Article

# Panium - Number One

Panium – Nummer ét

Chapter Eleven

Kapitel elleve

Author

Jeff Pippenger

Published

February 25, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

For some time, we have been focusing our attention on the hidden history of Daniel 11:40, and in recent weeks, the Lord has drawn our consideration to verse 27:

I nogen tid har vi rettet vor opmærksomhed mod den skjulte historie i Daniel 11:40, og i de seneste uger har Herren henledt vort blik på vers 27:

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Daniel 11:27.

> Og begge disse kongers hjerter skal være vendt mod at øve ondt, og de skal tale løgn ved ét og samme bord; men det skal ikke lykkes, for enden skal endnu komme til den fastsatte tid. Daniel 11:27.

Initially, I was uncertain about the details—when, where, and who sat at that table, speaking lies to one another—but these questions are now under review. Over the past few Sabbaths, I made some missteps as I worked through these lines. Yet, through what I believe to be providential guidance, the alliances represented in verses 13–15, symbolized by Caesarea Philippi, began to unfold. Though some elements still require refinement, I believe the Lord has lifted His hand from these verses to reveal their meaning.

Indledningsvis var jeg usikker på detaljerne—hvornår, hvor og hvem der sad ved det bord og talte løgn til hinanden—men disse spørgsmål er nu under behandling. I løbet af de sidste par sabbatter begik jeg nogle fejltagelser, mens jeg arbejdede mig gennem disse linjer. Men ved det, jeg tror var forsynets ledelse, begyndte de alliancer, der fremstilles i versene 13–15, symboliseret ved Cæsarea Filippi, at udfolde sig. Selv om nogle elementer stadig kræver forfinelse, tror jeg, at Herren har løftet sin hånd fra disse vers for at åbenbare deres betydning.

This understanding crystallized immediately after last Sabbath’s Zoom meeting. A week earlier, I had been struck by the intricate interplay of histories in verses 10–15. I wrote and sent a text message to a few people outlining my thoughts and asked to share them on Friday evening. I was attempting to organize the issues within those verses, convinced there was something profoundly significant. There is, but it wasn’t what I initially proposed. Despite my stumbles over the past week and a half as I grappled with this passage, I recognize a familiar providence. The Lord was unsealing a special, vital truth. Once the human element is fully exposed and set aside, the truth—opened by the Lion of the tribe of Judah—proves even more profound than I had grasped.

Denne forståelse krystalliserede sig umiddelbart efter sidste sabbats Zoom-møde. En uge tidligere var jeg blevet grebet af det indviklede samspil mellem historiske forløb i vers 10–15. Jeg skrev og sendte en sms til nogle få personer, hvori jeg skitserede mine tanker, og bad om at dele dem fredag aften. Jeg forsøgte at systematisere spørgsmålene i disse vers, overbevist om, at der lå noget dybt betydningsfuldt deri. Det gjorde der, men det var ikke det, jeg oprindeligt fremsatte. På trods af mine fejltagelser i løbet af den seneste halvanden uge, mens jeg kæmpede med dette skriftsted, genkender jeg et velkendt forsyn. Herren var ved at bryde seglet på en særlig, livsvigtig sandhed. Når det menneskelige element først er fuldt blotlagt og sat til side, viser sandheden — åbnet af Løven af Judas stamme — sig at være endnu mere dybtgående, end jeg havde forstået.

## Verse Five through Nine

Vers fem til ni

Putin, as the king of the south, mirrors Ptolemy, who will triumph in the Ukraine war, fulfilling verse 11. Historically, Ptolemy IV Philopator’s victory at the Battle of Raphia fulfilled this verse, prefiguring Putin’s imminent success. Verses 5–9 outline a history that foreshadows the papacy’s 1,260-year rule (538–1798) in meticulous detail. These details have been explored repeatedly in the past, so here I will highlight one prophetic waymark fulfilled in verses 5–9 and echoed in the period from 538 to 1798.

Putin afspejler, som Sydens konge, Ptolemæus, der vil sejre i krigen i Ukraine og derved opfylde vers 11. Historisk set opfyldte Ptolemæus IV Filopators sejr i slaget ved Rafia dette vers og foregreb Putins nært forestående sejr. Vers 5–9 skitserer en historie, der i omhyggelige enkeltheder foregriber pavedømmets 1.260-årige herredømme (538–1798). Disse detaljer er gentagne gange blevet behandlet tidligere, så her vil jeg fremhæve ét profetisk vejmærke, som blev opfyldt i vers 5–9 og genlyder i perioden fra 538 til 1798.

This period began with a treaty between the southern Ptolemaic kingdom and the northern Seleucid kingdom, sealed when the southern king gave his daughter in marriage to the northern king. This union initiated a seven year span that ended when the southern king invaded the north, took the northern king captive to Egypt, and the captive king later died after falling from a horse.

Denne periode begyndte med en traktat mellem det sydlige ptolemæiske rige og det nordlige seleukidiske rige, beseglet ved, at den sydlige konge gav sin datter til ægte med den nordlige konge. Denne forening indledte et tidsrum på syv år, som endte, da den sydlige konge invaderede nord, førte den nordlige konge som fange til Egypten, og den tilfangetagne konge senere døde efter at være faldet af en hest.

## A Broken Treaty

En brudt pagt

The invasion stemmed from a broken treaty. After the seven-year period began, the northern king set aside his first wife to marry the southern princess and secure the treaty. Later, he discarded the southern wife and reinstated his original queen. This prompted the first queen to execute the southern queen and her entourage, enraging the southern queen’s family in Egypt.

Invasionen udsprang af en brudt traktat. Efter at den syvårige periode var begyndt, tilsidesatte kongen i nord sin første hustru for at gifte sig med prinsessen fra syd og sikre traktaten. Senere forkastede han hustruen fra syd og genindsatte sin oprindelige dronning. Dette fik den første dronning til at lade dronningen fra syd og hendes følge henrette, hvilket vakte den sydlige dronnings familie i Egypten til vrede.

With prophetic discernment, seven years can be seen as two periods of three and a half years, as illustrated by the three and a half years before and after the cross that together represented the week that Christ confirmed the covenant. The three and a half is also recognized in the seven times curse carried out upon the northern kingdom of Israel from 723 BC unto 1798. That seven times is divided into two periods of twelve hundred and sixty, with 538 as the middle point. These illustrations of seven being divided into two periods of three and a half is not random, it is purposeful.

Med profetisk skelneevne kan syv år forstås som to perioder på tre og et halvt år, således som det illustreres ved de tre og et halvt år før og efter korset, der tilsammen repræsenterede den uge, i hvilken Kristus stadfæstede pagten. De tre og et halvt genkendes også i den syv gange forbandelse, som blev fuldbyrdet over Israels nordrige fra 723 f.Kr. indtil 1798. Disse syv gange er opdelt i to perioder på tolv hundrede og tres, med 538 som midtpunkt. Disse eksempler på, at syv deles i to perioder på tre og et halvt, er ikke tilfældige; de er tilsigtede.

In the division in the week Christ confirmed the covenant the cross represents the center and in so doing it identifies Christ presenting the message in person for three and a half years, followed by His disciples presenting the message for the same period. In the seven times against the northern kingdom 538 divides the history into a period when paganism trampled down the sanctuary and host followed by papalism trampling down the sanctuary and host for the same period. In prophetic symbolism “seven” is represented with three and a half, which in turn is represented by forty-two months, three and a half days or years, twelve hundred and sixty, twenty-five twenty and a time, times and dividing of time. In context, all these figures are interchangeable.

I delingen af ugen stadfæstede Kristus pagten; korset repræsenterer centrum, og derved identificerer det Kristus som den, der personligt frembar budskabet i tre og et halvt år, efterfulgt af, at Hans disciple frembar budskabet i den samme periode. I de syv tider imod det nordlige rige deler 538 historien i en periode, hvor hedenskabet nedtrampede helligdommen og hæren, efterfulgt af, at pavedømmet nedtrampede helligdommen og hæren i den samme periode. I profetisk symbolik repræsenteres „syv“ ved tre og et halvt, hvilket igen repræsenteres ved toogfyrre måneder, tre og et halvt døgn eller år, tolv hundrede og tres, femogtyve tyve samt en tid, tider og en halv tid. I sammenhængen er alle disse tal udskiftelige.

The treaty represented between the Ptolemaic Kingdom, ruled by the descendants of Ptolemy I (a general of Alexander the Great), who controlled Egypt, and the Seleucid Empire, ruled by the descendants of Seleucus I (another of Alexander’s generals), who controlled much of the Middle East, including Syria concluded the Second Syrian War in 253 BC. The war had begun seven years before in 260 BC. Seven years after the treaty was ratified it was broken in 246 BC. Fourteen years, divided into two seven-year periods. The first half is warfare and the second half is peace. The fourteen years begin with the second Syrian War and it ends with the third Syrian War. This type of symmetry in history is amplified when you recognize that the history is represented in verses five through nine of chapter eleven. The treaty and its breaking are the focus of the verses and the history which fulfilled the verses.

Traktaten mellem det ptolemæiske rige, regeret af efterkommerne af Ptolemæus I (en general under Alexander den Store), som beherskede Egypten, og det selevkidiske imperium, regeret af efterkommerne af Seleukos I (en anden af Alexanders generaler), som beherskede en stor del af Mellemøsten, herunder Syrien, afsluttede den anden syriske krig i 253 f.Kr. Krigen var begyndt syv år tidligere i 260 f.Kr. Syv år efter, at traktaten var blevet ratificeret, blev den brudt i 246 f.Kr. Fjorten år, opdelt i to syvårige perioder. Den første halvdel er krig, og den anden halvdel er fred. De fjorten år begynder med den anden syriske krig og ender med den tredje syriske krig. Denne form for symmetri i historien forstærkes, når man erkender, at historien er fremstillet i vers fem til ni i kapitel elleve. Traktaten og dens brud er omdrejningspunktet i versene og i den historie, som opfyldte versene.

This aligns with the papal domination from 538 to 1798. Near the end of that era, Napoleon Bonaparte entered into a treaty with the Vatican. Citing the Vatican’s breach of the 1797 Treaty of Tolentino, Napoleon sent General Berthier in 1798 to take the pope captive. The pope died in France in 1799. This 1,260-year period is detailed in verses 31–39.

Dette stemmer overens med pavens herredømme fra 538 til 1798. Nær slutningen af denne periode indgik Napoleon Bonaparte en traktat med Vatikanet. Med henvisning til Vatikanets brud på Tolentino-traktaten af 1797 sendte Napoleon i 1798 general Berthier for at tage paven til fange. Paven døde i Frankrig i 1799. Denne periode på 1.260 år er beskrevet i versene 31–39.

The history of verses 5–9 parallels that of verses 31–39, providing two witnesses within Daniel 11. Both lines share identical prophetic waymarks, revealing the dynamics between the kings of the south and north. Each period is symbolized by three and a half years, concluding with the southern king prevailing, capturing the northern king, and taking him to the southern land, where both northern kings die. In both cases, as the text states, the southern king returns with spoil:

Historien i vers 5–9 løber parallelt med den i vers 31–39 og giver to vidner inden for Daniel 11. Begge linjer deler identiske profetiske vejmærker og åbenbarer dynamikken mellem sydens og nordens konger. Hver periode symboliseres ved tre og et halvt år og afsluttes med, at sydens konge sejrer, tager nordens konge til fange og fører ham til sydens land, hvor begge nordlige konger dør. I begge tilfælde vender sydens konge, som teksten siger, tilbage med bytte:

> And shall also carry captives into Egypt their gods, with their princes, and with their precious vessels of silver and of gold; and he shall continue more years than the king of the north. Daniel 11:8.

> Og han skal også føre deres guder, tillige med deres fyrster og deres kostbare kar af sølv og af guld, som fanger til Egypten; og han skal bestå flere år end kongen i Norden. Daniel 11,8.

For Ptolemy, this was treasure previously looted by the northern king; for Napoleon, it was the Vatican’s riches plundered and taken to France. These two lines of witness indicate that the northern king’s death is symbolized by falling from a horse. In Revelation 17, the woman riding the beast represents the Catholic Church:

For Ptolemæus var dette en skat, som tidligere var blevet plyndret af kongen i nord; for Napoleon var det Vatikanets rigdomme, som blev plyndret og ført til Frankrig. Disse to vidnelinjer viser, at kongen i nords død symboliseres ved at falde af en hest. I Åbenbaringen 17 repræsenterer kvinden, som rider på dyret, den katolske kirke:

> So he carried me away in the spirit into the wilderness: and I saw a woman sit upon a scarlet coloured beast, full of names of blasphemy, having seven heads and ten horns. Revelation 17:3.

> Så førte han mig i ånden ud i ørkenen; og jeg så en kvinde sidde på et skarlagenrødt dyr, fuldt af bespottelige navne og med syv hoveder og ti horn. Åbenbaringen 17,3.

The beast she rides is the United Nations. Revelation 17 describes her restoration to power after the deadly wound of 1798. As the eighth kingdom, she resumes her reign, symbolized by riding the beast:

Dyret, som hun rider på, er De Forenede Nationer. Åbenbaringen 17 beskriver hendes genoprettelse til magten efter det dødelige sår i 1798. Som det ottende rige genoptager hun sit herredømme, symboliseret ved, at hun rider på dyret:

> And the woman which thou sawest is that great city, which reigneth over the kings of the earth. Revelation 17:18.

> Og kvinden, som du så, er den store by, som hersker over jordens konger. Åbenbaringen 17,18.

The deadly wound of 1798 was prefigured in verses 5–9 when the northern king fell from a horse and died. These two lines in Daniel 11 run parallel to verses 41–45. The Sunday law in the USA, marked in verse 41, begins the papacy’s final ride on the beast—a period reflected in these two lines. When Ellen White notes that “much of the history” fulfilled in Daniel 11 “will be repeated,” verses 5–9 and 31–39 align with verses 41–45.

Dødssåret i 1798 blev forudskygget i versene 5–9, da kongen i nord faldt fra en hest og døde. Disse to linjer i Daniel 11 løber parallelt med versene 41–45. Søndagsloven i USA, markeret i vers 41, indleder pavedømmets sidste ridt på dyret — en periode, der afspejles i disse to linjer. Når Ellen White bemærker, at „meget af den historie“, der blev opfyldt i Daniel 11, „vil blive gentaget“, svarer versene 5–9 og 31–39 til versene 41–45.

## Only Verse Forty

Kun vers fyrre

From verse 31 to 45, only verse 40 stands outside the prophetic period of three and a half days. It represents a unique history within the final third of Daniel’s 45 verses. In verse 16, the history of pagan Imperial Rome unfolds through four rulers—Pompey, Julius Caesar, Augustus Caesar, and Tiberius Caesar. Augustus’s victory at the Battle of Actium in 31 BC began Imperial Rome’s 360-year rule, fulfilling the “time” in verse 24:

Fra vers 31 til 45 står kun vers 40 uden for den profetiske periode på tre og en halv dag. Det repræsenterer en enestående historie inden for den sidste tredjedel af Daniels 45 vers. I vers 16 udfolder det hedenske kejserlige Roms historie sig gennem fire herskere—Pompejus, Julius Cæsar, Augustus Cæsar og Tiberius Cæsar. Augustus’ sejr i slaget ved Actium i 31 f.Kr. indledte det kejserlige Roms 360-årige herredømme og opfyldte „tiden“ i vers 24:

> He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:24.

> Han skal komme fredeligt ind selv i provinsens fedeste egne; og han skal gøre det, som hans fædre ikke har gjort, ej heller hans fædres fædre; han skal uddele iblandt dem bytte og rov og rigdomme; ja, han skal lægge sine planer imod fæstningerne, dog kun for en tid. Daniel 11:24.

After Actium, Rome made Egypt a province in 30 BC. Three hundred and sixty years later, in 330, Constantine moved the empire’s capital from Rome to Constantinople. This “time” aligns prophetically with the 1,260 years of papal rule and the 7 years of verses 5–9.

Efter Actium gjorde Rom Egypten til en provins i år 30 f.Kr. Tre hundrede og tres år senere, i 330, flyttede Konstantin rigets hovedstad fra Rom til Konstantinopel. Denne „tid“ stemmer profetisk overens med de 1.260 år med paveligt herredømme og de 7 år i versene 5–9.

From verse 16, pagan Imperial Rome dominates until verse 30, encompassing the Maccabees’ league with Rome and the line of Christ. Yet, verses 16–30 align with verses 31–39 and 41–45. Thus, in the last 30 verses of Daniel 11, a consistent prophetic line emerges—except for verse 40, where the “time of the end” is marked in 1798 and 1989.

Fra vers 16 hersker det hedenske kejserlige Rom indtil vers 30, omfattende Makkabæernes forbund med Rom og Kristi slægtslinje. Dog svarer vers 16–30 til vers 31–39 og 41–45. Således fremtræder der i de sidste 30 vers af Daniel 11 en sammenhængende profetisk linje—bortset fra vers 40, hvor „endens tid“ markeres i 1798 og 1989.

With minor exceptions in verses 2 and 3—where the final of eight presidents transitions to control the ten kings of the United Nations—the first two verses align with verse 40, representing the Sunday law and the shift from the sixth to the seventh and eighth kingdoms. Verses 3 and 4 align with verse 45 and Daniel 12:1, depicting the rise and fall of the Grecian kingdom, paralleling the papacy’s establishment and demise in verses 41 through Daniel 12:1. Both the woman and the beast she rides end with no help, framing the beginning and end of Daniel 11 outside verse 40’s history. Alexander the Great symbolizes the United Nations, fornicating with the whore of Tyre (the king of the north from verse 41 onward), who are both the beast and the dragon.

Med mindre undtagelser i vers 2 og 3 — hvor den sidste af otte præsidenter overgår til at få herredømmet over De Forenede Nationers ti konger — stemmer de to første vers overens med vers 40 og repræsenterer søndagsloven samt overgangen fra det sjette til det syvende og ottende rige. Vers 3 og 4 stemmer overens med vers 45 og Daniel 12:1 og skildrer det græske riges opkomst og fald, parallelt med pavedømmets etablering og undergang i vers 41 til og med Daniel 12:1. Både kvinden og det dyr, hun rider på, ender uden hjælp, hvorved begyndelsen og afslutningen af Daniel 11 indrammes uden for vers 40’s historie. Alexander den Store symboliserer De Forenede Nationer og driver utugt med Tyrus’ skøge (kongen i nord fra og med vers 41), som begge er både dyret og dragen.

## Verses Nine and Ten

Vers ni og ti

Verses 5–9 conclude at the time of the end in 1798, while verse 10 marks 1989. Thus, the span between verses 9 and 10—from 1798 to 1989—represents the revealed portion of verse 40, initiating its hidden history. To clarify: nearly every verse in Daniel 11 reflects the papacy’s rule from 538 to 1798. Verse 40 covers 1798 to the Sunday law in the USA. Verses 6–9 typify the papal era, while verse 10 foreshadows the USSR’s collapse in 1989. Therefore, verses 11–15 span from 1989 to the Sunday law, as represented in verses 16, 31, and 41.

Vers 5–9 afsluttes ved endens tid i 1798, mens vers 10 markerer 1989. Således repræsenterer perioden mellem vers 9 og 10—fra 1798 til 1989—den åbenbarede del af vers 40 og indleder dets skjulte historie. For at præcisere: næsten hvert vers i Daniel 11 afspejler pavedømmets herredømme fra 538 til 1798. Vers 40 omfatter perioden fra 1798 til søndagsloven i USA. Vers 6–9 er et forbillede på den pavelige æra, mens vers 10 varsler Sovjetunionens sammenbrud i 1989. Derfor strækker vers 11–15 sig fra 1989 til søndagsloven, sådan som dette fremstilles i vers 16, 31 og 41.

Verse 40 is divided into two parts. The first, from 1798 to 1989, begins and ends with a “time of the end.” The second half begins in 1989, where the first half concludes. Verses 1 and 2 identify a sequence of presidents starting in 1989, aligning with the second part of verse 40. Verse 11 marks the onset of the Ukraine war in 2014, while verse 12 highlights the consequences the victorious king of the south brings upon himself. Verse 13 nears fulfillment, but here we note that verse 11 falls within the second part of verse 40—post-1989, yet pre-Sunday law (verse 41).

Vers 40 er opdelt i to dele. Den første, fra 1798 til 1989, begynder og ender med en „endetid“. Den anden halvdel begynder i 1989, hvor den første halvdel afsluttes. Vers 1 og 2 identificerer en række præsidenter, der begynder i 1989, i overensstemmelse med den anden del af vers 40. Vers 11 markerer begyndelsen på krigen i Ukraine i 2014, mens vers 12 fremhæver de konsekvenser, som den sejrende sydens konge pådrager sig. Vers 13 nærmer sig opfyldelse, men her bemærker vi, at vers 11 falder inden for den anden del af vers 40—efter 1989, men før søndagsloven (vers 41).

Verses 13–15 point to the Battle of Panium in 200 BC, the year pagan Rome began exerting influence over human affairs, tied to that battle. Occurring well before Pompey’s entry into Jerusalem in verse 16, it provides historical evidence identifying verse 41 as the Sunday law in the USA.

Versene 13–15 peger på slaget ved Panium i 200 f.Kr., det år hvor det hedenske Rom begyndte at udøve indflydelse på menneskelige anliggender i forbindelse med dette slag. Da dette fandt sted længe før Pompejus’ indtog i Jerusalem i vers 16, giver det historisk evidens for, at vers 41 identificeres som søndagsloven i USA.

Every prophetic line and its historical fulfillment in Daniel 11 lies either within verse 40’s history (1798 to the Sunday law) or from verse 41 to Daniel 12:1. Of the 45 verses, verses 1, 2, 7–15, and 40—totaling twelve—apply to verse 40’s timeline when layered line upon line. Verse 40 splits into two segments at 1989. Verses 1, 2, and 10–15 align with its second half. Verses 1 and 2 trace the line of presidents in the earth beast’s history, while verses 10–15 depict three proxy wars orchestrated by the king of the north (the papal power) from 1989 to the Sunday law. The three proxy wars begin with the United States, identified in verse 40 as “chariots, ships and horsemen.”

Hver profetisk linje og dens historiske opfyldelse i Daniel 11 ligger enten inden for vers 40’s historie (1798 til søndagsloven) eller fra vers 41 til Daniel 12,1. Af de 45 vers gælder vers 1, 2, 7–15 og 40 — i alt tolv — for vers 40’s tidslinje, når de lægges lag på lag. Vers 40 deles i to afsnit ved 1989. Vers 1, 2 og 10–15 svarer til dets anden halvdel. Vers 1 og 2 følger rækken af præsidenter i jorddyrets historie, mens vers 10–15 skildrer tre stedfortræderkrige iværksat af nordens konge (den pavelige magt) fra 1989 til søndagsloven. De tre stedfortræderkrige begynder med De Forenede Stater, som i vers 40 identificeres som „vogne, skibe og ryttere“.

We will continue in the next article.

Vi vil fortsætte i den næste artikel.

Back to Articles