Bible and Spirit of Prophecy worked in tandem to establish a truth by bringing Daniel and Revelation together to prove the point, was something I could never surrender to any misguided theologian, or misguided self-appointed leader of a self-supporting ministry.

Определянето от сестра Уайт на тези две сили се намира във „Великата борба“, и тези коментари свързват заедно свидетелството на Йоан и Даниил. Определението за южния цар в единадесета глава на Даниил е силата, която владее Египет, а северният цар е силата, която владее Вавилон. Когато Библията и Духът на пророчеството действаха в съзвучие, за да утвърдят една истина, като съединиха Даниил и Откровение, за да докажат това, то беше нещо, което никога не бих могъл да предам на който и да било заблуден богослов или на заблуден самозван водач на самоподдържащо се служение.

To understand Ptolemy and Uzziah as symbols of the battle of Raphia and the fallout that occurs after their hearts are lifted up, is to be governed by the fact that Ptolemy represents the dragon power who defeats the proxy power of Rome, only to lose to the proxy power who had defeated Ptolemy in verse ten and in 1989. The historical distinctions are purposeful and important.

Да се разберат Птолемей и Озия като символи на битката при Рафия и на последиците, които настъпват, след като сърцата им се възгордеят, означава да се изхожда от факта, че Птолемей представлява силата на змея, която побеждава представителната сила на Рим, само за да бъде победена от представителната сила, която бе победила Птолемей в десети стих и през 1989 година. Историческите разграничения са целенасочени и важни.

Uzziah receives the mark of the beast when he attempts to bring church and state together, Uzziah is the glorious land, and the glorious land was a major argument in the beginning of the message in 1989. Is the glorious land the United States, or is it the Seventh-day Adventist church? Those who then held to the erroneous idea that the glorious land is the Adventist church, along with any who still do—would argue that the glorious holy mountain of verse forty-five was clearly God’s church, so that meant to them, that a mountain and a land were the same symbol. Standard human reasoning, I suppose.

Озия приема белега на звяра, когато се опитва да съедини църквата и държавата; Озия е славната земя, а славната земя беше главен аргумент в началото на вестта през 1989 г. Съединените щати ли са славната земя, или Църквата на адвентистите от седмия ден? Онези, които тогава поддържаха погрешната идея, че славната земя е Адвентната църква, заедно с всички, които все още я поддържат, биха твърдели, че славната свята планина от четиридесет и пети стих очевидно е Божията църква, и това за тях означаваше, че планина и земя са един и същ символ. Стандартно човешко разсъждение, предполагам.

Uzziah is the glorious land, and Ptolemy is Egypt. Uzziah, as the glorious land has the two horns of Protestantism and Republicanism. The political manifestation of Ptolemy is communism and its varied forms, and the religious manifestation of Ptolemy is spiritualism and its varied forms. A characteristic of the dragon power is that it is a confederacy, but the false prophet, who is the glorious land is a single nation with two horns.

Озия е преславната земя, а Птолемей е Египет. Озия, като преславната земя, има двата рога на протестантизма и републиканизма. Политическото проявление на Птолемей е комунизмът и неговите различни форми, а религиозното проявление на Птолемей е спиритизмът и неговите различни форми. Характерна особеност на силата на змея е, че тя представлява конфедерация, но лъжепророкът, който е преславната земя, е една-единствена нация с два рога.

Daniel eleven verse forty established that the United States was the proxy power of the papacy when the Soviet Union was swept away in 1989. This truth aligns with the role of the two-horned earth beast of Revelation thirteen, for the two books are the same.

Даниил 11:40 установи, че Съединените щати бяха прокси-силата на папството, когато Съветският съюз бе пометен през 1989 година. Тази истина съответства на ролята на двурогия звяр от земята в Откровение 13, защото двете книги са едно и също.

> And I beheld another beast coming up out of the earth; and he had two horns like a lamb, and he spake as a dragon. And he exerciseth all the power of the first beast before him, and causeth the earth and them which dwell therein to worship the first beast, whose deadly wound was healed. Revelation 13:11, 12.

> И видях друг звяр да излиза от земята; и той имаше два рога, подобни на агнешки, а говореше като змей. И той упражнява цялата власт на първия звяр пред него и кара земята и онези, които живеят на нея, да се поклонят на първия звяр, чиято смъртоносна рана бе изцелена. Откровение 13:11, 12.

Revelation thirteen identifies the United States as the proxy power of the Papacy, for the earth beast “exerciseth al the power of the” beast out of the sea that came “before him.” In verse two the dragon of pagan Rome had given the Papacy its power, seat and great authority. The word translated as “power” means power, but in verse twelve it is a different word that is translated as “power,” meaning “delegated authority.”

Откровение, тринадесета глава, определя Съединените щати като представителна сила на папството, защото земният звяр „упражняваше всичката власт на“ звяра, който излизаше от морето и който дойде „пред него“. Във втори стих змеят на езическия Рим бе дал на папството своята сила, престол и голяма власт. Думата, преведена като „сила“, означава сила, но в дванадесети стих е употребена друга дума, преведена като „власт“, със значение на „делегирана власт“.

The United States is the proxy power of the papacy, who has been typified by pagan Rome, who gave its military and economic support to the papacy as set forth in verse two. In doing so pagan Rome typified the United States who would also give its “chariots, ships and horsemen” to do the dirty-work of the papal power.

Съединените щати са пълномощната сила на папството, което е било предобразено от езическия Рим, който му даде своята военна и икономическа подкрепа, както е изложено във втория стих. По този начин езическият Рим предобрази Съединените щати, които също ще предоставят своите „колесници, кораби и конници“, за да вършат мръсната работа на папската власт.

When the three battles of verse ten, eleven and fifteen were fulfilled in history, Antiochus Magnus was at each battle. This fact identifies that the power represented in the three battles is a proxy power of the beast, for it is always Antiochus, and Antiochus in 1989 was the proxy power of the United States.

Когато трите сражения от десети, единадесети и петнадесети стих се изпълниха в историята, Антиох Магнус присъстваше във всяко сражение. Този факт установява, че силата, представена в трите сражения, е сила-посредник на звяра, защото винаги е Антиох, а Антиох през 1989 г. беше силата-посредник на Съединените щати.

The three battles that lead to the Sunday law of verse sixteen bear the signature of Alpha and Omega, and also the structure of truth. It is the United States in the first battle and the third battle, identifying an alpha and omega in the first and last battle. The three battles that lead to the Sunday law of verse sixteen also bear the signature of truth. The proxy power of Nazi Ukraine is the battle in the middle that represents the rebellion of the middle waymark in the framework of the Hebrew word truth. The three battles represent 1989 unto the Sunday law, which means they represent the “hidden history” of verse forty.

Трите битки, които водят до неделния закон в стих шестнадесет, носят подписа на Алфа и Омега, а също и структурата на истината. В първата и в третата битка това са Съединените щати, което обозначава алфа и омега в първата и последната битка. Трите битки, които водят до неделния закон в стих шестнадесет, също носят подписа на истината. Прокси силата на нацистка Украйна е битката по средата, която представлява бунта на средния ориентир в рамката на еврейската дума „истина“. Трите битки представят периода от 1989 година до неделния закон, което означава, че те представят „скритата история“ на стих четиридесет.

Verse eleven of Revelation eleven identifies 2023, as the point where both horns are resurrected. Daniel eleven, verse eleven identifies the very same period of history. The internal line of prophecy and the external line of prophecy align in 2023. The internal line is the “thing” Daniel understood and the external line is the “vision” he understood.

Единадесетият стих на единадесета глава от Откровение посочва 2023 година като момента, в който и двата рога са възкресени. Данаил 11:11 посочва същия този период от историята. Вътрешната пророческа линия и външната пророческа линия се съгласуват през 2023 година. Вътрешната линия е „нещото“, което Данаил разбра, а външната линия е „видението“, което той разбра.

The temple test that Daniel illustrates began at the twenty-second day, and twenty-two years after 9/11, which is the point that Isaiah entered the temple brings you to 2023. Isaiah identifies the death of Uzziah after living with leprosy for eleven years at 9/11. The work of erecting the temple consists of first laying the foundation, and thereafter erecting the temple and placing the cap stone which then leads to the third litmus test, represented by the feast of trumpets in the line of Leviticus twenty-three. The internal work of the everlasting gospel is accomplished during the history of the external line. In verse eleven Putin has been typified by Ptolemy, and king Uzziah provides a second witness to the illustration of the king of the south who is lifted up through military success, who thereafter attempts to insert themselves into the realm of religion.

Изпитът на храма, който Даниил онагледява, започна на двадесет и втория ден; а двадесет и две години след 11/9 — което е моментът, в който Исая влезе в храма — те довеждат до 2023 г. Исая посочва смъртта на Озия след единадесет години живот с проказа при 11/9. Делото по издигането на храма се състои първо в полагането на основата, а след това — в издигането на храма и поставянето на връхния камък, което след това води до третия лакмусов изпит, представен чрез празника на тръбите в линията на Левит двадесет и трета глава. Вътрешното дело на вечното благовестие се извършва по време на историята на външната линия. В единадесети стих Путин е представен чрез Птолемей като образ, а цар Озия дава второ свидетелство на илюстрацията за южния цар, който се превъзнася чрез военен успех и който след това се опитва да навлезе в областта на религията.

> And the king of the south shall be moved with choler, and shall come forth and fight with him, even with the king of the north: and he shall set forth a great multitude; but the multitude shall be given into his hand. And when he hath taken away the multitude, his heart shall be lifted up; and he shall cast down many ten thousands: but he shall not be strengthened by it. Daniel 11:11, 12.

> И южният цар ще се разгневи и ще излезе да воюва с него, именно със северния цар; и той ще изправи голямо множество, но множеството ще бъде предадено в ръката му. И когато той отнеме множеството, сърцето му ще се възгордее; и ще повали много десетки хиляди; но от това няма да се укрепи. Даниил 11:11, 12.

Uriah Smith addresses Ptolemy Philopator’s history and his attempt to offer sacrifices in Jerusalem’s temple.

Урия Смит разглежда историята на Птолемей Филопатор и неговия опит да принесе жертви в храма в Йерусалим.

> “Ptolemy lacked the prudence to make a good use of his victory. Had he followed up his success, he would probably have become master of the whole kingdom of Antiochus; but content with making only a few menaces and a few threats, he made peace that he might be able to give himself up to the uninterrupted and uncontrolled indulgence of his brutish passions. Thus, having conquered his enemies, he was overcome by his vices, and, forgetful of the great name which he might have established, he spent his time in feasting and lewdness.

> „Птолемей не притежаваше благоразумието да използва добре победата си. Ако бе развил успеха си докрай, той вероятно би станал господар на цялото царство на Антиох; но, задоволявайки се само с няколко закани и няколко заплахи, той сключи мир, за да може да се отдаде на непрекъснато и безконтролно угаждане на своите скотски страсти. Така, след като бе победил враговете си, той сам бе победен от пороците си и, забравяйки великото име, което би могъл да утвърди, прекарваше времето си в пируване и блудство.“

> “His heart was lifted up by his success, but he was far from being strengthened by it; for the inglorious use he made of it caused his own subjects to rebel against him. But the lifting up of his heart was more especially manifested in his transactions with the Jews. Coming to Jerusalem, he there offered sacrifices, and was very desirous of entering into the most holy place of the temple, contrary to the law and religion of that place; but being, though with great difficulty, restrained, he left the place burning with anger against the whole nation of the Jews, and immediately commenced against them a terrible and relentless persecution. In Alexandria, where the Jews had resided since the days of Alexander, and enjoyed the privileges of the most favored citizens, forty thousand according to Eusebius, sixty thousand according to Jerome, were slain in this persecution. The rebellion of the Egyptians, and the massacre of the Jews, certainly were not calculated to strengthen him in his kingdom, but were sufficient rather almost totally to ruin it.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 254.

> „Сърцето му се възгордя поради успеха му, но той беше далеч от това да се укрепи чрез него; защото безславната употреба, която направи от него, накара собствените му поданици да се разбунтуват против него. Но възгордяването на сърцето му се прояви най-вече в постъпките му спрямо юдеите. Като дойде в Ерусалим, той там принесе жертви и силно желаеше да влезе в пресветото място на храма, противно на закона и религията на онова място; но, макар и с голяма трудност, беше възпрян, и напусна мястото, пламтящ от гняв против целия народ на юдеите, и незабавно започна против тях ужасно и безпощадно гонение. В Александрия, където юдеите живееха от дните на Александър и се ползваха с привилегиите на най-облагодетелстваните граждани, в това гонение бяха избити четиридесет хиляди според Евсевий, шестдесет хиляди според Йероним. Бунтът на египтяните и клането на юдеите със сигурност не бяха от такова естество, че да го укрепят в царството му, а по-скоро бяха достатъчни почти напълно да го разорят.“ Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 254.

Ptolemy Philopator’s military victory at Raphia in 217 BC, did not strengthen Ptolemy, but it caused “his heart to be lifted up.” Victory in the Ukrainian War will not strengthen Putin, but it will “lift up his heart,” as did military success cause king Uzziah to lift up his heart.

Военната победа на Птолемей Филопатор при Рафия през 217 г. пр. Хр. не укрепи Птолемей, но причини „сърцето му да се възгордее“. Победата във войната в Украйна няма да укрепи Путин, но ще „възгордее сърцето му“, както военният успех накара цар Озия да се възгордее в сърцето си.

> And Uzziah prepared for them throughout all the host shields, and spears, and helmets, and habergeons, and bows, and slings to cast stones. And he made in Jerusalem engines, invented by cunning men, to be on the towers and upon the bulwarks, to shoot arrows and great stones withal. And his name spread far abroad; for he was marvellously helped, till he was strong. But when he was strong, his heart was lifted up to his destruction: for he transgressed against the Lord his God, and went into the temple of the Lord to burn incense upon the altar of incense. 2 Chronicles 26:14–16.

> И Озия приготви за тях, за цялото войнство, щитове, копия, шлемове, брони, лъкове и прашки за хвърляне на камъни. И направи в Йерусалим машини, изобретени от изкусни мъже, за да бъдат на кулите и по укрепленията, та с тях да изстрелват стрели и големи камъни. И името му се разнесе надалеч; защото той бе чудно подпомогнат, докато стана силен. А когато стана силен, сърцето му се надигна за неговата погибел; защото престъпи против Господа, своя Бог, и влезе в храма Господен, за да кади на кадилния олтар. 2 Летописи 26:14–16.

Two southern kings whose hearts were lifted up from military victories, attempted to enter the same temple and offer and offering, which only a priest was allowed to do. In both cases, the priests resisted the proud kings attempts to do so. One king then initiated a retaliation upon the Jews, and the other was struck in the forehead with leprosy.

Двама южни царе, чиито сърца се възгордяха поради военни победи, се опитаха да влязат в един и същ храм и да принесат принос — нещо, което само на свещеник беше позволено да прави. И в двата случая свещениците се противопоставиха на опитите на горделивите царе да сторят това. Тогава единият цар започна възмездие срещу юдеите, а другият беше поразен по челото с проказа.

> And Azariah the priest went in after him, and with him fourscore priests of the Lord, that were valiant men: And they withstood Uzziah the king, and said unto him, It appertaineth not unto thee, Uzziah, to burn incense unto the Lord, but to the priests the sons of Aaron, that are consecrated to burn incense: go out of the sanctuary; for thou hast trespassed; neither shall it be for thine honour from the Lord God. Then Uzziah was wroth, and had a censer in his hand to burn incense: and while he was wroth with the priests, the leprosy even rose up in his forehead before the priests in the house of the Lord, from beside the incense altar. And Azariah the chief priest, and all the priests, looked upon him, and, behold, he was leprous in his forehead, and they thrust him out from thence; yea, himself hasted also to go out, because the Lord had smitten him. And Uzziah the king was a leper unto the day of his death, and dwelt in a several house, being a leper; for he was cut off from the house of the Lord: and Jotham his son was over the king’s house, judging the people of the land. Now the rest of the acts of Uzziah, first and last, did Isaiah the prophet, the son of Amoz, write. 2 Chronicles 26:17–22.

> И след него влезе свещеник Азария и с него осемдесет Господни свещеници, храбри мъже; и те се възпротивиха на цар Озия и му казаха: Не ти подобава, Озия, да кадиш на Господа, а на свещениците, Аароновите синове, които са осветени да кадят; излез от светилището, защото си престъпил; и това няма да ти бъде за чест от Господа Бога. Тогава Озия се разгневи; и имаше в ръката си кадилница, за да кади; и докато се гневеше на свещениците, проказата изби на челото му пред свещениците в дома Господен, до кадилния олтар. И първосвещеник Азария и всички свещеници го погледнаха, и ето, беше прокажен на челото си; и го изпъдиха оттам; да, и сам той побърза да излезе, защото Господ го беше поразил. И цар Озия беше прокажен до деня на смъртта си и живееше в отделна къща, понеже беше прокажен; защото беше отсечен от дома Господен; а синът му Йотам беше над царския дом и съдеше народа на земята. А останалите дела на Озия, първите и последните, записа пророк Исая, син Амосов. 2 Летописи 26:17–22.

In 2014, the globalists of Europe and the Obama regime initiated a color revolution upon the nation of the Ukraine. In 2022 Russia began an invasion that will ultimately lead to a victory for Putin and Russia; represented by Ptolemy and Uzziah, the kings of the south. Verse twelve says that after the victory of Putin, “his heart shall be lifted up; and he shall cast down many ten thousands: but he shall not be strengthened by it.” History then records a progressive demise of his kingdom.

През 2014 г. европейските глобалисти и режимът на Обама подбудиха цветна революция в народа на Украйна. През 2022 г. Русия започна нашествие, което в крайна сметка ще доведе до победа за Путин и Русия; представени от Птолемей и Озия, царете на юга. Дванадесети стих казва, че след победата на Путин „сърцето му ще се възгордее; и ще повали мнозина десетки хиляди; но от това няма да се укрепи“. След това историята отбелязва постепенното пропадане на неговото царство.

The progressive demise led to his death, and by the time Antiochus the Great retaliates for his loss at Raphia, Antiochus was no longer engaged with Ptolemy Philopator, Antiochus was then addressing a young child who was then Egypt’s ruler. A child is a symbol of the last generation, so at one level the child king that Antiochus defeats at Panium is the final generation of the kingdom of the south. At the practical level the child king represents weakness in relation to Antiochus’s strength.

Постепенният упадък доведе до неговата смърт, и когато Антиох Велики отмъщава за загубата си при Рафия, Антиох вече не воюваше с Птолемей Филопатор; тогава Антиох се изправи срещу малко дете, което по онова време беше владетелят на Египет. Детето е символ на последното поколение, така че на едно равнище царят-дете, когото Антиох побеждава при Паний, е последното поколение на царството на юга. На практическо равнище царят-дете представлява слабост в съпоставка със силата на Антиох.

> “The peace concluded between Ptolemy Philopater and Antiochus lasted fourteen years. Meanwhile Ptolemy died from intemperance and debauchery, and was succeeded by his son, Ptolemy Epiphanes, a child then four or five years old. Antiochus, during the same time, having suppressed rebellion in his kingdom, and reduced and settled the eastern parts in their obedience, was at leisure for any enterprise when young Epiphanes came to the throne of Egypt; and thinking this too good an opportunity for enlarging his dominion to be let slip, he raised an immense army “greater than the former” (for he had collected many forces and acquired great riches in his eastern expedition), and set out against Egypt, expecting to have an easy victory over the infant king. How he succeeded we shall presently see; for here new complications enter into the affairs of these kingdoms, and new actors are introduced upon the stage of history.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 255.

> „Мирът, сключен между Птолемей Филопатор и Антиох, продължи четиринадесет години. Междувременно Птолемей умря вследствие на невъздържаност и разврат, и бе наследен от своя син Птолемей Епифан, тогава дете на четири или пет години. Антиох през същото време, след като потуши бунта в царството си и покори и утвърди източните области в покорство, бе свободен за всяко начинание, когато младият Епифан се възкачи на египетския престол; и, считайки това за твърде добра възможност да разшири владичеството си, която не бива да бъде изпусната, той събра огромна войска, „по-голяма от предишната“ (защото бе струпал много сили и бе придобил големи богатства в източния си поход), и тръгна против Египет, очаквайки да спечели лесна победа над младенеца цар. Как успя, ще видим след малко; защото тук в делата на тези царства се намесват нови усложнения и на историческата сцена се появяват нови действащи лица.“ Урия Смит, Даниил и Откровението, 255.

## The King of the South

Южният цар

To outline the final steps of Russia, is to outline the final steps of the prophetic king of the south. A prophetic characteristic of the spiritual king of the south that arrived in prophetic history at the time of the end in 1798—is how it comes to its end. It is also a prophetic characteristic of the king of the north, and the false prophet. Each of the three powers that lead the world to Armageddon have endings that are specifically identified in God’s Word. Whatever happens to Putin and Russia will have been typified with past lines of the king of the south.

Да се очертаят последните стъпки на Русия означава да се очертаят последните стъпки на пророческия южен цар. Пророческа характеристика на духовния южен цар, който се появи в пророческата история във времето на края през 1798 година, е начинът, по който той стига до своя край. Това е също пророческа характеристика на северния цар и на лъжепророка. Всяка от трите сили, които водят света към Армагедон, има завършек, изрично определен в Божието Слово. Каквото и да се случи с Путин и Русия, то ще е било предобразено в предишни линии на южния цар.

The examples of the spiritual king of the south’s demise were typified by the demise of the first spiritual king of the south, who was atheistic France during the period of the Revolution. The demise of the southern kingdom includes the demise of the southern king. Napoleon’s demise corresponds to the demise of France, and aligns with the demise of the next kingdom of the south, who was Russia. Russia as the modern king of the south began in revolution, just as France, as the king of the south, began with revolution.

Примерите за гибелта на духовния южен цар бяха предобразени чрез гибелта на първия духовен южен цар, който беше атеистична Франция през периода на Революцията. Гибелта на южното царство включва гибелта на южния цар. Гибелта на Наполеон съответства на гибелта на Франция и се съгласува с гибелта на следващото южно царство, което беше Русия. Русия като съвременен южен цар започна с революция, също както Франция, като южен цар, започна с революция.

Revolution is a characteristic of the dragon, who is the symbol of the southern kings. The dragon, the primary symbol of the king of the south is Satan, and as he attempts a revolution at the end of the millennium, fire comes down out of heaven and devours him. His rebellion in heaven at the beginning was the alpha of his rebellion at the conclusion of the millennium.

Революцията е характерна черта на змея, който е символът на южните царе. Змеят, основният символ на южния цар, е Сатана и когато се опитва да извърши революция в края на хилядолетието, огън слиза от небето и го поглъща. Неговият бунт в небето в началото беше алфата на неговия бунт в заключението на хилядолетието.

In 1798, France prophetically took the throne as the spiritual king of the south during the French Revolution. That revolution swept through the nations of Europe and ultimately arrived at the Russian Revolution that was quickly followed by the Bolshevik Revolution in the same year.

През 1798 година Франция пророчески зае престола като духовния цар на юга по време на Френската революция. Тази революция премина през народите на Европа и в крайна сметка достигна до Руската революция, която скоро бе последвана от Болшевишката революция в същата година.

The Russian Revolution of 1917 consisted of two main steps: the February Revolution (which overthrew the Tsarist monarchy, ended autocracy, and established a provisional government amid a period of dual power with the Soviets) and the October Revolution (also called the Bolshevik Revolution, where the Bolsheviks under Lenin seized power in a coup, leading to the establishment of Soviet rule and the path to socialism/communism).

Руската революция от 1917 г. се състоеше от два основни етапа: Февруарската революция (която свали царистката монархия, сложи край на самодържавието и установи временно правителство сред период на двувластие със Съветите) и Октомврийската революция (наричана още Болшевишка революция, при която болшевиките под ръководството на Ленин завзеха властта чрез преврат, което доведе до установяването на съветска власт и до пътя към социализма/комунизма).

In historical analyses and revolutionary theory (particularly from Marxist perspectives like those of Trotsky, Luxemburg, and others drawing parallels), the French Revolution (1789–1799) is often seen as typifying or providing a schema for the course of the Russian events. The two steps of the French Revolution that typified these Russian phases are:

В историческите анализи и революционната теория (особено от марксистки гледни точки като тези на Троцки, Люксембург и други, които правят паралели) Френската революция (1789–1799) често се разглежда като олицетворяваща или предоставяща схема за хода на руските събития. Двете стъпки на Френската революция, които типизират тези руски фази, са:

- The initial moderate/constitutional phase (roughly 1789–1792), which aligns with the February Revolution. This French phase began with the storming of the Bastille, the convening of the Estates-General/National Assembly, the abolition of feudal privileges, the Declaration of the Rights of Man, and the establishment of a constitutional monarchy under the Girondins and moderate reformers. It overthrew absolute monarchy but retained elements of bourgeois/liberal governance and dual/contested power structures (e.g., between the Assembly and the lingering monarchy). Similarly, February 1917 ended Tsarism, but led to a bourgeois provisional government and dual power with the Soviets.

  Първоначалната умерена/конституционна фаза (приблизително 1789–1792), която съответства на Февруарската революция. Тази френска фаза започна с щурмуването на Бастилията, свикването на Генералните щати/Националното събрание, премахването на феодалните привилегии, Декларацията за правата на човека и установяването на конституционна монархия под ръководството на жирондистите и умерените реформатори. Тя свали абсолютната монархия, но запази елементи на буржоазно/либерално управление и двойствени/оспорвани властови структури (напр. между Събранието и все още съществуващата монархия). По подобен начин февруари 1917 г. сложи край на царизма, но доведе до буржоазно временно правителство и двувластие със Съветите.

- The radical/Jacobin phase (roughly 1792–1794, including the establishment of the First Republic, the execution of Louis XVI, and the Reign of Terror under Robespierre and the Jacobins/Committee of Public Safety) aligns with the October (Bolshevik) Revolution. The Jacobins seized power from the more moderate Girondins through radical action, declared a republic, suppressed counter-revolution, and pushed the revolution toward deeper social transformation and defense against internal/external threats. This mirrors how the Bolsheviks overthrew the provisional government, consolidated proletarian/dictatorship-of-the-proletariat rule, and advanced revolutionary socialism.

  Радикалната/якобинската фаза (приблизително 1792–1794 г., включително установяването на Първата република, екзекуцията на Луи XVI и Царството на терора под ръководството на Робеспиер и якобинците/Комитета за обществено спасение) съответства на Октомврийската (болшевишка) революция. Якобинците завзеха властта от по-умерените жирондинци чрез радикално действие, провъзгласиха република, потиснаха контрареволюцията и тласнаха революцията към по-дълбоко обществено преобразяване и защита срещу вътрешни/външни заплахи. Това отразява начина, по който болшевиките свалиха временното правителство, консолидираха пролетарското/диктатурата на пролетариата управление и придвижиха напред революционния социализъм.

These parallels emphasize how revolutions often follow a pattern: an initial broad uprising against the old regime (led by moderates/bourgeois forces), followed by a more extreme seizure of power by radicals to ‘save’ and deepen the revolution amid crisis. The Bolsheviks themselves consciously drew on the French example, viewing their October uprising as akin to the Jacobin coup—necessary to prevent counter-revolution and fulfill the revolution’s potential.

Тези паралели подчертават как революциите често следват определен модел: първоначално широко въстание срещу стария режим (водено от умерени/буржоазни сили), последвано от по-крайно завземане на властта от радикали, за да „спасят“ и задълбочат революцията насред кризата. Самите болшевики съзнателно се опираха на френския пример, възприемайки своето Октомврийско въстание като сродно на якобинския преврат — необходимо, за да предотврати контрареволюцията и да осъществи потенциала на революцията.

This typology appears in works like Trotsky’s History of the Russian Revolution (which explicitly compares the dual power phase in Russia to similar dynamics in France) and Rosa Luxemburg’s writings on the Russian events, where she notes the Russian Revolution’s first period (March–October) follows the schema of the French (and English) revolutions, with the Bolshevik takeover paralleling the Jacobin ascent.

Тази типология се среща в трудове като „История на Руската революция“ на Троцки (която изрично сравнява фазата на двувластието в Русия със сходни динамики във Франция) и в съчиненията на Роза Люксембург за руските събития, където тя отбелязва, че първият период на Руската революция (март–октомври) следва схемата на Френската (и Английската) революции, като завземането на властта от болшевиките съответства на възхода на якобинците.

Jesus always illustrates the end with the beginning, and the demise of Napoleon as the first spiritual king of the south followed the waymarks at the beginning of the revolution, and in so doing represented the demise of the Soviet Union.

Исус винаги онагледява края чрез началото, а падението на Наполеон като първия духовен цар на юга следваше ориентирите в началото на революцията и, като постъпи така, представляваше падението на Съветския съюз.

Napoleon’s progressive (step-by-step) demise aligns closely with the Soviet Union’s gradual decline and 1991 collapse, in the same typological framework where the French Revolution’s two phases prefigured the Russian Revolution’s February and October 1917 stages. The parallel extends into the post-radical consolidation phase (Bonapartism) and its inevitable unraveling. This draws from both general historical patterns and Marxist analyses (especially Trotsky’s in The Revolution Betrayed and related works), which treat Napoleon as the archetype of Bonapartism: a strongman regime that arises after a revolution’s radical peak, balances between classes, preserves key structural gains of the revolution (while suppressing its democratic thrust), builds a personal/military-bureaucratic empire, overextends, and then suffers a phased collapse leading to partial restoration of the old order.

Постепенната (стъпка по стъпка) гибел на Наполеон тясно съответства на постепенния упадък и краха през 1991 г. на Съветския съюз, в същата типологична рамка, в която двете фази на Френската революция предобразяваха етапите на Руската революция от февруари и октомври 1917 г. Паралелът се простира и в следрадикалната фаза на консолидация (бонапартизъм) и нейното неизбежно разпадане. Това се извежда както от общите исторически закономерности, така и от марксистките анализи (особено тези на Троцки в „Предадената революция“ и сродни трудове), които разглеждат Наполеон като архетип на бонапартизма: режим на силната ръка, който възниква след радикалния връх на една революция, балансира между класите, запазва ключовите структурни придобивки на революцията (като същевременно потиска нейния демократичен устрем), изгражда лична военно-бюрократична империя, прекомерно се разпростира и след това претърпява поетапен крах, водещ до частично възстановяване на стария ред.

## Napoleon’s Bonapartist Rise Parallels the Stalinist Consolidation

Бонапартисткият възход на Наполеон е паралелен на сталинистката консолидация

After the Jacobin radical phase and Thermidorian reaction (1794), the unstable Directory (1795–1799), Napoleon’s 18 Brumaire coup (1799) establishes the Consulate, then the Empire (1804). He codifies and exports bourgeois revolutionary gains (Napoleonic Code, end of feudal privileges, strong centralized state) but subordinates them to authoritarian rule, military glory, and a new elite.

След якобинската радикална фаза и термидорианската реакция (1794), нестабилната Директория (1795–1799), превратът на Наполеон от 18 брюмер (1799) установява Консулството, а след това и Империята (1804). Той кодифицира и разпространява буржоазните революционни придобивки (Наполеонов кодекс, премахване на феодалните привилегии, силна централизирана държава), но ги подчинява на авторитарно управление, военна слава и нов елит.

After the Bolshevik/October radical phase and early Soviet experiments, bureaucratic degeneration sets in (especially from the mid-1920s). Stalin’s consolidation defeats the Left Opposition, enforces “socialism in one country,” and creates a police/military-bureaucratic dictatorship. The planned economy and nationalized property (core gains of October) are preserved but turned into tools of a privileged caste, with internationalism abandoned.

След болшевишката/Октомврийската радикална фаза и ранните съветски експерименти настъпва бюрократична дегенерация (особено от средата на 20-те години). Консолидацията на Сталин разгромява Лявата опозиция, налага „социализъм в една страна“ и създава полицейска/военна-бюрократична диктатура. Плановата икономика и национализираната собственост (основни завоевания на Октомври) са съхранени, но превърнати в инструменти на привилегирована каста, при изоставен интернационализъм.

In both cases, the revolutionary energy is “frozen” and redirected into state power and expansion under a single figure or apparatus (Trotsky explicitly called the Stalin regime a form of “Soviet Bonapartism,” closer to Napoleon’s Empire than the Consulate).

И в двата случая революционната енергия е „замразена“ и пренасочена към държавна власт и експанзия под една-единствена фигура или властови апарат (Троцки изрично нарича сталинския режим форма на „съветски бонапартизъм“, по-близка до Империята на Наполеон, отколкото до Консулството).

## The Step-by-Step Collapse

Постепенният срив

This is the core alignment—the decline is not one sudden event but a successive series of erosions driven by overextension, internal contradictions, military quagmires, loss of peripheral control, failed reforms, and final dissolution/restoration.

Това е основното съответствие — упадъкът не е едно внезапно събитие, а последователна поредица от разпадания, обусловени от свръхразширение, вътрешни противоречия, военни затъвания, загуба на контрол над периферията, неуспешни реформи и окончателно разпадане/възстановяване.

## Napoleonic side (1812 to 1815)

Наполеонова страна (1812–1815)

- 1812: Disastrous invasion of Russia—Grande Armée (600,000 men) decimated by logistics, winter, and resistance. Catastrophic turning point; massive loss of prestige and manpower.

  1812: Пагубно нахлуване в Русия — Великата армия (600 000 души) е покосена от логистични затруднения, зимата и съпротивата. Катастрофален повратен момент; огромна загуба на престиж и жива сила.

- 1813: Coalition forms against him; defeat at Leipzig (“Battle of the Nations”)—loss of German allies and territories; empire begins shrinking.

  1813: Срещу него се формира коалиция; поражение при Лайпциг („Битката на народите“) — загуба на германските съюзници и територии; империята започва да се свива.

- 1814: Allies invade France proper; Paris falls; Napoleon abdicates and is exiled to Elba.

  1814: Съюзниците нахлуват в самата Франция; Париж пада; Наполеон абдикира и е изпратен в изгнание на Елба.

- 1815: Brief return (Hundred Days), final defeat at Waterloo; permanent exile to St. Helena; Bourbon monarchy restored (reactionary rollback of revolutionary gains, though not total—some legal/administrative changes survived).

  1815: Кратко завръщане (Стоте дни), окончателно поражение при Ватерло; постоянно изгнание на Св. Елена; възстановяване на Бурбонската монархия (реакционен откат на революционните завоевания, макар и не пълен — някои правни/административни промени се запазиха).

## Soviet side (1970s to 1991)

Съветска страна (от 70-те години до 1991 г.)

- Late 1970s–1980s: Economic stagnation (“zastoi” under Brezhnev), chronic shortages, technological lag, and crippling arms race with the US/NATO—systemic overextension begins to hollow out the economy.

  Късните 70-те–80-те години: икономическа стагнация („застой“ при Брежнев), хронични дефицити, технологично изоставане и съсипваща надпревара във въоръжаването със САЩ/НАТО — системното свръхразтягане започва да изтощава икономиката отвътре.

- 1979–1989: Afghanistan war—Soviet “Vietnam”; quagmire drains resources, morale, and international standing (note the ironic parallel: Napoleon destroyed in Russia; USSR bled in a rugged, resistant theater).

  1979–1989: войната в Афганистан — съветският „Виетнам“; затъването в безизходица изтощава ресурсите, подкопава морала и международния престиж (обърнете внимание на ироничния паралел: Наполеон е унищожен в Русия; СССР е изтощен до кръв в суров и упорито съпротивляващ се театър на военни действия).

- 1985–1989: Gorbachev’s perestroika/glasnost reforms (attempted “saving” of the system, like some late Napoleonic adjustments) instead expose and accelerate contradictions; Eastern Bloc satellites revolt and break free (Berlin Wall falls November 9, 1989, regimes collapse across 1989–1990)—loss of the “outer empire,” exactly like Napoleon’s loss of allied states.

  1985–1989: Реформите на Горбачов — перестройка/гласност (опит за „спасяване“ на системата, подобно на някои късни наполеонови корекции) — вместо това изобличават и ускоряват противоречията; сателитите от Източния блок въстават и се освобождават (Берлинската стена пада на 9 ноември 1989 г., режимите се сриват в периода 1989–1990 г.) — загуба на „външната империя“, точно както Наполеон губи съюзническите държави.

- 1990–1991: Internal nationalist crises, republics declare sovereignty; August 1991 hardliner coup fails spectacularly; Gorbachev resigns December 25, 1991; USSR dissolves into 15 states. Capitalist restoration follows (Yeltsin-era shock therapy, oligarchs, privatization)—analogous to the Bourbon restoration: prerevolutionary class elements (or their equivalents) return, rolling back full revolutionary property relations while keeping some administrative forms.

  1990–1991: Вътрешни националистически кризи; републиките обявяват суверенитет; опитът за преврат на твърдолинейните през август 1991 г. се проваля зрелищно; Горбачов подава оставка на 25 декември 1991 г.; СССР се разпада на 15 държави. Следва капиталистическа реставрация (шокова терапия от епохата на Елцин, олигарси, приватизация) — аналогична на Бурбонската реставрация: предреволюционни класови елементи (или техните еквиваленти) се завръщат, като отменят пълните революционни отношения на собственост, като същевременно запазват някои административни форми.

In both, the “empire” (French Continental System vs. Soviet Eastern Bloc/COMECON influence) fragments outward-in, internal decay accelerates, a final crisis exposes the hollowness, and the old social forces reassert (monarchy/capitalism). Bonapartism proves unsustainable—a “pyramid balanced on its point,” as Trotsky put it—because it rests on suppressing the revolution’s democratic base while defending (but distorting) its economic base amid hostile external pressures. The Soviet collapse was not “sudden” in the long view but the culmination of progressive internal rot, just as Napoleon’s empire did not vanish overnight but eroded through successive defeats until restoration.

И в двата случая „империята“ (Френската континентална система срещу съветския Източен блок/влиянието на СИВ) се разпада отвън навътре, вътрешното разложение се ускорява, последна криза изобличава нейната кухота и старите обществени сили се възстановяват (монархията/капитализмът). Бонапартизмът се оказва нежизнеспособен — „пирамида, балансирана върху върха си“, както се изразява Троцки, — защото почива върху потискането на демократическата основа на революцията, като същевременно защитава (но и изопачава) нейната икономическа основа сред враждебен външен натиск. Съветският крах не беше „внезапен“ в дългосрочна перспектива, а завършек на постепенно вътрешно гниене, тъкмо както и империята на Наполеон не изчезна за една нощ, а се разяждаше чрез последователни поражения до реставрацията.

The beginning and ending of France and the Soviet Union align with the testimony of king Uzziah and Ptolemy. Ptolemy IV Philopator wins a decisive victory at the Battle of Raphia (217 BC) against the king of the north (Antiochus III), but “he shall not be strengthened by it”—he makes peace instead of pressing the advantage, returns to luxury and self-exaltation, then (per the record preserved in 3 Maccabees 1–2) Ptolemy visits Jerusalem after his triumph. His heart lifted up, he attempts to enter the Holy of Holies and offer sacrifice himself—an act of usurpation and defiance against the true God. He is divinely struck (paralysis), humiliated, and turns to persecution of God’s people. His reign thereafter is one of progressive decline: moral corruption, internal revolts, and loss of strength until his death. This is the exact mirror of King Uzziah (2 Chronicles 26:16–21) whose heart was lifted up after military success., who then entered the temple to burn incense (usurping the priests) and was struck with leprosy in the forehead, which was a public, visible judgment. From then on Uzziah lived in isolation, cut off from the house of the Lord, until death—a slow, lingering demise rather than instant destruction.

Началото и краят на Франция и на Съветския съюз се съгласуват със свидетелството на цар Озия и Птолемей. Птолемей IV Филопатор печели решителна победа в битката при Рафия (217 пр. Хр.) срещу северния цар (Антиох III), но „той няма да се закрепи чрез нея“ — вместо да развие предимството си, той сключва мир, връща се към разкош и самовъзвеличаване, а след това (според запазеното свидетелство в 3 Макавеи 1–2) Птолемей посещава Йерусалим след своя триумф. Сърцето му се възгордява и той се опитва да влезе в Светая Светих и сам да принесе жертва — акт на узурпация и дръзко противене на истинския Бог. Поразен е от Бога (с парализа), унизен е и се обръща към преследване на Божия народ. Оттогава нататък царуването му е белязано от постепенно упадане: нравствена поквара, вътрешни бунтове и загуба на сила до самата му смърт. Това е точното огледално отражение на цар Озия (2 Летописи 26:16–21), чието сърце се възгордя след военен успех, който след това влезе в храма, за да кади тамян (узурпирайки свещениците), и бе поразен с проказа на челото — публичен, видим съд. Оттогава нататък Озия живя в уединение, отлъчен от дома Господен, до смъртта си — бавна, протяжна кончина, а не мигновено унищожение.

Both are southern kings whose pride manifests in a temple intrusion at Jerusalem, followed by a progressive, erosive ending instead of immediate collapse. This is the typological template for every later “king of the south.”

И двамата са южни царе, чиято гордост се проявява в нахлуване в храма в Йерусалим, последвано от постепенно, разяждащо завършване, вместо от незабавен крах. Това е типологичният образец за всеки по-късен „цар на юга“.

## 1798: France Becomes the Spiritual King of the South

1798: Франция става духовният цар на юга

At “the time of the end” (1798), atheistic France (the power that had just manifested the spiritual characteristics of Egypt—open denial of God, as in Revelation 11:8) pushes at the king of the north (the Papacy) by taking the Pope captive. Napoleon is the military embodiment of that push. France wears the crown of the south in 1798, because it exalts the same atheistic spirit that ancient Egypt embodied.

„Във времето на края“ (1798) атеистична Франция (силата, която току-що беше проявила духовните характеристики на Египет — открито отричане на Бога, както в Откровение 11:8) напада царя на север (папството), като пленява папата. Наполеон е военното въплъщение на този натиск. Франция носи короната на юга през 1798 г., защото превъзнася същия атеистичен дух, който въплъщаваше древният Египет.

But just as Ptolemy could not “make the most of his victory,” the French Revolution’s radical phase could not sustain or fully export its gains. The crown of the south passes onward as the philosophy of atheism matures and finds a new governmental voice.

Но както Птолемей не можа „да извлече пълната полза от победата си“, така и радикалната фаза на Френската революция не можа да удържи или напълно да изнесе своите постижения. Короната на юга преминава нататък, докато философията на атеизма съзрява и намира нов глас в управлението.

## Progressive Leadership Symbols: Napoleon to Lenin to Stalin

Символи на прогресивното ръководство: от Наполеон към Ленин към Сталин

These three are not random; they are progressive endings—each representing a further stage in the king of the south’s trajectory toward its own slow dissolution. Napoleon—the first great symbol after 1798. Victorious in Egypt (the literal south), he overreaches (Russian campaign of 1812 was a disaster beginning a series of losses to his peripheral empire step by step (1813–1814), suffers final defeat (Waterloo 1815), and is exiled twice. Napoleon represents a progressive, phased demise—exactly like unto the Ptolemy and Uzziah.

Тези три не са случайни; те са прогресивни краища — всеки от тях представлява по-нататъшен етап в траекторията на южния цар към неговото собствено бавно разпадане. Наполеон — първият велик символ след 1798 г. Победоносен в Египет (буквалния юг), той се преразтяга (руската кампания от 1812 г. беше бедствие), с което започва поредица от загуби за неговата периферна империя, стъпка по стъпка (1813–1814), претърпява окончателно поражение (Ватерло, 1815 г.) и е изпратен два пъти в изгнание. Наполеон представлява прогресивна, поетапна гибел — точно както Птолемей и Озия.

Lenin seized the crown in the 1917 October Revolution. The Bolshevik “push” continues the war against the old order (including religious power). But the radical phase cannot stabilize; Lenin’s own health fails early, and the system begins to bureaucratize.

Ленин грабна короната в Октомврийската революция от 1917 г. Болшевишкият „тласък“ продължава войната срещу стария ред (включително религиозната власт). Но радикалната фаза не може да се стабилизира; самото здраве на Ленин се срива рано и системата започва да се бюрократизира.

Stalin, the consolidator (Soviet Bonapartism) “freezes” the revolution into a military-bureaucratic empire, preserves the core gains (nationalized economy the anti-feudal parallel to Napoleon’s Code), but turns the power inward (purges) and outward (expansion). Yet the heart is lifted up in atheism; the system cannot truly “make the most of its victory.” Overextension (Afghanistan parallel to Napoleon’s Russia), stagnation, failed reforms (perestroika was the last desperate attempt), loss of satellites (1989–90 = loss of “allies”), and final dissolution (1991).

Сталин, консолидаторът (съветският бонапартизъм), „замразява“ революцията в една военно-бюрократична империя, запазва основните придобивки (национализираната икономика — антифеодалният паралел на Наполеоновия кодекс), но насочва властта навътре (чистки) и навън (експанзия). Но сърцето се възгордява в атеизъм; системата не може истински да „се възползва докрай от победата си“. Свръхразгръщане (Афганистан — паралелът на Наполеоновата Русия), застой, неуспешни реформи (перестройката беше последният отчаян опит), загуба на сателити (1989–90 = загуба на „съюзници“) и окончателен разпад (1991).

The Soviet Union’s collapse was not sudden—it was progressive, exactly as Napoleon’s empire eroded step by step and as Ptolemy’s and Uzziah’s reigns withered after their temple-pride moment. The “spiritual” king of the south (atheism in governmental form) received its own lingering judgment: hollowed out from within, unable to sustain the lie, swept away in the counter-movement of the king of the north (the Papacy’s resurgence in the vacuum).

Разпадането на Съветския съюз не бе внезапно — то бе постепенно, точно както империята на Наполеон се разпадаше стъпка по стъпка и както царуванията на Птолемей и Озия увяхнаха след своя миг на храмова гордост. „Духовният“ южен цар (атеизмът в държавна форма) получи свой собствен продължителен съд: издълбан отвътре, неспособен да поддържа лъжата, пометен в контрадвижението на северния цар (възраждането на Папството в настъпилия вакуум).

The French Revolution (two steps) typifies the Russian Revolution (February and October/Bolshevik). Napoleonic Bonapartism and progressive demise typify Stalinist consolidation and Soviet progressive demise. All of it is the modern outworking of Daniel 11’s king of the south line, from Ptolemy’s Raphia failure and temple arrogance, through Uzziah’s identical sin and slow end, to France in 1798 and its atheistic heir (Lenin–Stalin era) that could not strengthen itself by its victories.

Френската революция (в две стъпки) е прообраз на Руската революция (Февруарската и Октомврийската/болшевишката). Наполеоновият бонапартизъм и постепенното му разпадане са прообраз на сталинистката консолидация и постепенното разпадане на Съветския съюз. Всичко това е съвременното проявление на линията на южния цар от Данаил 11 — от провала на Птолемей при Рафия и дързостта му спрямо храма, през тъждествения грях на Озия и бавния му край, до Франция през 1798 г. и нейния атеистичен наследник (епохата на Ленин–Сталин), който не можа да укрепи себе си чрез победите си.

Lenin, the radical founder or seizer of power (parallel to the Jacobin/Bolshevik ascent; the “push” phase post-1917, is akin to Napoleon’s early Consulate after Brumaire). Stalin was the Bonapartist consolidator (Soviet empire builder, purges, WWII victory, Cold War peak; heart lifted up in atheism, but unable to fully “strengthen” the victory long-term—overextension begins).

Ленин — радикалният основател или завоевател на властта (паралелен на якобинско/болшевишкия възход; фазата на „настъплението“ след 1917 г. е сродна на ранния Консулат на Наполеон след Брюмер). Сталин бе бонапартисткият консолидатор (строител на съветската империя, чистки, победа във Втората световна война, връхна точка на Студената война; сърцето му се възгордя в атеизъм, но не бе способен дългосрочно да „укрепи“ победата — започва свръхразтягането).

Khrushchev was the post-peak “thaw” leader (1953–1964): denounces Stalin (Secret Speech 1956), exposes some corruption, attempts limited reforms, but fails to resolve systemic contradictions. This parallels a “Thermidorian” or early-decline phase—loosening terror while the core atheist structure remains, yet prestige erodes (e.g., Cuban Missile Crisis humiliation 1962 mirrors minor Napoleonic setbacks before the big ones).

Хрушчов беше водачът на следвърховния „размразяващ“ период (1953–1964): осъжда Сталин (Тайната реч, 1956), разкрива част от корупцията, предприема ограничени реформи, но не успява да разреши системните противоречия. Това съответства на „термидорианска“ или ранно-упадъчна фаза — отслабване на терора, докато основната атеистична структура остава, но престижът се разяжда (напр. унижението при Кубинската ракетна криза през 1962 г. отразява по-дребни наполеонови неуспехи преди големите).

Gorbachev was the desperate reformer (1985–1991) with perestroika (restructuring) and glasnost (openness) as last-ditch efforts to “save” the system, but they accelerate collapse—loss of the Eastern Bloc (1989 Berlin Wall), internal revolts. This is the clearest “progressive ending” marker: like unto Napoleon’s late attempts at adjustment before the 1814 invasion, or Ptolemy/Uzziah’s lingering decline after temple-pride. Gorbachev’s 1989 concordat/meeting with Pope John Paul II (king of the north) symbolizes the spiritual defeat—the southern king’s atheism yielding to papal resurgence.

Горбачов беше отчаяният реформатор (1985–1991) с перестройката (преструктуриране) и гласността (откритостта) като последни усилия да „спаси“ системата, но те ускориха разпада — загубата на Източния блок (Берлинската стена, 1989), вътрешните бунтове. Това е най-ясният белег за „постепенен край“: подобно на късните опити на Наполеон за приспособяване преди нашествието от 1814 г. или на проточилия се упадък на Птолемей/Озия след гордостта в храма. Конкордатът/срещата на Горбачов през 1989 г. с папа Йоан Павел II (северният цар) символизира духовното поражение — атеизмът на южния цар, отстъпващ пред папското възраждане.

Yeltsin was the final dissolution figure (1991 onward) who led to the August 1991 coup resistance, becomes president of Russia, oversees USSR breakup (December 1991), shock therapy privatization, capitalist restoration. He embodies the chaotic end and partial “restoration” of prerevolutionary elements (oligarchic capitalism, like Bourbon’s return post-Napoleon). The southern king’s palace is swept away, fulfilling Daniel 11:40’s whirlwind conquest by the north (Papacy via US alliance).

Елцин беше последната фигура на разпадането (от 1991 г. нататък), която доведе до съпротивата срещу августовския преврат през 1991 г., става президент на Русия, надзирава разпадането на СССР (декември 1991 г.), шоковата терапия на приватизацията и капиталистическата реставрация. Той въплъщава хаотичния край и частичната „реставрация“ на предреволюционни елементи (олигархичен капитализъм, подобно на завръщането на Бурбоните след Наполеон). Дворецът на южния цар е пометен, изпълнявайки вихреното завоевание от север в Даниил 11:40 (Папството чрез съюз със САЩ).

The typology emphasizes lingering, step-by-step judgment rather than instant fall, just as Ptolemy IV’s Raphia victory led to pride, temple intrusion, divine striking, and slow decay; Uzziah’s leprosy isolation until death; Napoleon’s phased losses (Russia, Leipzig, Paris, Elba, Waterloo). The Soviet line identifies the peak strength under Stalin, the progressive hollowing during Khrushchev’s thaw that exposes the cracks in the system. Then the Brezhnev-era stagnation and then Gorbachev’s reforms become accelerants; Yeltsin’s era completes the sweep (USSR dissolved, atheism’s governmental form ends). The “heart lifted up” manifests across the line (atheistic defiance), but none “makes the most of victory.”

Типологията подчертава продължителен, поетапен съд, а не мигновено падение, както победата на Птолемей IV при Рафия доведе до гордост, нахлуване в храма, поразяване от Бога и бавен упадък; както проказната изолация на Озия до смъртта му; както поетапните загуби на Наполеон (Русия, Лайпциг, Париж, Елба, Ватерло). Съветската линия посочва върховата сила при Сталин, постепенното издълбаване по време на хрушчовското „размразяване“, което разкрива пукнатините в системата. След това стагнацията от епохата на Брежнев, а после реформите на Горбачов, се превръщат в ускорители; епохата на Елцин довършва размаха (СССР е разпуснат, държавната форма на атеизма приключва). „Сърцето се възгордя“ се проявява по цялата линия (атеистичното дръзновение), но никой не „извлича най-голямата полза от победата“.

The end of the southern kings are progressive, Satan’s demise began at the cross, and he is ultimately sent into exile for 1,000 years and then he dies.

Краят на южните царе е прогресивен; гибелта на Сатана започна на кръста, и накрая той бива изпратен в изгнание за 1000 години, а после умира.

> And I saw an angel come down from heaven, having the key of the bottomless pit and a great chain in his hand. And he laid hold on the dragon, that old serpent, which is the Devil, and Satan, and bound him a thousand years, And cast him into the bottomless pit, and shut him up, and set a seal upon him, that he should deceive the nations no more, till the thousand years should be fulfilled: and after that he must be loosed a little season.

> И видях ангел да слиза от небето, който имаше ключа от бездната и голяма верига в ръката си. И хвана змея, оная древна змия, която е дяволът и Сатана, и го върза за хиляда години, и го хвърли в бездната, и го заключи, и положи печат върху него, за да не мами вече народите, докле се изпълнят хилядата години; а след това той трябва да бъде пуснат за малко време.

> And I saw thrones, and they sat upon them, and judgment was given unto them: and I saw the souls of them that were beheaded for the witness of Jesus, and for the word of God, and which had not worshipped the beast, neither his image, neither had received his mark upon their foreheads, or in their hands; and they lived and reigned with Christ a thousand years. But the rest of the dead lived not again until the thousand years were finished.

> И видях престоли; и седнаха на тях, и им бе даден съд; и видях душите на онези, които бяха обезглавени за свидетелството на Исус и за Божието слово, и които не се поклониха на звяра, нито на неговия образ, нито приеха белега му на челата си или на ръцете си; и те оживяха и царуваха с Христос хиляда години. А останалите от мъртвите не оживяха, докато не се свършиха хилядата години.

> This is the first resurrection. Blessed and holy is he that hath part in the first resurrection: on such the second death hath no power, but they shall be priests of God and of Christ, and shall reign with him a thousand years.

> Това е първото възкресение. Блажен и свят е онзи, който има дял в първото възкресение; над такива втората смърт няма власт, но те ще бъдат свещеници на Бога и на Христос и ще царуват с Него хиляда години.

> And when the thousand years are expired, Satan shall be loosed out of his prison, And shall go out to deceive the nations which are in the four quarters of the earth, Gog and Magog, to gather them together to battle: the number of whom is as the sand of the sea. And they went up on the breadth of the earth, and compassed the camp of the saints about, and the beloved city: and fire came down from God out of heaven, and devoured them. And the devil that deceived them was cast into the lake of fire and brimstone, where the beast and the false prophet are, and shall be tormented day and night for ever and ever. Revelation 20:1–10.

> И когато се изтекат хилядата години, Сатана ще бъде пуснат от тъмницата си и ще излезе да мами народите, които са в четирите краища на земята, Гог и Магог, за да ги събере за войната; числото им е като морския пясък. И те се изкачиха по ширината на земята и обкръжиха стана на светиите и възлюбения град; и огън слезе от Бога от небето и ги погълна. А дяволът, който ги мамеше, биде хвърлен в огненото и жупелното езеро, където са и звярът, и лъжепророкът; и ще бъдат мъчени денем и нощем до вечни векове. Откровение 20:1–10.

We will continue our considerations of the southern king in Daniel eleven, verses eleven through fifteen in the next article.

Ще продължим разглеждането на южния цар в Даниил единадесета глава, стихове единадесет до петнадесет, в следващата статия.

The Time of the End magazine was published in 1996 and it represents the prophecy from the book of Daniel that was unsealed in 1989. Recently the magazine was read by ChatGPT and asked to evaluate the role of Ukraine in the history of verse forty represented in the magazine. The following is the breakdown of the magazine that has been in the public record for thirty years. The first passage from the writings of Ellen White in the magazine is Testimonies, volume 9, 11.

Списанието „Времето на края“ беше публикувано през 1996 г. и то представя пророчеството от книгата на Данаил, което беше разпечатано през 1989 г. Неотдавна списанието беше прочетено от ChatGPT и му беше поискано да оцени ролята на Украйна в историята на четиридесети стих, представена в списанието. Следва разчленението на списанието, което е в публичния регистър от тридесет години. Първият откъс от писанията на Елън Уайт в списанието е „Свидетелства“, том 9, стр. 11.

## Overview: Ukraine in the Prophetic Framework

Преглед: Украйна в пророческата рамка

Within the magazine’s prophetic outline of Daniel 11:40–45, Ukraine is discussed in connection with the collapse of the Soviet Union and the struggle between the Papacy (king of the north) and atheistic communism (king of the south). Ukraine is presented as a key religious and geopolitical battleground during the closing stages of the proxy wars, particularly in relation to the Ukrainian Catholic Church and its legalization after decades of suppression under Soviet rule.

В рамките на пророческия очерк на списанието върху Даниил 11:40–45, Украйна се разглежда във връзка с разпадането на Съветския съюз и борбата между Папството (царя на север) и атеистичния комунизъм (царя на юг). Украйна е представена като ключово религиозно и геополитическо бойно поле през заключителните етапи на войните чрез посредници, особено по отношение на Украинската католическа църква и нейната легализация след десетилетия на потисничество под съветската власт.

The magazine presents Ukraine as part of the broader prophetic fulfillment of Daniel 11:40, describing the sweeping away of the king of the south through a Vatican–United States alliance. Ukraine is shown as evidence of the weakening of Soviet atheism and the resurgence of Catholic influence in Eastern Europe.

Списанието представя Украйна като част от по-широкото пророческо изпълнение на Даниил 11:40, описвайки помитането на южния цар чрез съюз между Ватикана и Съединените щати. Украйна е представена като доказателство за отслабването на съветския атеизъм и възраждането на католическото влияние в Източна Европа.

## Ukraine in the War Between the King of the North and South

Украйна във войната между северния и южния цар

The magazine teaches that the king of the south is atheism, embodied first by France (1798) and later by Soviet Russia. The king of the north is the papacy and Daniel 11:40 describes a spiritual war beginning in 1798 and culminating in the collapse of the Soviet Union in 1989. Ukraine appears within this context as part of the Soviet bloc that is swept away in fulfillment of Daniel 11:40. The publication presents the collapse of the Soviet Union as the first step in the healing of the Papacy’s deadly wound (Revelation 13).

Списанието учи, че царят на юг е атеизмът, въплътен най-напред от Франция (1798), а по-късно от Съветска Русия. Царят на север е папството, а Даниил 11:40 описва духовна война, започваща през 1798 г. и достигаща своята кулминация в разпадането на Съветския съюз през 1989 г. В този контекст Украйна се явява като част от съветския блок, който е пометен в изпълнение на Даниил 11:40. Изданието представя разпадането на Съветския съюз като първата стъпка в заздравяването на смъртоносната рана на папството (Откровение 13).

## Suppression of the Ukrainian Catholic Church (Quoted Sources)

Потискането на Украинската католическа църква (цитирани източници)

The magazine includes secular documentation of Catholic persecution under Soviet rule.

Списанието съдържа светска документация за католическите гонения под съветско управление.

From Time Magazine, December 4, 1989:

От списание Time, 4 декември 1989 г.:

> “After World War II, fierce but generally less bloody persecution spread into the Ukraine and the new Soviet bloc, affecting millions of Roman Catholics and Protestants as well as Orthodox.”

> „След Втората световна война ожесточено, но като цяло по-малко кръвопролитно преследване се разпространи в Украйна и в новия съветски блок, засягайки милиони римокатолици и протестанти, както и православни.“

Ukraine is identified as a major area where Catholicism was suppressed under communism.

Украйна е посочена като основна област, в която католицизмът е бил потискан при комунизма.

## Legalization of the Ukrainian Catholic Church

Легализирането на Украинската католическа църква

A major focus of the Ukraine discussion is the legalization of the long-banned Ukrainian Catholic Church.

Основен акцент в обсъждането на Украйна е узаконяването на дълго забраняваната Украинска католическа църква.

From Life Magazine, December 1989:

От списание „Life“, декември 1989 г.:

> “Three new Catholic bishops have recently been named in Czechoslovakia. And this month Gorbachev meets Pope John Paul II during a visit to Italy—the first face-to-face encounter between leaders of the Kremlin and the Vatican. The sessions may lead to legalization of the long-banned Ukrainian Catholic Church in the U.S.S.R.”

> „Неотдавна в Чехословакия бяха назначени трима нови католически епископи. А този месец Горбачов се среща с папа Йоан Павел II по време на посещение в Италия — първата среща лице в лице между ръководителите на Кремъл и Ватикана. Тези разговори могат да доведат до узаконяване на дълго забраняваната Украинска католическа църква в СССР.“

From U.S. News & World Report, December 11, 1989:

От U.S. News & World Report, 11 декември 1989 г.:

> “The revival of religious freedom is expected to include lifting of an official ban on the five-million-member Ukraine Catholic Church, which has survived underground since 1946 when Stalin ordered it absorbed into the Russian Orthodox Church. Winning legalization for the Ukrainian Church has been a primary aim of the pope’s.”

> „Очаква се възраждането на религиозната свобода да включва и премахването на официалната забрана върху Украинската католическа църква с нейните пет милиона членове, която е оцеляла в нелегалност от 1946 г., когато Сталин нареди тя да бъде погълната от Руската православна църква. Извоюването на легализация за Украинската църква беше първостепенна цел на папата.“

The magazine presents this as evidence of the weakening of atheistic control, the restoration of Catholic power. It is identified as a direct outcome of Vatican diplomatic pressure and a milestone in Daniel 11:40’s fulfillment is set forth as the Ukraine as a visible example of the Papacy regaining influence in former communist territory.

Списанието представя това като доказателство за отслабването на атеистическия контрол и за възстановяването на католическата власт. То е определено като пряк резултат от дипломатическия натиск на Ватикана, а като важен етап в изпълнението на Даниил 11:40 е посочена Украйна като видим пример за това, че папството възвръща влиянието си в бивша комунистическа територия.

## Ukraine as Evidence of the Papacy’s Advance

Украйна като доказателство за напредъка на папството

The collapse of communism not merely as political change but as a spiritual defeat of atheism, a geopolitical advance of the Papacy and the beginning of the Papacy’s return to world dominance. The Ukraine becomes a case study in the dismantling of Soviet religious suppression and a strategic victory of Rome in Eastern Europe. It represents the visible shift from enforced atheism to restored Catholic authority and the legalization of the Ukrainian Catholic Church is treated as prophetic confirmation that the king of the north was sweeping away the king of the south “like a whirlwind.”

Крахът на комунизма не просто като политическа промяна, а като духовно поражение на атеизма, геополитическо напредване на папството и начало на завръщането на папството към световно господство. Украйна се превръща в примерен случай за демонтирането на съветското религиозно потисничество и стратегическа победа на Рим в Източна Европа. Тя представлява видимия преход от наложен атеизъм към възстановена католическа власт, а узаконяването на Украинската католическа църква се разглежда като пророческо потвърждение, че царят на север помитал царя на юг „като вихрушка“.

## Ukraine and the Broader Prophetic Sequence

Украйна и по-широката пророческа последователност

- 1798 – Papacy receives deadly wound.

  1798 г. – Папството получава смъртоносна рана.

- 1917 – Atheism relocates to Russia (Bolshevik Revolution).

  1917 – Атеизмът се премества в Русия (Болшевишката революция).

- 1989 – Soviet Union collapses.

  1989 – Съветският съюз се разпада.

- Ukraine – Catholic Church legalized.

  Украйна – Католическата църква е узаконена.

- Papacy regains geopolitical influence.

  Папството възвръща геополитическото си влияние.

- United States eventually comes under Papal influence (Daniel 11:41).

  Съединените щати в крайна сметка попадат под папско влияние (Даниил 11:41).

- Entire world follows (Daniel 11:42–43).

  Целият свят следва (Даниил 11:42–43).

Ukraine fits into stages 3–4 as part of the transition between Soviet atheism and restored Papal influence.

Украйна се вписва в етапи 3–4 като част от прехода между съветския атеизъм и възстановеното папско влияние.

## Sources Referenced in Ukraine Discussion

Източници, цитирани в обсъждането за Украйна

- Jeff Pippenger (primary theological framework)

  Джеф Пипенджър (основна богословска рамка)

Spirit of Prophecy

Дух на пророчеството

- The Great Controversy

  Великата борба

- Selected Messages

  Избрани вести

- Testimonies for the Church

  Свидетелства за църквата

Secular Press

Светски печат

- Time Magazine

  списание „Тайм“

- Life Magazine

  Списание „Лайф“

- U.S. News & World Report

  U.S. News & World Report

Ukraine is mentioned in connection with:

Украйна е спомената във връзка с:

- Post-World War II Catholic persecution

  Католическото преследване след Втората световна война

- Underground survival of the Ukrainian Catholic Church

  Подземното оцеляване на Украинската католическа църква

- Gorbachev–Vatican diplomacy

  Дипломацията Горбачов–Ватикана

- Legal restoration of Catholic hierarchy

  Законно възстановяване на католическата йерархия

## Summary of Ukraine’s Role in the Newsletter

Обобщение на ролята на Украйна в бюлетина

The Ukraine was a stronghold of suppressed Catholicism under Soviet atheism. The legalization of the Ukrainian Catholic Church signaled the weakening of the king of the south. The Vatican’s influence in the Ukraine demonstrated the Papacy’s resurgence and the Ukraine’s religious shift served as tangible evidence that Daniel 11:40 was being fulfilled. The events surrounding Ukraine formed part of the first step in the healing of the Papacy’s deadly wound. The Ukraine is therefore presented not as an isolated political event, but as a prophetic marker within the final movements of Daniel 11.

Украйна беше крепост на потиснатия католицизъм под съветския атеизъм. Легализирането на Украинската католическа църква ознаменува отслабването на южния цар. Влиянието на Ватикана в Украйна демонстрира възраждането на папството, а религиозната промяна в Украйна послужи като осезаемо доказателство, че Даниил 11:40 се изпълнява. Събитията около Украйна съставляваха част от първата стъпка в изцелението на смъртоносната рана на папството. Следователно Украйна е представена не като изолирано политическо събитие, а като пророчески белег в последните движения на Даниил 11.

Back to Articles