Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eighty

Knjiga proroka Daniela - sto osamdeset.

The Prophetic Intersection of Rome, the Maccabees, and Modern Times: A Study in Daniel’s Visions

Proročko sjecište Rima, Makabejaca i modernih vremena: studija o Danijelovim viđenjima

Author

Jeff Pippenger

Published

April 10, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Uriah Smith wrote, “Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162.” Most modern historians mark the date as 161 BC, and Smith twice references 161 BC, in the same book. My assumption is that this reference to 162 BC, is a typo.

Urija Smith napisao je: „Rim se povezao s Božjim narodom, Židovima, savezom 162. pr. Kr.” Većina suvremenih povjesničara taj datum smješta u 161. pr. Kr., a Smith se dvaput poziva na 161. pr. Kr. u istoj knjizi. Moja je pretpostavka da je ovo upućivanje na 162. pr. Kr. tiskarska pogreška.

> “By verses 23 and 24 we are brought down this side of the league between the Jews and the Romans, BC 161, to the time when Rome had acquired universal dominion.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 273.

> „Stihovima 23 i 24 dovedeni smo na ovu stranu saveza između Židova i Rimljana, 161. pr. Kr., do vremena kada je Rim stekao sveopću vlast.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 273.

Verses eleven and twelve, identify the victory and aftermath of the Battle of Raphia, which occurred in 217 BC, between the Seleucid Empire, led by Antiochus III the Great, and the Ptolemaic Kingdom of Egypt, led by King Ptolemy IV Philopator.

Jedanaesti i dvanaesti redak označavaju pobjedu i posljedice bitke kod Rafije, koja se dogodila 217. pr. Kr., između Seleukidskoga Carstva, koje je predvodio Antioh III. Veliki, i Ptolemejskoga Kraljevstva Egipta, koje je predvodio kralj Ptolemej IV. Filopator.

The Battle of Panium, which occurred seventeen years later in 200 BC, was again between the Seleucid kingdom, and the Ptolemaic kingdom.

Bitka kod Panija, koja se dogodila sedamnaest godina poslije, 200. pr. Kr., ponovno je vođena između Seleukidskoga kraljevstva i Ptolemejskoga kraljevstva.

The Maccabean Revolt, began in 167 BC, and was the Jewish rebellion against the Seleucid Empire’s attempts to suppress Jewish religious practices and impose Greek culture.

Makabejski ustanak započeo je 167. pr. Kr. i bio je židovska pobuna protiv pokušaja Seleukidskoga Carstva da suzbije židovske vjerske običaje i nametne grčku kulturu.

The rededication of the Second Temple in Jerusalem, which marks the historical event celebrated during Hanukkah, occurred in 164 BC, three years before the “league” of verse twenty-three. This event followed the successful military campaign of the Maccabees against the forces of the Seleucid Empire, led by the infamous Antiochus IV Epiphanes, who had desecrated the Temple and outlawed Jewish religious practices. Antiochus IV Epiphanes died shortly after the victory that is commemorated by Hanukkah, and marks the descent of Syrian power from that point onward in history.

Ponovno posvećenje Drugoga hrama u Jeruzalemu, koje označava povijesni događaj koji se slavi tijekom Hanuke, dogodilo se 164. pr. Kr., tri godine prije „saveza” iz dvadeset trećega retka. Taj je događaj uslijedio nakon uspješnog vojnog pohoda Makabejaca protiv snaga Seleukidskoga Carstva, koje je predvodio zloglasni Antioh IV. Epifan, koji je obeščastio Hram i zabranio židovske vjerske običaje. Antioh IV. Epifan umro je ubrzo nakon pobjede koja se obilježava Hanukom, i od te se točke nadalje u povijesti označava opadanje sirijske moći.

In 200 BC, (which was also the time of the Battle of Panium), Rome, for the first time inserted itself into the prophetic history of Daniel chapter eleven. There is the symbol which establishes the vision. Its purposeful influence in that history identifies the work of Jezebel, a symbol of a church that pulls strings from behind the scenes. Jezebel was home in Samaria when her husband Ahab watched her prophets get slain by Elijah. Herodias was not at Herod’s birthday party, where her daughter Salome seduced Herod. In the history of the United States, the papacy, represented by the whore of Tyre, is forgotten, until the end of the symbolic seventy years. She then begins to sing her songs of deception to the kings of the earth. The year 200 BC typifies when she begins to openly sing to the kings in the last days, just before the soon coming Sunday law, as represented in verse sixteen.

Godine 200. pr. Kr. (što je ujedno bilo i vrijeme bitke kod Panija), Rim se po prvi put umetnuo u proročku povijest jedanaestoga poglavlja Daniela. Ondje se nalazi simbol koji uspostavlja viđenje. Njegov namjerni utjecaj u toj povijesti prepoznaje djelovanje Jezabele, simbola crkve koja iz pozadine povlači konce. Jezabela je bila kod kuće u Samariji dok je njezin muž Ahab gledao kako Ilija ubija njezine proroke. Herodijada nije bila na Herodovoj rođendanskoj gozbi, gdje je njezina kći Saloma zavela Heroda. U povijesti Sjedinjenih Država papinstvo, predstavljeno bludnicom iz Tira, biva zaboravljeno sve do kraja simboličnih sedamdeset godina. Tada ona počinje pjevati svoje pjesme obmane kraljevima zemlje. Godina 200. pr. Kr. predoznačuje trenutak kada ona u posljednjim danima počinje otvoreno pjevati kraljevima, neposredno prije skorašnjega nedjeljnog zakona, kako je prikazano u šesnaestome retku.

Before the “league” of the Jews in 161 BC to 158 BC, the Maccabees rededicated the temple, as is commemorated by Hanukkah in 164 BC. Then three years later, still in an ongoing struggle with the Syrians, the Maccabean Jews reached out to Rome for support. The “league” with Rome that was then formed becomes a prophetic test for God’s last-day students of prophecy.

Prije „saveza” Židova od 161. pr. Kr. do 158. pr. Kr., Makabejci su ponovno posvetili hram, što se obilježava Hanukom 164. pr. Kr. Zatim su tri godine poslije, još uvijek u trajnoj borbi sa Sirijcima, makabejski Židovi zatražili potporu od Rima. „Savez” s Rimom koji je tada bio sklopljen postaje proročki ispit za Božje proučavatelje proročanstava posljednjih dana.

History identifies 161 BC as the point where the “league” took place, but the pioneers identify that history as 158 BC. Was Miller right, or are the modern historians right? Miller added six hundred and sixty-six years (666), to the year 158 BC, and arrived at the year 508, when “the daily” was taken away. Search as you might, it will be extremely difficult, if not actually impossible to find a historical support for 158 BC as the league between the Jews and the Romans.

Povijest prepoznaje 161. pr. Kr. kao trenutak kada je sklopljen „savez”, ali pioniri tu povijest prepoznaju kao 158. pr. Kr. Je li Miller bio u pravu, ili su u pravu suvremeni povjesničari? Miller je godini 158. pr. Kr. dodao šest stotina šezdeset i šest godina (666) te došao do godine 508., kada je „svagdašnja” bila uklonjena. Koliko god tražili, bit će iznimno teško, ako ne i zapravo nemoguće, pronaći povijesnu potporu za 158. pr. Kr. kao godinu saveza između Židova i Rimljana.

Verse sixteen is the Sunday law, but before that history Rome enters into history to establish the vision in the year 200 BC. The Maccabean revolt began at Modein in 167 BC, and eventually they rededicated the temple in 164 BC. Then from 161 BC, to 158 BC, the Jews enter into a covenant with the Roman power. 161 BC to 158 BC represents a period of time which was required to establish the “league.” This understanding identifies the “league” in agreement with the historians’ testimony, and also with the chart that was directed by the hand of the Lord and should not be altered.

Šesnaesti redak jest nedjeljni zakon, ali prije te povijesti Rim ulazi na pozornicu povijesti kako bi uspostavio viđenje godine 200. pr. Kr. Makabejska buna započela je u Modeinu 167. pr. Kr., a naposljetku su ponovno posvetili hram 164. pr. Kr. Zatim, od 161. pr. Kr. do 158. pr. Kr., Židovi stupaju u savez s rimskom silom. Razdoblje od 161. pr. Kr. do 158. pr. Kr. predstavlja vremensko razdoblje koje je bilo potrebno za uspostavu „saveza“. Ovo razumijevanje poistovjećuje „savez“ u skladu sa svjedočanstvom povjesničara, a također i s kartom koja je bila upravljena Gospodnjom rukom i ne smije se mijenjati.

The historians inform us that the process of negotiating treaties between ancient nations like Judah and Rome in the second century BC, varied depending on the specific circumstances, diplomatic protocols, and power dynamics involved. Typically, the process would begin with one party expressing interest in establishing a treaty or alliance with the other. In the case of Judah and Rome, Judah initiated contact with Rome to propose a formal alliance.

Povjesničari nas obavještavaju da se postupak sklapanja ugovora između drevnih naroda, poput Jude i Rima u drugom stoljeću prije Krista, razlikovao ovisno o posebnim okolnostima, diplomatskim protokolima i odnosima moći koji su bili uključeni. Obično bi postupak započinjao time što bi jedna strana izrazila interes za uspostavljanje ugovora ili saveza s drugom. U slučaju Jude i Rima, Juda je uspostavila kontakt s Rimom kako bi predložila službeni savez.

Diplomatic channels would have been utilized to convey the proposal and initiate negotiations. This had to involve sending ambassadors or envoys to Rome to meet with its leaders or representatives. Once negotiations commenced, both parties would discuss the terms of the proposed treaty. This could involve a series of meetings, exchanges of diplomatic messages, and possibly the involvement of intermediaries or mediators to facilitate discussions. During negotiations, each party would consider the terms proposed by the other and may offer counter-proposals or seek amendments to certain terms. This process could involve careful deliberation, consultation with advisors, and assessments of the potential benefits and drawbacks of the proposed treaty.

Diplomatski kanali bili bi iskorišteni za prenošenje prijedloga i pokretanje pregovora. To je moralo uključivati slanje veleposlanika ili izaslanika u Rim radi susreta s njegovim vođama ili predstavnicima. Nakon što bi pregovori započeli, obje bi strane raspravljale o uvjetima predloženoga ugovora. To bi moglo uključivati niz sastanaka, razmjenu diplomatskih poruka te, moguće, uključivanje posrednika ili miritelja radi olakšavanja rasprava. Tijekom pregovora svaka bi strana razmatrala uvjete što ih je predložila druga te bi mogla iznijeti protuprijedloge ili tražiti izmjene pojedinih odredaba. Taj bi proces mogao uključivati pomno promišljanje, savjetovanje sa savjetnicima i procjene mogućih koristi i nedostataka predloženoga ugovora.

If both parties reached an agreement on the terms of the treaty, formal documentation would be prepared outlining the terms and conditions agreed upon by both sides. The treaty would then need to be ratified by the respective authorities of each nation. In the case of Rome, this might involve approval by the Senate or other governing bodies. Similarly, in Judah, the treaty would likely require approval by its leadership or governing council. Once ratified, the treaty would be implemented, and both parties would be expected to adhere to its terms. This might involve various forms of cooperation, mutual defense agreements, trade relations, or other forms of diplomatic engagement outlined in the treaty.

Ako bi obje strane postigle sporazum o uvjetima saveza, pripremila bi se službena isprava u kojoj bi bili izloženi uvjeti i odredbe koje su obje strane usuglasile. Savez bi potom trebao biti ratificiran od mjerodavnih vlasti svake države. U slučaju Rima, to bi moglo uključivati odobrenje Senata ili drugih upravnih tijela. Slično tomu, u Judi bi savez vjerojatno zahtijevao odobrenje njezina vodstva ili upravnoga vijeća. Nakon ratifikacije savez bi se proveo, a od obje bi se strane očekivalo da se pridržavaju njegovih odredaba. To bi moglo obuhvaćati različite oblike suradnje, sporazume o uzajamnoj obrani, trgovačke odnose ili druge oblike diplomatskoga djelovanja predviđene savezom.

In the second century BC, travel from Judea (located in the eastern Mediterranean region) to Rome (located in central Italy) would have been a challenging and time-consuming endeavor, especially considering the limitations of ancient transportation methods. The distance between Judea and Rome is approximately 1,500 to 2,000 kilometers (930 to 1,240 miles) depending on the specific route taken. Sea travel was often faster and more efficient than overland travel in ancient times, but sea travel was subject to the prevailing winds. Traveling by ship from a port in Judea to a port in Italy (such as Ostia, the port of Rome) could take several weeks, depending on factors like wind conditions, sea currents, and the type of vessel used.

U drugom stoljeću pr. Kr., putovanje iz Judeje (smještene u istočnomediteranskoj regiji) u Rim (smješten u središnjoj Italiji) bilo bi zahtjevan i dugotrajan pothvat, osobito s obzirom na ograničenja drevnih prijevoznih sredstava. Udaljenost između Judeje i Rima iznosi približno 1.500 do 2.000 kilometara (930 do 1.240 milja), ovisno o točno odabranoj ruti. Putovanje morem u antičko je doba često bilo brže i učinkovitije od putovanja kopnom, ali je pomorsko putovanje ovisilo o prevladavajućim vjetrovima. Putovanje brodom od luke u Judeji do luke u Italiji (kao što je Ostija, rimska luka) moglo je trajati nekoliko tjedana, ovisno o čimbenicima kao što su stanje vjetrova, morske struje i vrsta upotrijebljenoga plovila.

Overland travel from Judea to Rome would have been slower and more arduous. Travelers would have to navigate through various terrains, including mountains, valleys, and rivers, and contend with obstacles such as bandits and hostile territories. It’s estimated that travel by foot or by horse-drawn carriage could take several months. Travel time would have also been influenced by factors such as the condition of roads, availability of accommodations and rest stops, and the need to rest and resupply along the way.

Kopneno putovanje iz Judeje u Rim bilo bi sporije i napornije. Putnici bi morali prolaziti kroz različite terene, uključujući planine, doline i rijeke, te se suočavati s preprekama kao što su razbojnici i neprijateljska područja. Procjenjuje se da bi putovanje pješice ili konjskom zapregom moglo potrajati nekoliko mjeseci. Na trajanje putovanja utjecali bi i čimbenici kao što su stanje cesta, dostupnost smještaja i odmorišta te potreba za odmorom i opskrbom tijekom puta.

When the Maccabean Jews sought a league with Rome, they would have needed to send ambassadors to Rome. Once those ambassadors were received by the Roman authorities, there would be a period of negotiation. In historical theory, for no precise record is available, once a treaty was formalized, it would need to be taken back to Judea for confirmation, and then probably it would need to be returned to Rome to confirm the acceptance of the Jews. It is almost impossible to believe that the process of forming an alliance in that period of time would have been accomplished in one year, so the understanding that the “league” represents a process from 161 BC to 158 BC fits other lines of prophecy that identify the history that leads to the Sunday law of verse sixteen.

Kad su Makabejski Židovi nastojali sklopiti savez s Rimom, morali bi poslati poslanike u Rim. Nakon što bi te poslanike primile rimske vlasti, uslijedilo bi razdoblje pregovora. Prema povijesnoj teoriji, budući da ne postoji točan zapis, nakon što bi ugovor bio formaliziran, trebalo bi ga odnijeti natrag u Judeju radi potvrde, a zatim bi ga vjerojatno trebalo ponovno vratiti u Rim kako bi se potvrdilo prihvaćanje od strane Židova. Gotovo je nemoguće povjerovati da bi proces sklapanja saveza u tom vremenskom razdoblju bio dovršen u jednoj godini, pa se stoga razumijevanje da „savez” predstavlja proces od 161. pr. Kr. do 158. pr. Kr. uklapa u druge pravce proročanstva koji prepoznaju povijest što vodi do nedjeljnog zakona iz šesnaestog retka.

A “league” that all historians agree was initiated by the Maccabean Jews, began in Judea in 161 BC. The purpose was that the Jews wanted support against the Syrians who they had been struggling with since their revolt began in 167 BC. The revolt was sparked by the efforts of Mattathias, a Jewish priest, and his five sons, particularly Judas Maccabee, to resist the Hellenization policies imposed by the Seleucid ruler Antiochus IV Epiphanes. These policies included attempts to suppress Jewish religious practices and force the adoption of Greek customs and beliefs.

„Savez” za koji se svi povjesničari slažu da su ga pokrenuli Makabejski Židovi, započeo je u Judeji 161. pr. Kr. Svrha je bila u tome što su Židovi željeli potporu protiv Sirijaca, s kojima su se borili otkako je njihov ustanak započeo 167. pr. Kr. Ustanak je bio potaknut nastojanjima Matatije, židovskoga svećenika, i njegovih pet sinova, osobito Jude Makabejca, da se odupru politikama helenizacije koje je nametnuo seleukidski vladar Antioh IV. Epifan. Te su politike uključivale pokušaje suzbijanja židovskih vjerskih običaja i prisiljavanja na prihvaćanje grčkih običaja i vjerovanja.

The catalyst for the revolt was an incident in the village of Modein, where Mattathias refused to comply with a decree to offer a sacrifice to a Greek deity. “Modein” is derived from the Hebrew word “modi’a,” which means “to declare” or “to protest.” In his protest, Mattathias killed a Jewish apostate who was about to perform the sacrifice, and he and his sons fled to the hills, initiating a guerrilla warfare campaign against the Seleucid forces. The Maccabean Revolt lasted for several years, during which the Maccabees engaged in numerous battles against the Seleucids and their allies. Despite being vastly outnumbered and out-equipped, the Maccabees achieved several significant victories.

Poticaj za pobunu bio je događaj u selu Modein, gdje je Matatija odbio udovoljiti odredbi da prinese žrtvu grčkom božanstvu. „Modein” je izvedeno iz hebrejske riječi „modi’a”, što znači „objaviti” ili „prosvjedovati”. U svojem prosvjedu Matatija je ubio židovskog otpadnika koji je upravo namjeravao prinijeti žrtvu, a on i njegovi sinovi pobjegli su u brda, započevši gerilski ratni pohod protiv seleukidskih snaga. Makabejska pobuna trajala je nekoliko godina, tijekom kojih su Makabejci vodili brojne bitke protiv Seleukida i njihovih saveznika. Unatoč tomu što su bili daleko malobrojniji i slabije opremljeni, Makabejci su izvojevali nekoliko značajnih pobjeda.

The Seleucid Empire was seeking to impose the religion of Greece upon the Jews, and the Greeks represent the globalists of the last days. Their religion is expressed in the woke-ism that is currently being forced upon the United States and the world, by the globalist forces of the banking system, the mainstream media, the educational centers, and the tearing down of national distinctions through the forced immigration of illegal aliens. When Antiochus Epiphanes was forcing the Greek religion upon the Jews, there were Jews who were cooperating with his efforts. The Maccabees represent one class of apostate Jews, who were resisting the religion of Greece, but there was also another class of apostate Jews who were supporting the work of enforcing the Greek religion.

Seleukidsko Carstvo nastojalo je Židovima nametnuti religiju Grčke, a Grci predstavljaju globaliste posljednjih dana. Njihova se religija očituje u woke-izmu koji se trenutačno nameće Sjedinjenim Američkim Državama i svijetu od strane globalističkih sila bankarskog sustava, glavnih medija, obrazovnih središta te rušenja nacionalnih razlikâ putem prisilne imigracije ilegalnih stranaca. Kada je Antioh Epifan prisilno nametao grčku religiju Židovima, bilo je Židova koji su surađivali s njegovim nastojanjima. Makabejci predstavljaju jednu skupinu otpadničkih Židova, koja se opirala religiji Grčke, ali je postojala i druga skupina otpadničkih Židova koja je podupirala djelo nametanja grčke religije.

Verse sixteen is the soon coming Sunday law, and the threefold union of the dragon, the beast and false prophet. That history is preceded by verses thirteen through fifteen, where the three battles of verse forty occur from verse ten (1989), verses eleven and twelve (the Ukrainian war), and the Battle of Panium. The Battle of Panium represents a battle in which the two-horned earth beast prevails over the globalist’s religious and political philosophies.

Šesnaesti redak jest skori dolazak nedjeljnoga zakona i trostruke unije zmaja, zvijeri i lažnoga proroka. Toj povijesti prethode redci trinaesti do petnaesti, u kojima se tri bitke iz četrdesetoga retka zbivaju od desetoga retka (1989.), jedanaestoga i dvanaestoga retka (ukrajinski rat) te Bitke kod Panija. Bitka kod Panija predstavlja bitku u kojoj dvorožna zemaljska zvijer nadvladava religijske i političke filozofije globalista.

In that battle the final president of the United States must deal with the aftermath of Putin’s victory and subsequent collapse represented in verses eleven and twelve. He will form an alliance with NATO, or the United Nations, in order to resolve the fallout from the collapse of Russia, and within the history of that alliance he will engage the United Nations in the Battle of Panium. The third battle of verse forty, will be as the first battle of verse forty. As the Soviet Union collapsed under the economic and military force of the United States, the globalists of the United Nations will be forced to repeat “perestroika” the key component of Gorbachev’s efforts to reform the Soviet Union, though they ultimately contributed to the unraveling of the Soviet system and the eventual dissolution of the Soviet Union.

U toj bitki posljednji predsjednik Sjedinjenih Američkih Država mora se suočiti s posljedicama Putinove pobjede i naknadnog sloma prikazanih u jedanaestom i dvanaestom retku. On će sklopiti savez s NATO-om ili s Ujedinjenim narodima kako bi razriješio posljedice sloma Rusije, a unutar povijesti toga saveza uključit će Ujedinjene narode u Bitku kod Panija. Treća bitka iz četrdesetog retka bit će kao prva bitka iz četrdesetog retka. Kao što se Sovjetski Savez urušio pod gospodarskom i vojnom silom Sjedinjenih Američkih Država, tako će globalisti Ujedinjenih naroda biti prisiljeni ponoviti „perestrojku”, ključnu sastavnicu Gorbačovljevih nastojanja da reformira Sovjetski Savez, premda su ona u konačnici pridonijela raspletu sovjetskog sustava i konačnom raspadu Sovjetskog Saveza.

The third battle is illustrated by the first battle, and through economics and military pressure Trump, as represented by Reagan, will force the United Nations into “perestroika,” which means restructuring or reformation. The restructuring will place the United States upon the head of the ten kings’ system that is the United Nations. In the battle the papacy will then introduce itself into history, claiming to be the defender of the system that Trump is then conquering.

Treća bitka prikazana je prvom bitkom, i putem gospodarstva i vojnog pritiska Trump će, kako ga predstavlja Reagan, prisiliti Ujedinjene narode na „perestrojku“, što znači preustroj ili reformu. Taj će preustroj postaviti Sjedinjene Države na čelo sustava deset kraljeva, a to su Ujedinjeni narodi. U toj će se bitci papinstvo tada uvesti u povijest, tvrdeći da je branitelj sustava koji Trump tada osvaja.

In the same history Trump will face an internal Civil War that he will be forced to address, just as Abraham Lincoln was forced to address. The Civil War will be among two opposing apostate factions within the United States. One class represented by those who have accepted the religion and philosophy of woke-ism, who are the progressive globalists of both political parties. The other class (MAGA-ism) professes to be genuine Protestants, though they lost that mantle in 1844.

U istoj povijesti Trump će se suočiti s unutarnjim građanskim ratom kojim će biti prisiljen pozabaviti se, kao što je Abraham Lincoln bio prisiljen pozabaviti se njime. Građanski rat vodit će se između dviju suprotstavljenih otpadničkih frakcija unutar Sjedinjenih Država. Jednu skupinu predstavljaju oni koji su prihvatili religiju i filozofiju woke-izma, a to su progresivni globalisti obiju političkih stranaka. Druga skupina (MAGA-izam) tvrdi za sebe da su istinski protestanti, premda su to zvanje izgubili 1844.

The President’s faction is represented by MAGA-ism, and is based upon the misguided claim of upholding true Protestantism and the Constitution. Woke-ism’s claim is the religion of Mother Earth, the New Age and the belief that the Constitution is applied by the existing circumstances of society’s norms, not by the archaic ideas of the founding fathers.

Predsjednikovu frakciju predstavlja MAGA-izam, a temelji se na pogrešnoj tvrdnji da zastupa istinski protestantizam i Ustav. Tvrdnja woke-izma jest religija Majke Zemlje, New Age i uvjerenje da se Ustav primjenjuje prema postojećim okolnostima društvenih normi, a ne prema arhaičnim idejama otaca utemeljitelja.

Mattathias (Trump) will end the attempts of the globalist-progressive Democrats within the United States as represented by the revolt that began in Modein in 167 BC. Trump will then repeat the history of 164 BC, when the Maccabees rededicated the temple, as commemorated by the observance of Hanukkah. Then in the period represented from 161 BC to 158 BC, Trump will begin the final push for erecting the image of the papacy, which is an image that identifies an illicit relationship between the religious power and the political power. In 158 BC the league will be implemented as the soon coming Sunday law of verse sixteen is enforced.

Matatija (Trump) okončat će pokušaje globalističko-progresivnih demokrata unutar Sjedinjenih Država, kako ih predstavlja pobuna koja je započela u Modeinu 167. pr. Kr. Trump će zatim ponoviti povijest 164. pr. Kr., kada su Makabejci ponovno posvetili hram, kako se to obilježava svetkovanjem Hanuke. Potom će, u razdoblju koje je predstavljeno godinama od 161. pr. Kr. do 158. pr. Kr., Trump započeti završni potisak za podizanje slike papinstva, koja je slika što označuje nedopušten odnos između vjerske vlasti i političke vlasti. Godine 158. pr. Kr. savez će biti proveden dok se bude izvršavao uskoro nadolazeći nedjeljni zakon iz šesnaestoga retka.

Daniel eleven first identifies how Rome politically takes control, and then Daniel repeats and enlarges the same history with a line identifying how Rome deals with God’s people in the very same history. From verse sixteen unto verse nineteen the three obstacles to pagan Rome taking control of the world are illustrated. In verse sixteen, Syria was conquered by pagan Rome in 65 BC, and then Judea was conquered by Pompey in 63 BC. Verse sixteen identifies when Rome was to stand in the glorious land, and in so doing is typifying the Sunday law of verse forty-one of the same chapter.

Daniel jedanaesto poglavlje najprije utvrđuje kako Rim politički preuzima vlast, a zatim Daniel ponavlja i proširuje istu povijest nizom koji pokazuje kako se Rim odnosi prema Božjem narodu u toj istoj povijesti. Od šesnaestoga do devetnaestoga retka prikazane su tri prepreke poganskom Rimu u preuzimanju nadzora nad svijetom. U šesnaestom retku Siriju je 65. pr. Kr. osvojio poganski Rim, a zatim je Pompej 63. pr. Kr. osvojio Judeju. Šesnaesti redak označuje vrijeme kada je Rim trebao stajati u zemlji krasnoj, i time predstavlja predsliku zakona o nedjelji iz četrdeset i prvoga retka istoga poglavlja.

It is important to note that the history of the conquering occurred in 63 BC [parallel to 1863], in the midst of a Civil War taking place within Jerusalem. Uriah Smith stated, “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea.”

Važno je primijetiti da se povijest osvajanja odigrala 63. pr. Kr. [paralela s 1863.], usred građanskoga rata koji se vodio unutar Jeruzalema. Uriah Smith je izjavio: „Po Pompejevu povratku sa svojega pohoda protiv Mitridata, kralja Ponta, dva su se suparnika, Hirkán i Aristobul, borila za judejsku krunu.”

The names “Hyrcanus” and “Aristobulus’ are both of Greek origin and have historical significance, particularly in the context of Jewish history during the Hellenistic period and the Hasmonean dynasty. “Hyrcanus” is derived from the Greek word “Hurkanos,” which likely originated from the word “hurkan,” meaning “wolf” in the Persian language. Hyrcanus was a name borne by several Hasmonean rulers. “Aristobulus” means “best counselor” or “best adviser.” Aristobulus was another name borne by several Hasmonean rulers. Both “Hyrcanus” and “Aristobulus” are names associated with significant figures in Jewish history during the Hasmonean period. They were rulers who played important roles in the governance and expansion of the Hasmonean Kingdom in Judea. The prophetic descendants and representatives of the Hasmonean kingdom in the time of Christ was the Pharisees.

Imena „Hyrcanus” i „Aristobulus” oba su grčkoga podrijetla i imaju povijesno značenje, osobito u kontekstu židovske povijesti tijekom helenističkoga razdoblja i hasmonejske dinastije. „Hyrcanus” potječe od grčke riječi „Hurkanos”, koja vjerojatno vodi podrijetlo od riječi „hurkan”, što u perzijskom jeziku znači „vuk”. Hyrcanus je bilo ime koje je nosilo nekoliko hasmonejskih vladara. „Aristobulus” znači „najbolji savjetnik” ili „najbolji vijećnik”. Aristobulus je bilo drugo ime koje je nosilo nekoliko hasmonejskih vladara. I „Hyrcanus” i „Aristobulus” imena su povezana sa značajnim osobama u židovskoj povijesti tijekom hasmonejskoga razdoblja. Bili su to vladari koji su imali važnu ulogu u upravljanju i širenju Hasmonejskoga Kraljevstva u Judeji. Proročki potomci i predstavnici hasmonejskoga kraljevstva u Kristovo vrijeme bili su farizeji.

When Pompey conquered Jerusalem, two political parties both traced their origins back to the time of the revolt represented by Modein in 167 BC. Once Pompey was drawn into the rebellion, he determined to take Jerusalem and the political party of Aristobulus determined to resist him, but the party of Hyrcanus determined to open the gates to Pompey. Pompey then mounted his attack upon Jerusalem and three months later Jerusalem was forever under the jurisdiction of Rome.

Kada je Pompej osvojio Jeruzalem, dvije su političke stranke obje vukle svoje podrijetlo iz vremena pobune koju je predstavljao Modin 167. pr. Kr. Kada je Pompej bio uvučen u pobunu, odlučio je zauzeti Jeruzalem, a politička stranka Aristobula odlučila mu se oduprijeti, dok je stranka Hirkana odlučila otvoriti vrata Pompeju. Pompej je potom pokrenuo svoj napad na Jeruzalem i tri mjeseca poslije Jeruzalem je zauvijek bio pod jurisdikcijom Rima.

By verse nineteen Egypt, the third and final obstacle, was taken by Rome. Then in verse twenty the birth of Christ is identified as Daniel begins to set forth how Rome would deal with God’s people in that history. In verses twenty-one and twenty-two Christ is crucified. In verse twenty-three, the league that began in 161 BC to 158 BC, is identified immediately after the verses that describe the cross where the apostate Jews proclaimed they “had no king, but Caesar.” The line of the apostate Jews, represented by the Maccabees, who had resisted the inroads of Greek religious philosophy, and in so doing formed an unholy relationship with Rome, follows the verse identifying the history of the cross, where the fruit of their unholy relationship was fully manifested.

Do devetnaestoga retka Egipat, treća i posljednja prepreka, bio je osvojen od Rima. Zatim se u dvadesetom retku prepoznaje Kristovo rođenje, dok Daniel počinje izlagati kako će se Rim u toj povijesti odnositi prema Božjem narodu. U dvadeset prvom i dvadeset drugom retku Krist je razapet. U dvadeset trećem retku savez koji je započeo 161. pr. Kr. do 158. pr. Kr. prepoznaje se odmah nakon redaka koji opisuju križ, gdje su otpadnički Židovi objavili da „nemaju kralja osim Cezara“. Linija otpadničkih Židova, predstavljena Makabejcima, koji su se odupirali prodorima grčke vjerske filozofije i čineći to uspostavili nesvet odnos s Rimom, slijedi nakon retka koji prepoznaje povijest križa, gdje se plod njihova nesvetog odnosa u potpunosti očitovao.

The Shekinah never returned to the temple that was erected after the seventy years of captivity. The last prophetic testimony, proclaimed by Malachi, was given about the middle of the fifth century BC. There had been no visible presence of God, nor any prophetic testimony for hundreds of years before the Maccabees stood up against the globalist Greek influence. At the beginning of their revolt, they accomplished the very rebellion that both Ptolemy and King Uzziah had attempted, when both kings sought to fulfill the role of priest and make an offering in the temple.

Šekina se nikada nije vratila u hram koji je bio podignut nakon sedamdeset godina sužanjstva. Posljednje proročko svjedočanstvo, koje je proglasio Malahija, bilo je dano otprilike sredinom petoga stoljeća pr. Kr. Stotinama godina prije nego što su se Makabejci podigli protiv globalističkoga grčkog utjecaja nije bilo ni vidljive Božje prisutnosti ni ikakva proročkog svjedočanstva. Na početku svoje pobune ostvarili su upravo onu pobunu koju su i Ptolemej i kralj Uzija bili pokušali podići, kada su oba kralja nastojala ispuniti ulogu svećenika i prinijeti žrtvu u hramu.

Jonathan Apphus (also known as Jonathan Maccabeus), was one of the sons of Mattathias, who initiated the Maccabean Revolt, and he played a significant role in leading the Jewish rebellion against the Seleucid Empire. After the death of his brother Judas Maccabee in battle, Jonathan assumed leadership of the Maccabean forces. In addition to his military and political leadership, Jonathan also took on the role of high priest, serving as the spiritual leader of the Jewish people. Jonathan’s dual role as both leader and high priest marked a significant development in Jewish history, as it consolidated both political and religious authority within the Hasmonean dynasty. His leadership helped to strengthen Jewish autonomy and establish the Hasmonean rule in Judea.

Jonatan Afus (također poznat kao Jonatan Makabejac) bio je jedan od sinova Matatije, koji je pokrenuo Makabejski ustanak, te je imao značajnu ulogu u vođenju židovske pobune protiv Seleukidskog Carstva. Nakon smrti svojega brata Jude Makabejca u boju, Jonatan je preuzeo vodstvo makabejskih snaga. Osim svojega vojnog i političkog vodstva, Jonatan je također preuzeo ulogu velikoga svećenika, služeći kao duhovni vođa židovskoga naroda. Jonatanova dvostruka uloga, i kao vođe i kao velikoga svećenika, označila je značajan razvoj u židovskoj povijesti, jer je objedinila i političku i vjersku vlast unutar Hašmonejske dinastije. Njegovo je vodstvo pomoglo učvrstiti židovsku autonomiju i uspostaviti hašmonejsku vlast u Judeji.

The very sin which Ptolemy attempted after the victory of Raphia was accomplished at the very beginning of the revolt of the Maccabees. It was the same sin that was resisted by the priests in the time of king Uzziah, but the Maccabees’ professed defense of God’s temple services was a misguided and rebellious manifestation of the combination of church and state, and as such, typifies the rebellion of apostate Protestantism that is now rallying in support of Trump against the inroads of Biden’s globalist woke-ism.

Upravo je grijeh koji je Ptolemej pokušao počiniti nakon pobjede kod Rafije bio ostvaren na samome početku pobune Makabejaca. Bio je to isti grijeh kojemu su se svećenici usprotivili u vrijeme kralja Uzije, no tobožnja obrana bogoslužja Božjega hrama od strane Makabejaca bila je zabludjela i buntovna očitovanje spoja crkve i države te kao takva predoznačuje pobunu otpaloga protestantizma koji se sada okuplja u potpori Trumpu protiv prodora Bidenova globalističkog woke-izma.

The Bible teaches that you will know them by their fruits, and the Pharisees during the time of Christ were the final remnants of the Hasmonean dynasty that began with Mattathias. Mattathias, and the rebellion he began, bore the fruits of Pharisee-ism, as does the apostate Protestants that are supporting the concept of “Make America Great Again”. America was great when the Constitution was understood to keep church and state separated from each other, but at the counterfeit miracle represented by the victory that is commemorated by the feast of Hanukkah, the movement for Sunday legislation will come out into the open.

Biblija uči da ćete ih prepoznati po njihovim plodovima, a farizeji u Kristovo vrijeme bili su posljednji ostaci hasmonejske dinastije koja je započela s Matatijom. Matatija i pobuna koju je on započeo donijeli su plodove farizejstva, kao što to čine i otpali protestanti koji podupiru koncept „Učinimo Ameriku ponovno velikom“. Amerika je bila velika kada se Ustav razumijevao tako da Crkvu i državu drži odvojenima jednu od druge, ali pri krivotvorenom čudu predstavljenom pobjedom koja se obilježava blagdanom Hanuke, pokret za nedjeljno zakonodavstvo izići će na vidjelo.

We will continue this study in the next article.

Nastavit ćemo ovo proučavanje u sljedećem članku.

> “Heretofore those who presented the truths of the third angel’s message have often been regarded as mere alarmists. Their predictions that religious intolerance would gain control in the United States, that church and state would unite to persecute those who keep the commandments of God, have been pronounced groundless and absurd. It has been confidently declared that this land could never become other than what it has been—the defender of religious freedom. But as the question of enforcing Sunday observance is widely agitated, the event so long doubted and disbelieved is seen to be approaching, and the third message will produce an effect which it could not have had before.

> „Dosad su oni koji su iznosili istine poruke trećega anđela često bili smatrani pukim uzbunjivačima. Njihova predviđanja da će vjerska netrpeljivost zadobiti prevlast u Sjedinjenim Državama, da će se Crkva i država ujediniti kako bi progonile one koji drže Božje zapovijedi, proglašavana su neutemeljenima i apsurdnima. Samouvjereno se tvrdilo da ova zemlja nikada ne bi mogla postati nešto drugo od onoga što je bila — braniteljica vjerske slobode. No kako se pitanje nametanja svetkovanja nedjelje sve šire pokreće, vidi se da se približava događaj u koji se tako dugo sumnjalo i kojemu se nije vjerovalo, te će treća poruka proizvesti učinak koji prije nije mogla imati.“

> “In every generation God has sent His servants to rebuke sin, both in the world and in the church. But the people desire smooth things spoken to them, and the pure, unvarnished truth is not acceptable. Many reformers, in entering upon their work, determined to exercise great prudence in attacking the sins of the church and the nation. They hoped, by the example of a pure Christian life, to lead the people back to the doctrines of the Bible. But the Spirit of God came upon them as it came upon Elijah, moving him to rebuke the sins of a wicked king and an apostate people; they could not refrain from preaching the plain utterances of the Bible— doctrines which they had been reluctant to present. They were impelled to zealously declare the truth and the danger which threatened souls. The words which the Lord gave them they uttered, fearless of consequences, and the people were compelled to hear the warning.

> „U svakom naraštaju Bog je slao svoje sluge da ukoravaju grijeh, kako u svijetu tako i u crkvi. Ali narod želi da mu se govore ugodne stvari, a čista, neuljepšana istina nije prihvatljiva. Mnogi su reformatori, stupajući na svoj rad, odlučili pokazati veliku razboritost u napadanju grijeha crkve i naroda. Nadali su se da će, primjerom čistoga kršćanskog života, povesti narod natrag k naukama Biblije. Ali Duh Božji došao je na njih kao što je došao na Iliju, potaknuvši ga da ukori grijehe opakoga kralja i otpaloga naroda; nisu se mogli suzdržati od propovijedanja jasnih izjava Biblije — nauka koje su oklijevali iznijeti. Bili su potaknuti da revno objavljuju istinu i pogibelj koja je prijetila dušama. Riječi koje im je Gospodin dao izgovarali su, ne bojeći se posljedica, a narod je bio prisiljen čuti opomenu.“

> “Thus the message of the third angel will be proclaimed. As the time comes for it to be given with greatest power, the Lord will work through humble instruments, leading the minds of those who consecrate themselves to His service. The laborers will be qualified rather by the unction of His Spirit than by the training of literary institutions. Men of faith and prayer will be constrained to go forth with holy zeal, declaring the words which God gives them. The sins of Babylon will be laid open. The fearful results of enforcing the observances of the church by civil authority, the inroads of spiritualism, the stealthy but rapid progress of the papal power—all will be unmasked. By these solemn warnings the people will be stirred. Thousands upon thousands will listen who have never heard words like these. In amazement they hear the testimony that Babylon is the church, fallen because of her errors and sins, because of her rejection of the truth sent to her from heaven. As the people go to their former teachers with the eager inquiry, Are these things so? the ministers present fables, prophesy smooth things, to soothe their fears and quiet the awakened conscience. But since many refuse to be satisfied with the mere authority of men and demand a plain ‘Thus saith the Lord,’ the popular ministry, like the Pharisees of old, filled with anger as their authority is questioned, will denounce the message as of Satan and stir up the sin-loving multitudes to revile and persecute those who proclaim it.

> „Tako će se objaviti poruka trećega anđela. Kad dođe vrijeme da bude iznesena s najvećom silom, Gospodin će djelovati preko poniznih oruđa, vodeći umove onih koji se posvećuju Njegovoj službi. Radnici će biti osposobljeni više pomazanjem Njegova Duha nego naobrazbom književnih ustanova. Ljudi vjere i molitve bit će potaknuti da pođu sa svetom revnošću, objavljujući riječi koje im Bog daje. Grijesi Babilona bit će razotkriveni. Strašne posljedice nametanja crkvenih obreda građanskom vlašću, prodori spiritizma, prikriveno ali brzo napredovanje papinske moći — sve će to biti raskrinkano. Ovim svečanim upozorenjima narod će biti pokrenut. Tisuće i tisuće slušat će, a nikada nisu čuli riječi poput ovih. S udivljenjem slušaju svjedočanstvo da je Babilon crkva, pala zbog svojih zabluda i grijeha, zbog svoga odbacivanja istine koja joj je poslana s neba. Kad narod pođe svojim prijašnjim učiteljima sa žarkim pitanjem: Je li to tako? službenici iznose bajke, prorokuju ugodne stvari, da ublaže njihove strahove i umire probuđenu savjest. Ali budući da mnogi odbijaju zadovoljiti se pukim autoritetom ljudi i traže jasno: ‘Ovako govori Gospodin’, omiljeno svećenstvo, poput farizeja nekoć, ispunjeno gnjevom zato što se dovodi u pitanje njihov autoritet, proglasit će poruku sotonskom i potaknuti mnoštva koja ljube grijeh da grde i progone one koji je objavljuju.“

> “As the controversy extends into new fields and the minds of the people are called to God’s downtrodden law, Satan is astir. The power attending the message will only madden those who oppose it. The clergy will put forth almost superhuman efforts to shut away the light lest it should shine upon their flocks. By every means at their command they will endeavor to suppress the discussion of these vital questions. The church appeals to the strong arm of civil power, and, in this work, papists and Protestants unite. As the movement for Sunday enforcement becomes more bold and decided, the law will be invoked against commandment keepers. They will be threatened with fines and imprisonment, and some will be offered positions of influence, and other rewards and advantages, as inducements to renounce their faith. But their steadfast answer is: ‘Show us from the word of God our error’—the same plea that was made by Luther under similar circumstances. Those who are arraigned before the courts make a strong vindication of the truth, and some who hear them are led to take their stand to keep all the commandments of God. Thus light will be brought before thousands who otherwise would know nothing of these truths.” The Great Controversy, 605, 606.

> „Kako se sukob širi na nova područja i misli ljudi bivaju usmjerene na Božji pogaženi zakon, Sotona se uznemiruje. Sila koja prati poruku samo će razjariti one koji joj se protive. Svećenstvo će poduzeti gotovo nadljudske napore da zakloni svjetlo kako ne bi obasjalo njihova stada. Svakim sredstvom koje im stoji na raspolaganju nastojat će ugušiti raspravu o ovim životno važnim pitanjima. Crkva se obraća snažnoj ruci građanske vlasti, i u tom se djelu papisti i protestanti ujedinjuju. Kako pokret za nametanje svetkovanja nedjelje bude postajao smjeliji i odlučniji, zakon će biti prizvan protiv onih koji drže zapovijedi. Prijetit će im se novčanim kaznama i zatvorom, a nekima će biti ponuđeni položaji utjecaja, kao i druge nagrade i pogodnosti, kao poticaji da se odreknu svoje vjere. Ali njihov će postojan odgovor biti: ‘Pokažite nam iz Riječi Božje našu zabludu’ — isti zahtjev koji je Luther iznio u sličnim okolnostima. Oni koji budu izvedeni pred sudove snažno će braniti istinu, a neki od onih koji ih budu slušali bit će navedeni da zauzmu svoje mjesto kako bi držali sve Božje zapovijedi. Tako će svjetlo biti izneseno pred tisuće koje inače ne bi znale ništa o tim istinama.” The Great Controversy, 605, 606.

Back to Articles