Article

# Elijah - Number Ten

Elias – Nummer Ti

1856

1856

Author

Jeff Pippenger

Published

October 13, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

The Millerite movement was represented in Isaiah chapter seven by a sixty-five year prophecy, that began in 742 BC. Those sixty-five years that took place in the history of Isaiah represent the sixty-five years from 1798 until 1863. Alpha and Omega will always portray the end, with the beginning. The sixty-five year prophecy identifies the curse of seven times against the northern and the southern kingdoms of Israel. The first seven times against the northern kingdom began in 723 BC, nineteen years after Isaiah presented the prediction to king Ahaz. The last seven times against the southern kingdom, began at the end of the sixty-five years in 677 BC.

Milleritbevægelsen blev fremstillet i Esajas kapitel syv ved en femogtresårig profeti, som begyndte i 742 f.Kr. Disse femogtres år, som fandt sted i Esajas’ historie, repræsenterer de femogtres år fra 1798 til 1863. Alfa og Omega vil altid fremstille enden sammen med begyndelsen. Den femogtresårige profeti identificerer forbandelsen med syv tider imod Israels nordlige og sydlige riger. De første syv tider imod det nordlige rige begyndte i 723 f.Kr., nitten år efter at Esajas fremførte forudsigelsen for kong Akaz. De sidste syv tider imod det sydlige rige begyndte ved afslutningen af de femogtres år i 677 f.Kr.

The first curse of seven times against Ephraim ended in 1798, which was the time of the end when the vision of the Ulai River of chapters eight and nine of Daniel was unsealed. It prophetically marked both the arrival of the first angel’s message and the prophetic beginning of the Millerite movement. The last curse of seven times against Judah ended in 1844, which was the arrival of the third angel’s message. Nineteen years later in 1863, the sixty-five years represented in the beginning of the prediction marked the end of the Millerite movement, and the beginning of the Laodicean Seventh-day Adventist church. Seven years prior to 1863, in 1856, James White began to identify that the Millerite movement had ceased to be the church of Philadelphia and had become the church of Laodicea. His grandson, when writing Ellen White’s biography, writes about the history of 1856, and the Laodicean message.

Den første forbandelse på syv tider over Efraim endte i 1798, hvilket var endetidens begyndelse, da synet om Ulajfloden i Daniels kapitel otte og ni blev åbnet. Det markerede profetisk både den første engels budskabs ankomst og den profetiske begyndelse på Miller-bevægelsen. Den sidste forbandelse på syv tider over Juda endte i 1844, hvilket var den tredje engels budskabs ankomst. Nitten år senere, i 1863, markerede de femogtres år, som var fremstillet i begyndelsen af forudsigelsen, afslutningen på Miller-bevægelsen og begyndelsen på den laodikeiske Syvendedags Adventistkirke. Syv år før 1863, i 1856, begyndte James White at påvise, at Miller-bevægelsen var ophørt med at være Filadelfia-menigheden og var blevet Laodikea-menigheden. Hans barnebarn skriver, da han nedskrev Ellen Whites biografi, om historien i 1856 og det laodikeiske budskab.

## “The Laodicean Message

„Budskabet til Laodikea“

> “The Sabbathkeeping Adventists had taken the position that the messages to the seven churches in Revelation 2 and 3 pictured the experience of the Christian church down through the centuries. It was their conclusion that the message to the Laodicean church applied to those they now termed nominal Adventists, those who had not accepted the seventh-day Sabbath. In a short editorial in the Review of October 9, James White raised some thought provoking questions that he introduced by stating:

> Sabbatsholdende adventister havde indtaget det standpunkt, at budskaberne til de syv menigheder i Åbenbaringen 2 og 3 skildrede den kristne menigheds erfaring ned gennem århundrederne. De drog den slutning, at budskabet til menigheden i Laodikea gjaldt dem, som de nu betegnede som navnkristne adventister, dem, der ikke havde antaget den syvende dags sabbat. I en kort leder i Review den 9. oktober rejste James White nogle tankevækkende spørgsmål, som han indledte med at sige:

> “The inquiry is beginning to come up afresh, ‘Watchman, What of the night?’ At present there is space for only a few questions, asked to call attention to the subject to which they relate. A full answer, we trust, will soon be given.—Review and Herald, Oct. 9, 1856.

> Spørgsmålet begynder på ny at melde sig: »Vægter, hvad er der af natten?« For øjeblikket er der kun plads til nogle få spørgsmål, stillet for at henlede opmærksomheden på det emne, som de vedrører. Et fyldestgørende svar vil, stoler vi på, snart blive givet. —Review and Herald, 9. okt. 1856.

> “Of the eleven questions he asked, it is the sixth that zeroed in on the Laodiceans.

> »Af de elleve spørgsmål, han stillede, var det det sjette, der rettede sig direkte mod laodikeerne.«

> “6. Does not the state of the Laodiceans (lukewarm, and neither cold nor hot) fitly illustrate the condition of the body of those who profess the third angel’s message?—Ibid.

> „6. Illustrerer laodikeernes tilstand (lunkne og hverken kolde eller varme) ikke på passende vis tilstanden hos den skare af dem, der bekender sig til den tredje engels budskab? — Ibid.“

> “The last question lays the matter open:

> „Det sidste spørgsmål lægger sagen åben frem:

> “11. If this be our condition as a people, have we any real grounds to hope for the favor of God unless we heed the ‘counsel’ of the True Witness? I counsel thee to buy of me gold tried in the fire, that thou mayest be rich; and white raiment, that thou mayest be clothed, and that the shame of thy nakedness do not appear; and anoint thine eyes with eyesalve, that thou mayest see. As many as I love, I rebuke and chasten: be zealous therefore, and repent. Behold, I stand at the door, and knock: if any man hear my voice, and open the door, I will come in to him, and will sup with him, and he with me. To him that overcometh will I grant to sit with me in my throne, even as I also overcame, and am set down with my Father in his throne. Revelation 3:18–21.—Ibid.

> “11. Hvis dette er vor tilstand som et folk, har vi da noget virkeligt grundlag for at håbe på Guds gunst, medmindre vi giver agt på den sande Vidnes ‘råd’? Jeg råder dig til hos mig at købe guld, lutret i ild, for at du kan blive rig; og hvide klæder, for at du kan være iført dem, og din nøgenheds skam ikke skal blive åbenbar; og salv dine øjne med øjensalve, for at du kan se. Alle dem, jeg elsker, revser og tugter jeg; vær derfor nidkær og omvend dig. Se, jeg står for døren og banker; om nogen hører min røst og åbner døren, da vil jeg gå ind til ham og holde måltid med ham og han med mig. Den, der sejrer, vil jeg give at sidde hos mig på min trone, ligesom også jeg har sejret og har sat mig hos min Fader på hans trone. Åbenbaringen 3:18–21.—Ibid.

> “It is clear that the truth of the matter was just dawning on the mind of James White. The next issue of the Review carried a seven-column presentation of the seven churches, under that title. In his opening remarks he declared:

> „Det er klart, at sandheden om sagen netop var ved at gå op for James White. Det næste nummer af Review bragte en præsentation af de syv menigheder i syv spalter under denne titel. I sine indledende bemærkninger erklærede han:“

> “We must agree with some modern expositors that these seven churches should be understood as representing seven conditions of the Christian church, in seven periods of time, covering the ground of the entire Christian age.—Ibid., Oct. 16, 1856.

> „Vi må give visse moderne fortolkere ret i, at disse syv menigheder bør forstås som repræsenterende syv tilstande i den kristne kirke, i syv tidsperioder, der spænder over hele den kristne tidsalder.—Ibid., 16. okt. 1856.

> “He then took up the prophecy, dealing with each church separately. Coming to the seventh, the Laodicean, he declared:

> »Derefter tog han fat på profetien og behandlede hver menighed særskilt. Da han kom til den syvende, den laodikeiske, erklærede han:«

> “How humbling to us as a people is the sad description of this church. And is not this dreadful description a most perfect picture of our present condition? It is; and it will be of no use to try to evade the force of this searching testimony to the Laodicean church. The Lord help us to receive it, and to profit by it.—Ibid.

> „Hvor ydmygende for os som et folk er den sørgelige beskrivelse af denne menighed. Og er ikke denne frygtelige beskrivelse et i højeste grad fuldkomment billede af vor nuværende tilstand? Det er den; og det vil ikke være til nogen nytte at søge at unddrage sig kraften i dette ransagende vidnesbyrd til menigheden i Laodikea. Herren hjælpe os til at modtage det og drage nytte af det.—Ibid.“

> “After he devoted two columns to the Laodicean church, his closing remarks made a strong appeal:

> „Efter at han havde viet to spalter til menigheden i Laodikea, fremførte han i sine afsluttende bemærkninger en stærk appel:“

> “Dear brethren, we must overcome the world, the flesh, and the devil, or we shall have no part in the kingdom of God. . . . Lay hold of this work at once, and in faith claim the gracious promises to the repenting Laodiceans. Arise in the name of the Lord, and let your light shine to the glory of His blessed name.—Ibid.

> “Kære brødre, vi må sejre over verden, kødet og djævelen, ellers skal vi ingen del have i Guds rige.... Tag straks fat på dette værk, og gør i tro krav på de nådige løfter til de angrende laodikeere. Stå op i Herrens navn, og lad jeres lys skinne til ære for hans velsignede navn.—Ibid.

> “The response from the field was electrifying. Wrote G. W. Holt from Ohio on October 20:

> ”Responsen fra marken var elektrificerende. G. W. Holt skrev fra Ohio den 20. oktober:

> “Yes, I do believe that we who are in the third message with the commandments of God and the faith of Jesus are the church this language is addressed to; and we cannot be too soon in applying for tried gold and white raiment, and eyesalve, that we may see.—Ibid., Nov. 6, 1856.

> ”Ja, jeg tror virkelig, at vi, som står i det tredje budskab med Guds bud og Jesu tro, er den menighed, som disse ord er rettet til; og vi kan ikke for tidligt søge om lutret guld og hvide klæder og øjensalve, for at vi må kunne se.—Ibid., 6. nov. 1856.

> “From the Northeast a new voice was heard on the subject, that of Stephen N. Haskell, of Princeton, Massachusetts. As a first-day Adventist he had begun to preach at the age of 20; now three years later he was in the third angel’s message. A thorough Bible student, after having seen White’s brief initial editorial introducing the question of the seven churches, he chose to write an extended piece for the Review:

> „Fra Nordøst lød en ny stemme om emnet, nemlig Stephen N. Haskells fra Princeton, Massachusetts. Som førstedagsadventist var han begyndt at prædike i en alder af 20 år; nu, tre år senere, var han i den tredje engels budskab. Som en grundig bibelstuderende valgte han, efter at have set Whites korte indledende lederartikel, der introducerede spørgsmålet om de syv menigheder, at skrive et længere bidrag til Review:“

> “The subject referred to has been one of deep interest to me for some months past. . . . I have for some time been led to believe that the message to the Laodiceans belongs to us; i.e., to those who believe in the third angel’s message, from many reasons which I consider to be good. I will mention two.—Ibid.

> „Det emne, der henvises til, har i nogle måneder nu været af dyb interesse for mig. … Jeg er i nogen tid blevet ledt til at tro, at budskabet til laodikeerne tilhører os; dvs. dem, der tror på den tredje engels budskab, af mange grunde, som jeg anser for at være gode. Jeg vil nævne to. — Ibid.“

> “This he does, devoting two columns to his conclusions. As he closed he declared:

> „Dette gør han og vier to spalter til sine konklusioner. Idet han afsluttede, erklærede han:“

> “A theory of the third angel’s message never, no never, will save us, without the wedding garment, which is the righteousness of the saints. We must perfect holiness in the fear of the Lord.—Ibid.

> „En teori om den tredje engels budskab vil aldrig, nej aldrig, frelse os uden bryllupsklædningen, som er de helliges retfærdighed. Vi må fuldkomme hellighed i Herrens frygt.—Ibid.״

> “As James White continued his editorials on the message to the Laodicean church the concepts the Sabbathkeeping Adventists were now reading in the Review were startling, but on thoughtful, prayerful consideration they were seen to be applicable. The letters to the editor showed quite general agreement and indicated that a revival was under way. That the stirring message was not the outgrowth of excitement was attested to by the first article in Testimony No. 3, published in April, 1857, titled Be Zealous and Repent. It opens, “The Lord has shown me in vision some things concerning the church in its present lukewarm state, which I will relate to you.”—1T, p. 141. In this Ellen White presented what was shown to her of Satan’s attacks on the church through earthly prosperity and possessions.” Arthur White, Ellen G. White: The Early Years, volume 1, 342–344.

> “Mens James White fortsatte sine lederartikler om budskabet til den laodikeiske menighed, var de begreber, som de sabbatsholdende adventister nu læste i Review, opsigtsvækkende; men ved eftertænksom og bønlig overvejelse blev de erkendt som anvendelige. Brevene til redaktøren viste en ganske almindelig tilslutning og tydede på, at en vækkelse var i gang. At det bevægende budskab ikke var et resultat af ophidselse, bevidnes af den første artikel i Testimony No. 3, udgivet i april 1857, med titlen Be Zealous and Repent. Den indledes således: “Herren har i et syn vist mig nogle ting vedrørende menigheden i dens nuværende lunkne tilstand, som jeg vil fortælle jer om.”—1T, s. 141. Her fremlagde Ellen White det, som var blevet vist hende om Satans angreb på menigheden gennem jordisk fremgang og ejendele.” Arthur White, Ellen G. White: The Early Years, bind 1, 342–344.

The Millerite movement began prophetically as the Philadelphian church, and in 1856 it became the Laodicean church. Seven years later the movement ended, and the Seventh-day Adventist church began as the Laodicean church and will remain so, until it is spewed out of the mouth of the Lord. The movement of the one hundred and forty-four thousand came out of the fold of the Laodicean church, just as the Millerite movement came out of the fold of the church of Sardis. The movement of the one hundred and forty-four thousand parallels the Millerite movement in that the first movement changed from Philadelphia to Laodicea and the last movement changes from Laodicea to Philadelphia. The point of transition from Philadelphia unto Laodicea in Millerite history is specifically marked as 1856, so the point of transition must also be marked in the last movement, for God never changes. The point of transition is identified in Revelation eleven with the two prophets that are slain in the streets.

Millerrbevægelsen begyndte profetisk som den filadelfiske menighed, og i 1856 blev den den laodikeiske menighed. Syv år senere ophørte bevægelsen, og Syvendedags Adventistkirken begyndte som den laodikeiske menighed og vil forblive sådan, indtil den udspys af Herrens mund. De et hundrede og fireogfyrre tusindes bevægelse kom ud af den laodikeiske menigheds fold, ligesom millerrbevægelsen kom ud af Sardes-menighedens fold. De et hundrede og fireogfyrre tusindes bevægelse løber parallelt med millerrbevægelsen derved, at den første bevægelse ændrede sig fra Filadelfia til Laodikea, og den sidste bevægelse ændrer sig fra Laodikea til Filadelfia. Overgangspunktet fra Filadelfia til Laodikea i millerrhistorien er udtrykkeligt angivet som 1856, så overgangspunktet må også være angivet i den sidste bevægelse, for Gud forandrer sig aldrig. Overgangspunktet identificeres i Åbenbaringen kapitel elleve ved de to profeter, som dræbes på gaderne.

> And when they shall have finished their testimony, the beast that ascendeth out of the bottomless pit shall make war against them, and shall overcome them, and kill them. And their dead bodies shall lie in the street of the great city, which spiritually is called Sodom and Egypt, where also our Lord was crucified. Revelation 11:7, 8.

> Og når de har fuldendt deres vidnesbyrd, skal dyret, som stiger op af afgrunden, føre krig mod dem og sejre over dem og dræbe dem. Og deres døde legemer skal ligge på gaden i den store stad, som i åndelig forstand kaldes Sodoma og Egypten, hvor også vor Herre blev korsfæstet. Åbenbaringen 11:7, 8.

The last movement would die, then stand and thereafter be resurrected as the ensign. In so doing it would align with the Republican horn. The Republican horn forms an image to the beast, and the beast that it forms the image of is addressed in Revelation seventeen, and that beast is identified as the fifth head that received a deadly wound, that would be resurrected as the eighth head. It would be resurrected as the eighth that was of the seven.

Den sidste bevægelse ville dø, derpå stå op og derefter blive oprejst som banneret. Ved således at gøre det ville den bringe sig på linje med det republikanske horn. Det republikanske horn danner et billede af dyret, og det dyr, som det danner billedet af, omtales i Åbenbaringen sytten, og dette dyr identificeres som det femte hoved, der fik et dødeligt sår, og som ville blive oprejst som det ottende hoved. Det ville blive oprejst som det ottende, der var af de syv.

> And the beast that was, and is not, even he is the eighth, and is of the seven, and goeth into perdition. Revelation 17:11.

> Og dyret, som var og ikke er, er selv den ottende og er af de syv, og det går fortabelsen i møde. Åbenbaringen 17:11.

The Republican horn would form an image of that beast, and it therefore would be killed and then resurrected. When it was resurrected it would be the eighth head that was of the seven previous heads. The Protestant horn, rides upon the same earth beast as the Republican horn and would need to possess the same prophetic dynamics. The transition from Philadelphia to Laodicea in the Millerite movement prefigures the transition from the Laodicea to Philadelphia in the last movement.

Det republikanske horn ville danne et billede af det dyr, og derfor ville det blive dræbt og dernæst opstå igen. Da det opstod igen, ville det være det ottende hoved, som var af de syv foregående hoveder. Det protestantiske horn rider på det samme jorddyr som det republikanske horn og måtte derfor besidde de samme profetiske dynamikker. Overgangen fra Filadelfia til Laodikea i den milleritiske bevægelse er et forbillede på overgangen fra Laodikea til Filadelfia i den sidste bevægelse.

When the last movement received a deadly wound on July 18, 2020, it died as Laodicea. When, as represented in Revelation eleven it transitioned to Philadelphia, it would represent the eighth church, that is of the seven. The death in the year 2020, was paralleled by the Republican horn, for since the time of the end in 1989, there had been six presidents. The sixth president received a deadly wound, that will be healed in 2024. That head will then be the eighth head of the United States since the time of the end in 1989, and it will be of the seven. Both horns were the sixth that becomes the eighth. This truth is a large part of the message of the Revelation of Jesus Christ that is unsealed just before the close of probation.

Da den sidste bevægelse modtog et dødeligt sår den 18. juli 2020, døde den som Laodikea. Når den, som fremstillet i Åbenbaringen kapitel elleve, overgik til Filadelfia, ville den repræsentere den ottende menighed, det vil sige af de syv. Døden i året 2020 blev paralleliseret af det republikanske horn, for siden endetidens begyndelse i 1989 havde der været seks præsidenter. Den sjette præsident modtog et dødeligt sår, som vil blive lægt i 2024. Dette hoved vil da være Amerikas Forenede Staters ottende hoved siden endetidens begyndelse i 1989, og det vil være af de syv. Begge horn var det sjette, som bliver det ottende. Denne sandhed er en stor del af budskabet i Jesu Kristi Åbenbaring, som forsegles op lige før prøvetidens afslutning.

For this reason, it is important to be clear about the Millerite history that typifies our current history. Sister White confirmed James White’s application of Laodicea upon the movement in 1856, so this is not an application that is derived by human logic. Seven years before the Seventh-day Adventist church was legally connected with the Republican horn, it was identified by inspiration as the Laodicean church. This means there has never been one day in the history of the Seventh-day Adventist church when it was anything other than naked, poor, blind, miserable and wretched. This prophetic reality provides the context and justification for recognizing the four escalating abominations of Ezekiel chapter eight as the four generations of Adventism.

Af denne grund er det vigtigt at have klarhed over den milleritiske historie, som er et forbillede på vor nuværende historie. Søster White stadfæstede James Whites anvendelse af Laodikea på bevægelsen i 1856, så dette er ikke en anvendelse, der er udledt ved menneskelig logik. Syv år før Syvendedags Adventistkirken juridisk blev forbundet med det republikanske horn, blev den ved inspiration identificeret som den laodikeiske menighed. Dette betyder, at der aldrig har været én eneste dag i Syvendedags Adventistkirkens historie, hvor den var noget andet end nøgen, fattig, blind, elendig og ynkværdig. Denne profetiske virkelighed tilvejebringer den sammenhæng og berettigelse, der gør det muligt at erkende de fire tiltagende vederstyggeligheder i Ezekiels ottende kapitel som adventismens fire generationer.

When the Millerite history is approached from the structure of Isaiah seven’s sixty-five years, it is to be recognized that the prophecy of the seven times is the prophetic umbrella that covers the entire history of the Millerite movement. In 1856, the message to the Laodicean church became present truth for Millerite Adventism. The one who presents the message of Laodicea was not James or Ellen White, it was the Faithful and True Witness.

Når milleritternes historie betragtes ud fra strukturen i Esajas syvs femogtres år, må det erkendes, at profetien om de syv tider er den profetiske paraply, som dækker hele millerbevægelsens historie. I 1856 blev budskabet til menigheden i Laodikea nærværende sandhed for den milleritiske adventisme. Den, som fremlægger budskabet til Laodikea, var ikke James eller Ellen White; det var det Trofaste og Sanddru Vidne.

> And unto the angel of the church of the Laodiceans write; These things saith the Amen, the faithful and true witness, the beginning of the creation of God; I know thy works, that thou art neither cold nor hot: I would thou wert cold or hot. So then because thou art lukewarm, and neither cold nor hot, I will spue thee out of my mouth. Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked: I counsel thee to buy of me gold tried in the fire, that thou mayest be rich; and white raiment, that thou mayest be clothed, and that the shame of thy nakedness do not appear; and anoint thine eyes with eyesalve, that thou mayest see. As many as I love, I rebuke and chasten: be zealous therefore, and repent. Behold, I stand at the door, and knock: if any man hear my voice, and open the door, I will come in to him, and will sup with him, and he with me. To him that overcometh will I grant to sit with me in my throne, even as I also overcame, and am set down with my Father in his throne. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 3:14–22.

> Og skriv til engelen for menigheden i Laodikea: Dette siger Amen, det trofaste og sanddru vidne, begyndelsen til Guds skabning: Jeg kender dine gerninger, at du hverken er kold eller varm; gid du var kold eller varm. Derfor, fordi du er lunken og hverken kold eller varm, vil jeg udspy dig af min mund. Fordi du siger: Jeg er rig og har overflod og trænger ikke til noget; og ikke ved, at du er elendig og ynkelig og fattig og blind og nøgen, råder jeg dig til at købe af mig guld, lutret i ild, for at du må blive rig, og hvide klæder, for at du må blive iklædt, så din nøgenheds skam ikke skal blive synlig; og salv dine øjne med øjensalve, for at du må se. Alle dem, jeg elsker, dem revser og tugter jeg; vær derfor nidkær og omvend dig. Se, jeg står ved døren og banker; om nogen hører min røst og åbner døren, da vil jeg gå ind til ham og holde måltid med ham, og han med mig. Den, som sejrer, vil jeg give at sidde med mig på min trone, ligesom også jeg har sejret og har sat mig med min Fader på hans trone. Den, som har øre, han høre, hvad Ånden siger til menighederne. Åbenbaringen 3:14–22.

The True Witness identifies that if any man would “hear” His voice, He would come in and “sup with him.” If Laodicea would open the door, Christ would come in and sup with them. If Christ is allowed to enter, he brings a message, for the symbolism of eating represents the reception of a message. The message can be generalized as simply the Laodicean message, but that is a shallow consideration of what the message He offers represents. In 1856, Hiram Edson set forth a series of eight articles that contained the prophetic information that expands the understanding of the very first “time prophecy” the angels of God led William Miller to recognize and proclaim. In those eight articles, Edson correctly identifies the sixty-five years of Isaiah seven.

Det sande Vidne påpeger, at hvis nogen ville „høre“ hans røst, ville han komme ind og „holde nadver med ham“. Hvis Laodikea ville åbne døren, ville Kristus komme ind og holde nadver med dem. Hvis Kristus får lov at træde ind, bringer han et budskab, for symbolikken i at spise repræsenterer modtagelsen af et budskab. Budskabet kan i almindelighed betegnes som blot det laodikeiske budskab, men det er en overfladisk betragtning af, hvad det budskab, han tilbyder, repræsenterer. I 1856 fremlagde Hiram Edson en række på otte artikler, som indeholdt den profetiske information, der udvider forståelsen af selve den allerførste „tidsprofeti“, som Guds engle ledte William Miller til at erkende og forkynde. I disse otte artikler identificerer Edson korrekt de femogtres år i Esajas 7.

The beginning of Miller’s work was the discovery of the seven times, and seven years before the movement named after his service was to end, a deeper revelation of that very prophecy was offered to Millerite Adventism. It was offered in the same year they were identified by inspiration as Laodiceans. Prophetically, twenty-five hundred and twenty days later in 1863, Miller’s first discovery of prophetic time was rejected. The Laodicean message for the Advent movement arrived in 1856, and the Lord knocked on the door eight times, with eight articles to see if He could find entrance. At the ending of the movement, the True Witness wished to sup together with His people by dining upon the very first message of time from the beginning of the movement. His people refused to eat, and seven years, or twenty-five hundred and twenty prophetic days later, His people shut the door that had been opened with the key of David that had been placed into the hand of William Miller. They returned to an old Samaritan prophet who fed them a lie, sealing their fate to die between an ass and a lion.

Begyndelsen på Millers værk var opdagelsen af de syv tider, og syv år før den bevægelse, der blev opkaldt efter hans tjeneste, skulle ophøre, blev en dybere åbenbaring af netop denne profeti tilbudt Milleritisk Adventisme. Den blev tilbudt i det samme år, hvor de ved inspiration blev identificeret som laodikeere. Profetisk, to tusind fem hundrede og tyve dage senere i 1863, blev Millers første opdagelse af profetisk tid forkastet. Det laodikeiske budskab til adventbevægelsen kom i 1856, og Herren bankede på døren otte gange, med otte artikler, for at se, om Han kunne finde adgang. Ved bevægelsens afslutning ønskede det Sanddru Vidne at holde nadver sammen med sit folk ved at spise af selve det allerførste tidsbudskab fra bevægelsens begyndelse. Hans folk nægtede at spise, og syv år, eller to tusind fem hundrede og tyve profetiske dage, senere lukkede Hans folk den dør, som var blevet åbnet med Davids nøgle, der var blevet lagt i William Millers hånd. De vendte tilbage til en gammel samaritansk profet, som gav dem en løgn at spise og dermed beseglede deres skæbne til at dø mellem et æsel og en løve.

In 1856, the Protestant horn was in the crisis of the valley of vision, for where there is no vision, the people perish. In 1856, the Republican horn was also in a crisis.

I 1856 befandt det protestantiske horn sig i synsdalens krise, for hvor der ikke er noget syn, går folket til grunde. I 1856 var også det republikanske horn i en krise.

1856, marked a continuation of the violent conflict known as Bleeding Kansas, the Kansas-Missouri Border War. The struggle was over whether Kansas would enter the Union as a free state or a slave state. The conflict included violent clashes between pro-slavery and anti-slavery settlers.

1856 markerede en fortsættelse af den voldsomme konflikt, der er kendt som Bleeding Kansas, grænsekrigen mellem Kansas og Missouri. Striden drejede sig om, hvorvidt Kansas skulle optages i Unionen som en fri stat eller en slavestat. Konflikten omfattede voldelige sammenstød mellem tilhængere af slaveriet og modstandere af slaveriet blandt nybyggerne.

On May 22, 1856, a violent incident also occurred in the United States Senate chamber, when Congressman Preston Brooks, a pro-slavery advocate from South Carolina, brutally attacked Senator Charles Sumner of Massachusetts with his cane. Sumner had delivered an anti-slavery speech titled The Crime Against Kansas, which deeply offended Brooks. The caning incident highlighted the growing tensions between North and South over the issue of slavery.

Den 22. maj 1856 fandt der også en voldelig hændelse sted i De Forenede Staters Senatskammer, da kongresmedlem Preston Brooks, en fortaler for slaveriet fra South Carolina, brutalt overfaldt senator Charles Sumner fra Massachusetts med sin stok. Sumner havde holdt en tale imod slaveriet med titlen The Crime Against Kansas, som dybt fornærmede Brooks. Episoden med stokkeslaget fremhævede de voksende spændinger mellem Nord og Syd om spørgsmålet om slaveriet.

In 1856, the Republican Party was founded as a response to the political turmoil caused by the Kansas-Nebraska Act, passed in 1854, which produced the growing opposition to the spread of slavery into new territories. The party’s first national convention was held in Philadelphia, and John C. Fremont was chosen as their first presidential candidate in the 1856 election.

I 1856 blev Det Republikanske Parti grundlagt som et svar på den politiske uro, der var forårsaget af Kansas-Nebraska-loven, vedtaget i 1854, hvilken fremkaldte den voksende modstand mod slaveriets udbredelse til nye territorier. Partiets første nationale konvent blev afholdt i Philadelphia, og John C. Fremont blev valgt som deres første præsidentkandidat ved valget i 1856.

The Kansas-Nebraska Act organized the territories of Kansas and Nebraska and allowed the settlers in those territories to decide whether they would allow slavery within their borders. This concept, known as “popular sovereignty,” effectively repealed the Missouri Compromise of 1820, which had prohibited slavery north of the 36°30’ parallel in the Louisiana Territory. The act had a profound impact on the issue of slavery in the territories. It reignited sectional tensions because it opened the possibility that slavery could expand into areas that were previously considered free soil, such as Kansas. The passage of the Kansas-Nebraska Act led to a rush of pro-slavery and anti-slavery settlers into the Kansas Territory, each hoping to influence the outcome of the popular sovereignty vote. This competition for control of the territory led to violent clashes and a period of lawlessness known as Bleeding Kansas in 1856.

Kansas-Nebraska-loven organiserede territorierne Kansas og Nebraska og gav bosætterne i disse territorier ret til at afgøre, om de ville tillade slaveri inden for deres grænser. Dette princip, kendt som »folkesuverænitet«, ophævede i praksis Missouri-kompromiset af 1820, som havde forbudt slaveri nord for 36°30′-breddelinjen i Louisiana-territoriet. Loven havde en dybtgående indvirkning på spørgsmålet om slaveri i territorierne. Den genantændte de sektionsmæssige spændinger, fordi den åbnede muligheden for, at slaveriet kunne udvides til områder, der tidligere blev betragtet som fri jord, såsom Kansas. Vedtagelsen af Kansas-Nebraska-loven førte til en strøm af både slaveritilhængende og slaverimodstandende bosættere ind i Kansas-territoriet, idet hver side håbede at påvirke udfaldet af afstemningen om folkesuverænitet. Denne konkurrence om kontrollen over territoriet førte til voldelige sammenstød og en periode med lovløshed, kendt som Bleeding Kansas, i 1856.

The presidential election of 1856 was a significant political event. It featured a three-way race between Democrat James Buchanan, Republican John C. Fremont, and former President Millard Fillmore of the American Party. James Buchanan won the election and became the 15th President of the United States.

Præsidentvalget i 1856 var en betydningsfuld politisk begivenhed. Det bestod af et trevejsopgør mellem demokraten James Buchanan, republikaneren John C. Fremont og den tidligere præsident Millard Fillmore fra det amerikanske parti. James Buchanan vandt valget og blev USA’s 15. præsident.

James Buchanan’s presidency is primarily known for its failure to effectively address the growing tensions and divisions between the North and the South, ultimately culminating in the outbreak of the American Civil War shortly after he left office. His presidency is often viewed as one of the least successful presidency in American history, due to these significant failures in leadership and crisis management.

James Buchanans præsidentskab er først og fremmest kendt for sin manglende evne til effektivt at håndtere de voksende spændinger og splittelser mellem Nord og Syd, hvilket til sidst kulminerede i udbruddet af den amerikanske borgerkrig kort efter, at han forlod embedet. Hans præsidentskab betragtes ofte som et af de mindst vellykkede i amerikansk historie på grund af disse betydelige svigt i lederskab og krisehåndtering.

The infamous Dred Scott Decision in 1857, declared that slaves whether enslaved or free were not citizens and could not sue in federal courts. It also declared that Congress could not prevent slavery in the territories of the United States. The Democrat Buchanan publicly endorsed the pro-slavery Dred Scott Decision.

Den berygtede Dred Scott-afgørelse i 1857 fastslog, at slaver, hvad enten de var trællebundne eller frie, ikke var borgere og ikke kunne anlægge sag ved de føderale domstole. Den fastslog også, at Kongressen ikke kunne forhindre slaveri i De Forenede Staters territorier. Demokraten Buchanan tilsluttede sig offentligt den slaverivenlige Dred Scott-afgørelse.

Not only did the pro-slavery position of the Democrat Buchanan allow tensions to escalate into Civil War, but his inability to manage the economics of the country led to the Panic of 1857, which was one of the greatest economic downturns in American history prior to the great depression. The Panic of 1857 resulted in a severe economic depression that lasted several years. Businesses and banks closed, unemployment increased and the stock market declined.

Demokraten Buchanans slaverivenlige standpunkt lod ikke blot spændingerne eskalere til borgerkrig, men hans manglende evne til at styre landets økonomi førte også til Panikken i 1857, som var en af de største økonomiske nedgangsperioder i amerikansk historie forud for den store depression. Panikken i 1857 resulterede i en alvorlig økonomisk depression, der varede i flere år. Virksomheder og banker lukkede, arbejdsløsheden steg, og aktiemarkedet faldt.

During Buchanan’s presidency the Southern states began their process of seceding from the Union, and they broke away in response to the election of the Republican Abraham Lincoln, in 1860. Buchanan took a passive approach to the secession crisis, arguing that the federal government lacked the authority to forcibly prevent secession. This lack of decisive action allowed the secession movement to gain momentum. His lack of strong leadership and his reluctance to take decisive action to address the secession crisis contributed to the South’s perception that it could leave the Union without facing military opposition.

Under Buchanans præsidentskab indledte sydstaterne deres løsrivelsesproces fra Unionen, og de brød ud som reaktion på valget af republikaneren Abraham Lincoln i 1860. Buchanan indtog en passiv holdning til løsrivelseskrisen og hævdede, at den føderale regering manglede bemyndigelse til med magt at forhindre løsrivelse. Denne mangel på beslutsom handling gjorde det muligt for løsrivelsesbevægelsen at vinde fremdrift. Hans mangel på stærkt lederskab og hans modvilje mod at træffe afgørende foranstaltninger for at imødegå løsrivelseskrisen bidrog til Sydens opfattelse af, at den kunne forlade Unionen uden at møde militær modstand.

In 1860, Abraham Lincoln the first Republican president, was elected. On January 1, 1863, President Lincoln signed and issued the final Emancipation Proclamation, which declared that all enslaved people in Confederate-held territory were to be set free. This executive order had a significant impact on the Civil War as it turned the conflict into a struggle not only to preserve the Union, but also to end slavery. The Emancipation Proclamation did not immediately free all enslaved individuals. It applied specifically to Confederate-held territory, where the Union had limited authority. As Union forces advanced and gained control over Confederate territory, the proclamation was enforced, and enslaved people in those areas were set free. The Emancipation Proclamation was a crucial step toward the eventual abolition of slavery in the United States and paved the way for the passage of the Thirteenth Amendment to the U.S. Constitution, which was passed and ratified on December 6, 1865.

I 1860 blev Abraham Lincoln, den første republikanske præsident, valgt. Den 1. januar 1863 underskrev og udstedte præsident Lincoln den endelige Emancipationserklæring, som erklærede, at alle slavegjorte mennesker i territorier under Konføderationens kontrol skulle sættes fri. Denne bekendtgørelse havde en betydelig indvirkning på Borgerkrigen, idet den gjorde konflikten til en kamp ikke blot for at bevare Unionen, men også for at bringe slaveriet til ophør. Emancipationserklæringen befriede ikke øjeblikkeligt alle slavegjorte personer. Den gjaldt specifikt for territorier under Konføderationens kontrol, hvor Unionen havde begrænset myndighed. Efterhånden som Unionens styrker rykkede frem og fik kontrol over konfødereret territorium, blev erklæringen håndhævet, og de slavegjorte mennesker i disse områder blev sat fri. Emancipationserklæringen var et afgørende skridt hen imod den endelige afskaffelse af slaveriet i De Forenede Stater og banede vejen for vedtagelsen af det trettende tillæg til USA’s forfatning, som blev vedtaget og ratificeret den 6. december 1865.

The Republican horn from the 1850’s onward was in the crisis of the issue of slavery. Two primary divisions in the country represented by two primary classes of political thought. A separation process began in 1856 as anti and pro slavery groups moved into the Kansas territory in attempt to uphold their views of slavery, at the very time Philadelphia was being separated from Laodicea. Democrats were pro-slavery and Republicans were anti-slavery.

Det republikanske horn fra 1850’erne og frem befandt sig i krisen omkring spørgsmålet om slaveri. To primære opdelinger i landet blev repræsenteret ved to hovedklasser af politisk tænkning. En adskillelsesproces begyndte i 1856, da grupper imod og for slaveri rykkede ind i Kansas-territoriet i et forsøg på at fastholde deres syn på slaveriet, netop på det tidspunkt, hvor Philadelphia blev adskilt fra Laodikea. Demokraterne var for slaveri, og republikanerne var imod slaveri.

In 1856, Bleeding Kansas represented a microcosm of the impending war. In that year a pro-slavery Democrat was elected as head of the Republican horn, and his ineffective leadership became the symbol of an ineffective presidency, until these recent last days. He preceded the first Republican president that was forced to clean up the mess left by Buchanan’s presidency.

I 1856 udgjorde Bleeding Kansas et mikrokosmos af den forestående krig. I det år blev en demokrat, der støttede slaveriet, valgt som leder af det republikanske horn, og hans uvirksomme lederskab blev symbolet på et ineffektivt præsidentskab, indtil disse nylige sidste dage. Han gik forud for den første republikanske præsident, som blev tvunget til at rydde op i det kaos, som Buchanans præsidentskab havde efterladt.

By 1863, the Republican horn made the most significant executive order in the history of the earth beast of Revelation thirteen. The executive order was addressing slavery. One paragraph of the proclamation states, “That on the first day of January, in the year of our Lord one thousand eight hundred and sixty-three, all persons held as slaves within any State or designated part of a State, the people whereof shall then be in rebellion against the United States, shall be then, thenceforward, and forever free; and the Executive Government of the United States, including the military and naval authority thereof, will recognize and maintain the freedom of such persons, and will do no act or acts to repress such persons, or any of them, in any efforts they may make for their actual freedom.” Though the resolution of the problem of slavery was historically incomplete at that point, the essence of the Constitution is recognized when Lincoln wrote, “all persons held as slaves within any state … shall be then, thenceforward, and forever free.”

I 1863 udstedte det republikanske horn den mest betydningsfulde eksekutive ordre i jorddyret i Åbenbaringen trettens historie. Den eksekutive ordre omhandlede slaveriet. Ét afsnit i proklamationen lyder: “At på den første dag i januar, i vor Herres år et tusinde otte hundrede og tresindstyve, skal alle personer, der holdes som slaver inden for nogen stat eller en nærmere angivet del af en stat, hvis befolkning da måtte være i oprør mod De Forenede Stater, da, fra den tid og for evigt være frie; og De Forenede Staters udøvende regering, herunder dens militære og flådemæssige myndighed, vil anerkende og opretholde sådanne personers frihed og vil ikke foretage nogen handling eller handlinger for at undertrykke sådanne personer, eller nogen af dem, i nogen bestræbelse, de måtte gøre for deres faktiske frihed.” Skønt løsningen af slaveriets problem på det tidspunkt historisk set var ufuldstændig, anerkendes forfatningens essens, når Lincoln skrev: “alle personer, der holdes som slaver inden for nogen stat … skal da, fra den tid og for evigt være frie.”

Lincoln was returning to the foundational principle expressed in the Constitution, which identifies that “all men are created equal.” Lincoln was returning to the foundational truths at the same time the Protestant horn was rejecting its foundational prophecy, which is the prophecy of slavery. Therefore, at the very time the Republican horn was making its most significant “executive order” in history concerning slavery, the Protestant horn made the most significant executive order in its prophetic history concerning the prophecy of slavery, represented by Moses’ oath and curse. The Republican horn chose to return to the foundations, the Protestant horn chose to reject its foundation and return to those it had been instructed to never return unto.

Lincoln vendte tilbage til det grundlæggende princip, som kommer til udtryk i Forfatningen, og som fastslår, at „alle mennesker er skabt lige“. Lincoln vendte tilbage til de grundlæggende sandheder på samme tid, som det protestantiske horn forkastede sin grundlæggende profeti, nemlig slaveriets profeti. Derfor udstedte det protestantiske horn netop på det tidspunkt, hvor det republikanske horn traf sin mest betydningsfulde „executive order“ i historien vedrørende slaveriet, den mest betydningsfulde executive order i sin profetiske historie vedrørende slaveriets profeti, repræsenteret ved Moses’ ed og forbandelse. Det republikanske horn valgte at vende tilbage til grundvoldene; det protestantiske horn valgte at forkaste sit grundlag og vende tilbage til dem, som det var blevet pålagt aldrig at vende tilbage til.

In 1863, the Republican horn had been divided into two camps, as was ancient Israel’s kingdom divided in the time of Jeroboam and Rehoboam. In 1863, the Protestant horn became legally attached to the Republican horn, as represented by Jeroboam’s two altars at Bethel and Dan. The two horns move through history in parallel to each other, and the history of 1863, especially represents the history of the last days.

I 1863 var det republikanske horn blevet delt i to lejre, ligesom det gamle Israels rige blev delt i Jeroboams og Rehabeams tid. I 1863 blev det protestantiske horn juridisk knyttet til det republikanske horn, således som det fremstilles ved Jeroboams to altre i Betel og Dan. De to horn bevæger sig gennem historien parallelt med hinanden, og historien om 1863 repræsenterer især de sidste dages historie.

Millerite history is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand with a few prophetic caveats. One of those caveats is that the target audience in Millerite history was first those outside the movement, and thereafter the movement itself. In the movement of the one hundred and forty-four thousand the two voices of Revelation eighteen, identify two target audiences, but those targets are in reverse of Millerite history. The first target is God’s people and the second voice is God’s other flock, that are still in Babylon.

Milleritternes historie gentages i de hundrede fireogfyrre tusinds historie med nogle få profetiske forbehold. Et af disse forbehold er, at målgruppen i Milleritternes historie først var dem uden for bevægelsen og derefter selve bevægelsen. I de hundrede fireogfyrre tusinds bevægelse identificerer de to røster i Åbenbaringen atten to målgrupper, men disse målgrupper er omvendt i forhold til Milleritternes historie. Det første mål er Guds folk, og den anden røst er Guds andre hjord, som stadig er i Babylon.

Another prophetic caveat is that though both histories transcend from one church unto another, the Millerites moved from Philadelphia to Laodicea, and the mighty movement of the third angel moves from Laodicea unto Philadelphia. This identifies that the Millerites went from the sixth unto the seventh church and the one hundred and forty-four thousand go from the seventh church unto the eighth church, which is of the seven.

En anden profetisk forbeholdelse er, at selv om begge historier går fra den ene menighed til den anden, bevægede milleritterne sig fra Filadelfia til Laodikea, og den tredje engels mægtige bevægelse går fra Laodikea til Filadelfia. Dette identificerer, at milleritterne gik fra den sjette til den syvende menighed, og de hundrede og fireogfyrre tusinde går fra den syvende menighed til den ottende menighed, som er af de syv.

The Republican horn began its movement from a pro-slavery nation unto an anti-slavery nation in the history surrounding 1863. The crisis of that history established two political parties that are the same antagonists in these “last days.” Just as the first Republican president from that history was assassinated just days after the war ended, the last Republican president was symbolically assassinated and left in the street as dead while the world rejoiced. He was assassinated, not just days after the Civil War ended, but just before the final civil war begins.

Det republikanske horn begyndte sin bevægelse fra en nation for slaveri til en nation imod slaveri i historien omkring 1863. Krisen i den historie etablerede to politiske partier, som er de samme modstandere i disse „sidste dage“. Ligesom den første republikanske præsident i den historie blev myrdet blot få dage efter, at krigen var afsluttet, blev den sidste republikanske præsident symbolsk myrdet og efterladt på gaden som død, mens verden frydede sig. Han blev myrdet, ikke blot få dage efter, at borgerkrigen sluttede, men lige før den endelige borgerkrig begynder.

The first Republican president was preceded by the most ineffective president of American history, and the last Republican president will be preceded by the same. The ineffectiveness of the Democratic president that preceded the first Republican president precipitated the crisis that evolved into the civil war, and the same ineffectiveness is now taking place. The Democratic president that precedes the last Republican president managed the economy in such a fashion that it produced the greatest economic crash in American history up until that point in time. The two horns run parallel unto the Sunday law. In 1863, the first generation of both horns began, and for both horns the fourth and final generation will be facing the east, and bowing down to the sun.

Den første republikanske præsident blev forudgået af den mest uduelige præsident i amerikansk historie, og den sidste republikanske præsident vil blive forudgået af den samme. Den ineffektivitet hos den demokratiske præsident, som gik forud for den første republikanske præsident, fremskyndede den krise, der udviklede sig til borgerkrigen, og den samme ineffektivitet finder nu sted. Den demokratiske præsident, som går forud for den sidste republikanske præsident, forvaltede økonomien på en sådan måde, at det frembragte det største økonomiske sammenbrud i amerikansk historie indtil det tidspunkt. De to horn løber parallelt indtil søndagsloven. I 1863 begyndte den første generation af begge horn, og for begge horn vil den fjerde og sidste generation vende sig mod øst og bøje sig ned for solen.

The Elijah message is always accompanied with the judgments of God confirming the message of warning. The society of the world is now living as the people before the flood. They are eating, drinking and expecting the globalist techno-giants to solve any problem that might arise. God’s Word is identifying that the world is now on the verge of a tremendous crisis.

Elias-budskabet ledsages altid af Guds domme, som stadfæster advarselsbudskabet. Verdens samfund lever nu som menneskene før syndfloden. De spiser, drikker og forventer, at de globalistiske teknogiganter skal løse ethvert problem, der måtte opstå. Guds Ord viser, at verden nu står på randen af en frygtelig krise.

> “‘What of the night?’ Do I discern the import of these messages? Do I understand the place they occupy in the closing work of the great remedial system? Am I so familiar with the ‘sure word of prophecy’ that I can see in the events transpiring around me positive evidence that the coming King is even at the door? Do I sense the responsibility that rests upon me, in view of the light God has given? Am I using every talent entrusted to me as his steward, in well-directed effort to rescue the perishing? or am I lukewarm and indifferent, partly mixed up with a wicked world, using the means and ability God has given me, largely in self-gratification, caring more for my own ease and comfort than for the advancement of his cause? Am I by my course strengthening ‘the conviction that has been gaining ground in the world that Seventh-day Adventists are giving the trumpet an uncertain sound, and are following in the path of worldlings’?

> “‘Hvad med natten?’ Fornemmer jeg betydningen af disse budskaber? Forstår jeg den plads, de indtager i det afsluttende værk i det store genoprettende system? Er jeg så fortrolig med det ‘faste profetiske ord’, at jeg i de begivenheder, som udspiller sig omkring mig, kan se tydelige beviser på, at den kommende Konge endog står for døren? Føler jeg det ansvar, som hviler på mig, i lyset af det lys, Gud har givet? Bruger jeg hvert talent, som er betroet mig som hans forvalter, i målrettet bestræbelse på at redde de fortabte? Eller er jeg lunken og ligegyldig, delvis sammenblandet med en ugudelig verden, idet jeg bruger de midler og evner, Gud har givet mig, for størstedelens vedkommende til selvtilfredsstillelse, og bryder mig mere om min egen bekvemmelighed og komfort end om fremgangen for hans sag? Bestyrker jeg ved min handlemåde ‘den overbevisning, som i verden har vundet frem, at syvendedagsadventister lader basunen lyde utydeligt og følger de verdsliges vej’?”

> “We hear the footsteps of an approaching God to punish the world for their iniquity. The end of time is close upon us. The world’s inhabitants are being bound in bundles to be burned. Shall you be bound up with the tares? Do you realize that every year thousands and thousands and ten times ten thousand souls are perishing, dying in their sins? The plagues and judgments of God are already doing their work, and souls are going to ruin because the light of truth has not been flashed upon their pathway.” General Conference Daily Bulletin, April 1, 1897.

> "Vi hører fodtrinene af en Gud, som nærmer sig for at straffe verden for dens ugudelighed. Tidens ende er nær over os. Verdens indbyggere bliver bundet i knipper for at blive brændt. Skal du bindes sammen med ukrudtet? Indser du, at hvert år går tusinder og atter tusinder og ti tusind gange ti tusind sjæle fortabt, idet de dør i deres synder? Guds plager og domme udfører allerede deres gerning, og sjæle går til grunde, fordi sandhedens lys ikke er blevet ladet skinne på deres sti." General Conference Daily Bulletin, 1. april 1897.

> With my soul have I desired thee in the night; yea, with my spirit within me will I seek thee early: for when thy judgments are in the earth, the inhabitants of the world will learn righteousness. Isaiah 26:9.

> Med min sjæl har jeg længtes efter dig om natten; ja, med min ånd i mit indre vil jeg søge dig tidligt; thi når dine domme er over jorden, lærer verdens indbyggere retfærdighed. Esajas 26:9.

Back to Articles