Article

# The Book of Daniel - Number Seven

Daniels Bog – Nummer syv

Seven Kings

Syv konger

Author

Jeff Pippenger

Published

December 2, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

The seven thunders represent the history of 1798, through to October 22, 1844. That history was typified by the last seven kings of the kingdom of Judah, from Manasseh in 677 BC through to Zedekiah in 586 BC.

De syv tordener repræsenterer historien fra 1798 og frem til 22. oktober 1844. Denne historie blev forbilledligt fremstillet ved de sidste syv konger i Judas rige, fra Manasse i 677 f.Kr. og frem til Sidkija i 586 f.Kr.

In the sacred reform lines, a characteristic of the empowerment of the first angel is a symbol which identifies something that is worldwide. On August 11, 1840, the first angel’s message was empowered and the message was then carried to every mission station in the world.

I de hellige reformlinjer er et kendetegn ved styrkelsen af den første engel et symbol, som identificerer noget, der er verdensomspændende. Den 11. august 1840 blev den første engels budskab styrket, og budskabet blev derefter bragt til enhver missionsstation i verden.

> “The advent movement of 1840–44 was a glorious manifestation of the power of God; the first angel’s message was carried to every missionary station in the world.” The Great Controversy, 611.

> ”Adventsbevægelsen 1840–44 var en herlig åbenbaring af Guds kraft; den første engels budskab blev båret til hver missionsstation i verden.” The Great Controversy, 611.

Prophetically at that time, the angel of Revelation ten descended and placed one foot on the earth and the other on the sea. Sister White identified that as a symbol of the worldwide extent of the message.

Profetisk set steg engelen i Åpenbaringen 10 på den tid ned og satte den ene foten på jorden og den andre på havet. Søster White identifiserte dette som et symbol på budskapets verdensomspennende utstrekning.

> “The angel’s position, with one foot on the sea, the other on the land, signifies the wide extent of the proclamation of the message. It will cross the broad waters and be proclaimed in other countries, even to all the world.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> „Engelens stilling, med den ene fod på havet og den anden på landet, betegner den store udstrækning af budskabets forkyndelse. Det vil krydse de vide vande og blive forkyndt i andre lande, ja, endog i hele verden.“ The Seventh-day Adventist Bible Commentary, bind 7, s. 971.

Cyrus’s proclamation of the first decree was a worldwide decree.

Kyros’ bekendtgørelse af det første dekret var et verdensomspændende dekret.

> Now in the first year of Cyrus king of Persia, that the word of the Lord by the mouth of Jeremiah might be fulfilled, the Lord stirred up the spirit of Cyrus king of Persia, that he made a proclamation throughout all his kingdom, and put it also in writing, saying, Thus saith Cyrus king of Persia, The Lord God of heaven hath given me all the kingdoms of the earth; and he hath charged me to build him an house at Jerusalem, which is in Judah. Who is there among you of all his people? his God be with him, and let him go up to Jerusalem, which is in Judah, and build the house of the Lord God of Israel, (he is the God,) which is in Jerusalem. And whosoever remaineth in any place where he sojourneth, let the men of his place help him with silver, and with gold, and with goods, and with beasts, beside the freewill offering for the house of God that is in Jerusalem. Then rose up the chief of the fathers of Judah and Benjamin, and the priests, and the Levites, with all them whose spirit God had raised, to go up to build the house of the Lord which is in Jerusalem. Ezra 1:1–4.

> Og i Perserkongen Kyros’ første regeringsår, for at Herrens ord ved Jeremias’ mund skulle opfyldes, vakte Herren Perserkongen Kyros’ ånd, så han lod udråbe i hele sit rige og også lod det nedskrive således: Så siger Kyros, Persiens konge: Herren, himmelens Gud, har givet mig alle jordens kongeriger, og han har pålagt mig at bygge ham et hus i Jerusalem, som ligger i Juda. Hvem iblandt jer hører til hans folk? Hans Gud være med ham, og lad ham drage op til Jerusalem, som ligger i Juda, og bygge Herren, Israels Guds, hus (han er Gud), som er i Jerusalem. Og enhver, som er tilbage på noget sted, hvor han opholder sig som fremmed, ham skal mændene på hans sted understøtte med sølv og med guld og med gods og med kvæg, foruden det frivillige offer til Guds hus, som er i Jerusalem. Da stod overhovederne for fædrenehusene i Juda og Benjamin op, såvel som præsterne og levitterne, alle de, hvis ånd Gud havde vakt, for at drage op og bygge Herrens hus, som er i Jerusalem. Ezra 1:1–4.

Just as the first angel was carried to every mission station in the world on August 11, 1840, Cyrus identifies himself as the king of “all the kingdoms on earth,” as he proclaims the first decree. The descent of the angel of Revelation ten, the angel that Sister White identifies as “no less a personage than Jesus Christ,” possesses the same prophetic characteristics as the mighty angel of Revelation eighteen. Sister White identifies that the purpose of the first angel was the same as the purpose of the angel of Revelation eighteen.

Ligesom den første engel blev bragt til hver missionsstation i verden den 11. august 1840, identificerer Kyros sig selv som konge over „alle jordens riger“, idet han kundgør det første dekret. Nedstigningen af englen i Åbenbaringen 10, den engel, som Søster White identificerer som „ingen ringere end Jesus Kristus“, besidder de samme profetiske kendetegn som den mægtige engel i Åbenbaringen 18. Søster White identificerer, at den første engels formål var det samme som formålet med englen i Åbenbaringen 18.

> “Jesus commissioned a mighty angel to descend and warn the inhabitants of the earth to prepare for His second appearing. As the angel left the presence of Jesus in heaven, an exceedingly bright and glorious light went before him. I was told that his mission was to lighten the earth with his glory and warn man of the coming wrath of God.” Early Writings, 245.

> „Jesus gav en mægtig engel befaling til at stige ned og advare jordens indbyggere om at forberede sig på Hans andet komme. Da englen forlod Jesu nærhed i himlen, gik et overmåde klart og herligt lys foran ham. Jeg fik at vide, at hans mission var at oplyse jorden med sin herlighed og advare mennesket om Guds kommende vrede.“ Early Writings, 245.

The empowerment of the first angel is a symbol that emphasizes a worldwide element. The first message in the time of Christ was empowered at the baptism of Christ. The Scriptures identify that all of Israel went out to the wilderness to hear the message of John.

Den første engels bemyndigelse er et symbol, der fremhæver et verdensomspændende element. Det første budskab på Kristi tid blev bemyndiget ved Kristi dåb. Skrifterne angiver, at hele Israel drog ud i ørkenen for at høre Johannes’ budskab.

> Then went out to him Jerusalem, and all Judaea, and all the region round about Jordan, And were baptized of him in Jordan, confessing their sins. Matthew 3:5, 6.

> Da drog Jerusalem og hele Judæa og hele egnen omkring Jordan ud til ham, og de blev døbt af ham i Jordan, idet de bekendte deres synder. Matthæus 3,5-6.

Christ’s ministry was directed to ancient Israel, and in that prophetic sense the entire world was drawn to the Jordan, the place of Christ’s baptism. Yet the rite of baptism, and what it represented when Christ was baptized, was directed at all the world.

Kristi tjeneste var rettet mod det gamle Israel, og i den profetiske betydning blev hele verden draget til Jordan, stedet for Kristi dåb. Men dåbens rite, og det, den repræsenterede, da Kristus blev døbt, var rettet mod hele verden.

The name Jehoiakim means “God will rise”, and at the baptism of Christ, as John brought Christ up out of the water, the emblem of “rising up” out of a watery grave became an element of that empowerment. In the first four verses of Ezra that we have already cited, verse five identifies the response of those that heard the decree with the words, “Then rose up the chief of the fathers of Judah and Benjamin, and the priests, and the Levites, with all them whose spirit God had raised, to go up to build the house of the Lord which is in Jerusalem.” When the first message is empowered, there is a rising up, as represented by the name of Jehoiakim.

Navnet Jojakim betyder »Gud vil rejse sig«, og ved Kristi dåb, da Johannes førte Kristus op af vandet, blev symbolet på at »rejse sig« op af en vandig grav et element i denne bemyndigelse. I de første fire vers i Ezra, som vi allerede har citeret, identificerer vers fem svaret fra dem, der hørte dekretet, med ordene: »Da rejste overhovederne for fædrenehusene i Juda og Benjamin sig, og præsterne og levitterne, alle dem, hvis ånd Gud havde vakt, for at drage op og bygge Herrens hus, som er i Jerusalem.« Når det første budskab bemyndiges, finder der en oprejsning sted, som repræsenteret ved navnet Jojakim.

On September 11, 2001, the first message of the mighty movement of the third angel was empowered as typified by the empowerment of the first message of the mighty movement of the first angel. Sister White comments on the destruction of the Twin Towers on that date.

Den 11. september 2001 blev den første forkyndelse i den mægtige bevægelse under den tredje engel bemyndiget, sådan som dette blev forbilledligt fremstillet ved bemyndigelsen af den første forkyndelse i den mægtige bevægelse under den første engel. Søster White kommenterer ødelæggelsen af Tvillingetårnene på denne dato.

> “Now comes the word that I have declared that New York is to be swept away by a tidal wave? This I have never said. I have said, as I looked at the great buildings going up there, story after story, ‘What terrible scenes will take place when the Lord shall arise to shake terribly the earth! Then the words of Revelation 18:1–3 will be fulfilled.’ The whole of the eighteenth chapter of Revelation is a warning of what is coming on the earth. But I have no light in particular in regard to what is coming on New York, only that I know that one day the great buildings there will be thrown down by the turning and overturning of God’s power. From the light given me, I know that destruction is in the world. One word from the Lord, one touch of his mighty power, and these massive structures will fall. Scenes will take place the fearfulness of which we cannot imagine.” Review and Herald, July 5, 1906.

> »Hvorfra kommer den påstand, at jeg har erklæret, at New York skal skylles bort af en flodbølge? Dette har jeg aldrig sagt. Jeg har sagt, idet jeg så de store bygninger rejse sig der, etage efter etage: ›Hvilke frygtelige scener vil ikke finde sted, når Herren rejser sig for at ryste jorden med vældig kraft! Da vil ordene i Åbenbaringen 18,1–3 blive opfyldt.‹ Hele det attende kapitel i Åbenbaringen er en advarsel om det, som kommer over jorden. Men jeg har ikke noget særligt lys med hensyn til, hvad der skal komme over New York, bortset fra at jeg ved, at de store bygninger dér en dag vil blive styrtet ned ved Guds magts vending og omvæltning. Ud fra det lys, der er givet mig, ved jeg, at ødelæggelse er i verden. Ét ord fra Herren, én berøring af hans mægtige kraft, og disse vældige bygningsværker vil falde. Der vil finde scener sted, hvis rædsel vi ikke kan forestille os.« Review and Herald, 5. juli 1906.

At the empowerment of the first message in the history of the one hundred and forty-four thousand, the Lord “rose up” to “shake terribly the earth”. Jehoiakim’s name symbolizes the empowerment of the first message. On August 11, 1840, the Lord arose from his throne and descended to earth and stood upon the land and the sea. At the first decree of Cyrus, the faithful arose. Jehoiakim is a symbol of not simply the arrival of the first angel, but he also represents the empowerment of the first angel.

Ved bemyndigelsen af det første budskab i de hundrede og fireogfyrre tusindes historie „rejste“ Herren sig for „forfærdeligt at ryste jorden“. Jojakims navn symboliserer bemyndigelsen af det første budskab. Den 11. august 1840 rejste Herren sig fra sin trone og steg ned til jorden og stod på landet og havet. Ved Kyros’ første dekret rejste de trofaste sig. Jojakim er et symbol ikke blot på den første engels ankomst, men han repræsenterer også bemyndigelsen af den første engel.

Jehoiakim represents the first of the last three kings, but he also represents the fifth of seven kings that lead to the destruction of Jerusalem. The names of those seven kings are very informative. Those seven kings were Manasseh, Amon, Josiah, Jehoahaz, Jehoiakim, Jehoiachin and Zedekiah.

Jojakim repræsenterer den første af de sidste tre konger, men han repræsenterer også den femte af syv konger, som fører til Jerusalems ødelæggelse. Navnene på disse syv konger er meget oplysende. Disse syv konger var Manasse, Amon, Josija, Joahaz, Jojakim, Jojakin og Zedekias.

In the history of the Millerites, Manasseh represents the time of the end, in 1798. Manasseh means “causing to forget”, and it is in 1798 that the whore of Tyre is forgotten for seventy years. Manasseh was one of the most wicked kings, and possesses prophetic characteristics that should be considered.

I Milleritternes historie repræsenterer Manasse den sidste tid i 1798. Manasse betyder „den, der lader glemme“, og det er i 1798, at Tyrus’ skøge bliver glemt i halvfjerds år. Manasse var en af de mest ugudelige konger og besidder profetiske kendetegn, som bør tages i betragtning.

The last seven kings of Judah represent the history of the seven thunders from 1798, through October 22, 1844. Manasseh was the first of the seven kings, and as the first king of seven, he typified Zedekiah, the last of the seven kings. Jesus always identifies the end with the beginning. Zedekiah, the last king of the seven, was carried into the slavery of Babylonian captivity. The first king of the seven last kings was also carried into Babylonian captivity, typifying the carrying of the last king into Babylonian captivity.

Judas sidste syv konger repræsenterer de syv tordners historie fra 1798 til 22. oktober 1844. Manasse var den første af de syv konger, og som den første konge af syv foregreb han Zedekias, den sidste af de syv konger. Jesus identificerer altid enden med begyndelsen. Zedekias, den sidste konge af de syv, blev ført bort i det babyloniske fangenskab. Den første konge blandt de sidste syv konger blev også ført bort i det babyloniske fangenskab og foregreb derved, at den sidste konge blev ført bort i det babyloniske fangenskab.

> And the Lord spake to Manasseh, and to his people: but they would not hearken. Wherefore the Lord brought upon them the captains of the host of the king of Assyria, which took Manasseh among the thorns, and bound him with fetters, and carried him to Babylon. And when he was in affliction, he besought the Lord his God, and humbled himself greatly before the God of his fathers, And prayed unto him: and he was entreated of him, and heard his supplication, and brought him again to Jerusalem into his kingdom. Then Manasseh knew that the Lord he was God. 2 Chronicles 33:10–13.

> Og Herren talte til Manasse og til hans folk; men de ville ikke høre. Derfor lod Herren hærførerne for kongen af Assyriens hær komme over dem; de greb Manasse blandt tornene og bandt ham med lænker og førte ham til Babylon. Og da han var i trængsel, bønfaldt han Herren sin Gud og ydmygede sig dybt for sine fædres Gud og bad til ham; og han bønhørte ham og hørte hans bøn og bragte ham tilbage til Jerusalem til hans kongerige. Da erkendte Manasse, at Herren, han er Gud. 2 Krønikebog 33:10–13.

The experience of Manasseh coming to know that the Lord was God, was accomplished by being removed from his kingdom, and then being restored to his kingdom. Nebuchadnezzar, as with Manasseh, came to know the Lord when he was removed from his kingdom and thereafter restored.

Manasses’ erfaring med at erkende, at Herren var Gud, blev fuldbyrdet ved, at han blev fjernet fra sit kongerige og dernæst genindsat i sit kongerige. Nebukadnesar kom, ligesom Manasse, til at kende Herren, da han blev fjernet fra sit kongerige og derefter genindsat.

> And at the end of the days I Nebuchadnezzar lifted up mine eyes unto heaven, and mine understanding returned unto me, and I blessed the most High, and I praised and honoured him that liveth forever, whose dominion is an everlasting dominion, and his kingdom is from generation to generation: And all the inhabitants of the earth are reputed as nothing: and he doeth according to his will in the army of heaven, and among the inhabitants of the earth: and none can stay his hand, or say unto him, What doest thou? At the same time my reason returned unto me; and for the glory of my kingdom, mine honour and brightness returned unto me; and my counsellors and my lords sought unto me; and I was established in my kingdom, and excellent majesty was added unto me. Now I Nebuchadnezzar praise and extol and honour the King of heaven, all whose works are truth, and his ways judgment: and those that walk in pride he is able to abase. Daniel 4:34–37.

> Og ved dagenes ende løftede jeg, Nebukadnezar, mine øjne mod himlen, og min forstand vendte tilbage til mig, og jeg lovpriste den Højeste, og jeg priste og ærede ham, som lever til evig tid, hvis herredømme er et evigt herredømme, og hvis rige varer fra slægt til slægt. Og alle jordens indbyggere regnes for intet; og han gør efter sin vilje med himlens hær og blandt jordens indbyggere; og ingen kan holde hans hånd tilbage eller sige til ham: Hvad gør du? På samme tid vendte min forstand tilbage til mig; og til mit riges herlighed vendte min ære og glans tilbage til mig; og mine rådgivere og mine stormænd søgte mig; og jeg blev stadfæstet i mit rige, og overvættes stor majestæt blev givet mig. Nu priser og ophøjer og ærer jeg, Nebukadnezar, himlens Konge, hvis gerninger alle er sandhed, og hvis veje er ret; og dem, der vandrer i hovmod, formår han at fornedre. Daniel 4:34–37.

The experience of Manasseh was accomplished upon Nebuchadnezzar. Manasseh represents the “time of the end” in the history of the last three Judean kings, and the arrival of the prophecy of seventy years of captivity. Nebuchadnezzar represents the “time of the end” in the history of the three decrees, just as 1798 was the “time of the end” in the history of the seven thunders. In the verses just cited Nebuchadnezzar’s understanding returned to him at “the end of the days.” The “end of the days” is also referenced in Daniel chapter twelve.

Manasses’ erfaring blev fuldbyrdet på Nebukadnezar. Manasse repræsenterer „endens tid“ i historien om de sidste tre judæiske konger og opfyldelsen af profetien om halvfjerds års fangenskab. Nebukadnezar repræsenterer „endens tid“ i historien om de tre dekreter, ligesom 1798 var „endens tid“ i historien om de syv tordener. I de vers, der netop er blevet citeret, vendte Nebukadnezars forstand tilbage til ham ved „dagenes ende“. „Dagenes ende“ omtales også i Daniels bog, kapitel tolv.

> But go thou thy way till the end be: for thou shalt rest, and stand in thy lot at the end of the days. Daniel 12:13.

> Men gå du din vej indtil enden kommer; for du skal hvile og stå frem til din lod ved dagenes ende. Daniel 12:13.

The “end of the days” in Daniel chapter twelve is the “time of the end”, for Daniel was told to go “till the end be.” At that time Daniel would “stand in his lot.” To “stand in his lot” means to fulfill his purpose, which Daniel did when his book was unsealed at the end of the days, which is the “time of the end.” At that time there would be an “increase of knowledge” that the wise would understand. At the end of Nebuchadnezzar’s days his “understanding” returned unto him.

„Dagenes ende“ i Daniels kapitel tolv er „endetiden“, for Daniel fik befaling om at gå bort, „indtil enden kommer“. På den tid skulle Daniel „stå frem i sin lod“. At „stå frem i sin lod“ betyder at opfylde sit formål, hvilket Daniel gjorde, da hans bog blev åbnet ved dagenes ende, som er „endetiden“. På den tid ville der være en „forøgelse af kundskab“, som de vise ville forstå. Ved enden af Nebukadnezars dage vendte hans „forstand“ tilbage til ham.

> “When God gives a man a special work to do, he is to stand in his lot and place as did Daniel, ready to answer the call of God, ready to fulfill His purpose.” Manuscript Releases, volume 6, 108.

> „Når Gud giver et menneske en særlig opgave at udføre, skal han stå på sin plads og i sin stilling, sådan som Daniel gjorde, rede til at svare på Guds kald, rede til at opfylde hans hensigt.“ Manuscript Releases, bind 6, 108.

Manasseh represents the “time of the end” in the history of the three last kings of Judah, Nebuchadnezzar represents the “time of the end” in the three decrees. Manasseh was followed by his son Amon.

Manasse repræsenterer „endetiden“ i historien om Judas tre sidste konger; Nebukadnezar repræsenterer „endetiden“ i de tre dekreter. Efter Manasse fulgte hans søn Amon.

Amon means “training” and represents the period of time when there was an “increase of knowledge” that would train the “wise” in the message that was unsealed. Amon was then followed by Josiah, the only king of the seven that has a fairly good, though complicated prophetic history.

Amon betyder „oplæring“ og repræsenterer den tidsperiode, hvor der var en „forøgelse af kundskab“, som ville oplære de „vise“ i det budskab, der var blevet åbnet. Efter Amon fulgte derefter Josija, den eneste konge af de syv, som har en forholdsvis god, om end kompliceret, profetisk historie.

Josiah means “the foundation of God”, and represents the establishing of the truths that had been unsealed at the “time of the end”. The increase of knowledge that was represented by Amon was put together by William Miller, through the guidance of Gabriel and other holy angels. Miller’s work is represented by the name Josiah, for he established the foundations of the movement. There is much more to identify of Josiah, but we will move onto his son Jehoahaz.

Josija betyder „Guds grundvold“ og repræsenterer stadfæstelsen af de sandheder, som var blevet åbnet ved „endetiden“. Den forøgelse af kundskab, som blev repræsenteret ved Amon, blev sammenføjet af William Miller under vejledning af Gabriel og andre hellige engle. Millers værk repræsenteres ved navnet Josija, for han grundlagde bevægelsens fundamenter. Der er meget mere at identificere vedrørende Josija, men vi vil gå videre til hans søn Joahaz.

> Jehoahaz was twenty and three years old when he began to reign; and he reigned three months in Jerusalem. And his mother’s name was Hamutal, the daughter of Jeremiah of Libnah. And he did that which was evil in the sight of the Lord, according to all that his fathers had done. And Pharaohnechoh put him in bands at Riblah in the land of Hamath, that he might not reign in Jerusalem; and put the land to a tribute of an hundred talents of silver, and a talent of gold. And Pharaohnechoh made Eliakim the son of Josiah king in the room of Josiah his father, and turned his name to Jehoiakim, and took Jehoahaz away: and he came to Egypt, and died there. 2 Kings 23:31–34.

> Jehoahaz var treogtyve år gammel, da han blev konge, og han regerede tre måneder i Jerusalem. Hans moders navn var Hamutal, Jeremias’ datter fra Libna. Og han gjorde, hvad der var ondt i Herrens øjne, ganske som hans fædre havde gjort. Farao Neko lagde ham i lænker i Ribla i Hamats land, for at han ikke skulle regere i Jerusalem, og pålagde landet en skat på hundrede talenter sølv og én talent guld. Og Farao Neko gjorde Eljakim, Josijas søn, til konge i stedet for hans fader Josija og ændrede hans navn til Jojakim; og han tog Jehoahaz bort, og han kom til Egypten og døde der. 2 Kong 23:31–34.

Jehoahaz means “Jehovah has seized”, and he was seized by Pharaohnecho. Jehoahaz, the son of Josiah, was seized by Pharaohnechoh and replaced by his brother Eliakim, meaning the “God of raising”. Pharaohnechoh then changed Eliakim’s name to Jehoiakim, meaning “God will rise”. The change of a name is a symbol of a covenant relationship, and at the empowerment of the first message, God enters into covenant with a people, as He simultaneously passes by a former covenant people.

Jehoahaz betyder „Jehova har grebet“, og han blev grebet af Farao Neko. Jehoahaz, Josias søn, blev grebet af Farao Nekoh og erstattet af sin bror Eljakim, der betyder „Gud, som oprejser“. Farao Nekoh ændrede derpå Eljakims navn til Jojakim, der betyder „Gud vil rejse sig“. Forandringen af et navn er et symbol på et pagtsforhold, og ved styrkelsen af det første budskab indgår Gud pagt med et folk, samtidig med at Han går forbi et tidligere pagtsfolk.

On August 11, 1840, the Ottoman Empire that had been represented by four winds that were loosed for three hundred and ninety-one years and fifteen days were restrained, or as Jehoahaz means, they were “seized”. At the same time, Eliakim was made king and his name changed to Jehoiakim, meaning “God will rise”. Jehoiakim was followed by his son Jehoiachin who has three names in the Scriptures.

Den 11. august 1840 blev det Osmanniske Rige, som havde været fremstillet ved fire vinde, der var sluppet løs i tre hundrede og enoghalvfems år og femten dage, holdt tilbage, eller, som Jehoahaz betyder, de blev „grebet“. Samtidig blev Eliakim gjort til konge, og hans navn blev ændret til Jehojakim, der betyder „Gud vil rejse sig“. Jehojakim blev efterfulgt af sin søn Jojakin, som har tre navne i Skrifterne.

The name Jehoiachin means “the Lord will set up and establish”. He was the son of Jehoiakim and he marks the arrival of the second angel in the spring of 1844, as God “set up and established” the new, true, Protestant horn. The second angel’s message was empowered by the message of the Midnight Cry, and Jeconiah and Coniah mean “God will establish”. The three names, each with the same meaning, represent the joining of the Midnight Cry to the second angel’s message. It is in the final outpouring of the Holy Spirit during the Loud Cry that the one hundred and forty-four thousand are sealed. The sealing of the one hundred and forty-four thousand was typified in the Midnight Cry of the Millerite movement, and Jehoiachin, also called Jeconiah and Coniah, is a symbol of the sealing.

Navnet Jojakin betyder »Herren vil oprejse og grundfæste«. Han var søn af Jojakim, og han markerer den anden engels ankomst i foråret 1844, idet Gud »oprejste og grundfæstede« det nye, sande, protestantiske horn. Den anden engels budskab blev bemyndiget ved Midnatsråbets budskab, og Jekonja og Konja betyder »Gud vil grundfæste«. De tre navne, som hver har samme betydning, repræsenterer Midnatsråbets forening med den anden engels budskab. Det er i Helligåndens endelige udgydelse under det høje råb, at de hundrede og fireogfyrre tusind bliver beseglet. Beseglingen af de hundrede og fireogfyrre tusind blev forbilledliggjort i Millerbevægelsens Midnatsråb, og Jojakin, som også kaldes Jekonja og Konja, er et symbol på beseglingen.

> As I live, saith the Lord, though Coniah the son of Jehoiakim king of Judah were the signet upon my right hand, yet would I pluck thee thence; And I will give thee into the hand of them that seek thy life, and into the hand of them whose face thou fearest, even into the hand of Nebuchadrezzar king of Babylon, and into the hand of the Chaldeans. And I will cast thee out, and thy mother that bare thee, into another country, where ye were not born; and there shall ye die. But to the land whereunto they desire to return, thither shall they not return. Is this man Coniah a despised broken idol? is he a vessel wherein is no pleasure? wherefore are they cast out, he and his seed, and are cast into a land which they know not? O earth, earth, earth, hear the word of the Lord. Jeremiah 22:24–29.

> Så sandt som jeg lever, siger Herren: om end Konja, Judas konge Jojakims søn, var signetringen på min højre hånd, ville jeg dog rive dig derfra. Og jeg vil give dig i hånden på dem, der står dig efter livet, og i hånden på dem, hvis ansigt du frygter, ja, i hånden på Nebukadrezzar, Babels konge, og i kaldæernes hånd. Og jeg vil kaste dig ud, og din moder, som fødte dig, til et andet land, hvor I ikke er født; og dér skal I dø. Men til det land, som de længes efter at vende tilbage til, dertil skal de ikke vende tilbage. Er denne mand Konja et foragtet, sønderslået afgudsbillede? Er han et kar, som ingen har lyst til? Hvorfor er de drevet bort, han og hans sæd, og kastet ind i et land, som de ikke kender? O jord, jord, jord, hør Herrens ord. Jeremias 22:24–29.

Jehoiachin, Jeconiah and Coniah represent the sealing time, when the second angel is joined by the message of the Midnight Cry. He represents the sealing time of the foolish. The evil king represents those that are the foolish Laodicean virgins who in the sealing time are destined to receive the mark of the beast as they are forever spewed out of the mouth of the Lord.

Jojakin, Jekonja og Konja repræsenterer beseglingstiden, når den anden engel forenes med budskabet om Midnatsråbet. Han repræsenterer de dåres beseglingstid. Den onde konge repræsenterer dem, som er de dårlige laodikeiske jomfruer, der i beseglingstiden er bestemt til at modtage dyrets mærke, idet de for evigt udspys af Herrens mund.

The signet on God’s right hand is His seal, and those that are spewed out of the mouth of the Lord during the sealing of the one hundred and forty-four thousand are contrasted with Zerubbabel, the man who had the plummet of the “seven times” in his hand.

Seglringen på Guds højre hånd er Hans segl, og de, der udspys af Herrens mund under beseglingen af de hundrede og fireogfyrre tusinde, står i kontrast til Zerubbabel, manden som havde loddet for de „syv tider“ i sin hånd.

> Speak to Zerubbabel, governor of Judah, saying, I will shake the heavens and the earth; And I will overthrow the throne of kingdoms, and I will destroy the strength of the kingdoms of the heathen; and I will overthrow the chariots, and those that ride in them; and the horses and their riders shall come down, every one by the sword of his brother. In that day, saith the Lord of hosts, will I take thee, O Zerubbabel, my servant, the son of Shealtiel, saith the Lord, and will make thee as a signet: for I have chosen thee, saith the Lord of hosts. Haggai 2:21–23.

> Tal til Zerubbabel, Judas statholder, og sig: Jeg vil ryste himlene og jorden; og jeg vil omstyrte kongerigernes trone, og jeg vil tilintetgøre hedningefolkenes kongerigers styrke; og jeg vil omstyrte vognene og dem, der kører i dem; og hestene og deres ryttere skal styrte ned, hver ved sin broders sværd. På den dag, siger Hærskarers Herre, vil jeg tage dig, Zerubbabel, min tjener, Sjaltiels søn, siger Herren, og gøre dig som en signetring; for jeg har udvalgt dig, siger Hærskarers Herre. Haggaj 2:21–23.

The “stone of stumbling” that is the “seven times” is the “plummet” in the hand of Zerubbabel, and he is represented as the “signet” that God employs to seal the one hundred and forty-four thousand. The signet, or the “sign”, is placed upon those that “sigh and cry” for the abominations that are done in Jerusalem. The sighing and crying identifies the experience of those that are sealed, and the signing and crying is the symbol of their internal response to the remedy of the “seven times.” It is confession for their sins and for the sins of their fathers. It is the acknowledgment that they have not been walking with God and that God has not been walking with them ever since the disappointment of July 18, 2020. It is the test that was failed in 1863, during the period of time when Philadelphia was transitioning unto Laodicea. It typified the period of time when those represented by Coniah are forever established as foolish Laodicean virgins, and those represented by Zerubbabel are forever established as wise Philadelphian virgins.

„Anstødets sten“, som er de „syv tider“, er „loddet“ i Zerubbabels hånd, og han fremstilles som den „signetring“, som Gud benytter til at besegle de hundrede og fireogfyrre tusinde. Signetringen, eller „tegnet“, sættes på dem, som „sukker og jamrer“ over de vederstyggeligheder, der begås i Jerusalem. Sukken og jammeren identificerer erfaringen hos dem, der besegles, og sukken og jammeren er symbolet på deres indre reaktion på lægemidlet for de „syv tider“. Det er bekendelse af deres synder og af deres fædres synder. Det er erkendelsen af, at de ikke har vandret med Gud, og at Gud ikke har vandret med dem lige siden skuffelsen den 18. juli 2020. Det er den prøve, som blev bestået ikke i 1863, i den tidsperiode, hvor Philadelphia var ved at overgå til Laodikea. Den foregreb den tidsperiode, hvor de, der repræsenteres ved Konja, for bestandig stadfæstes som tåbelige laodikeiske jomfruer, og de, der repræsenteres ved Zerubbabel, for bestandig stadfæstes som vise filadelfiske jomfruer.

Jehoichin was followed by Zedekiah, the last of the seven kings. As Manasseh represented 1798, and the “time of the end,” Zedekiah must represent October 22, 1844, when the vision would “speak, and not lie”. Zedekiah is a name made up of the combination of two Hebrew words. The one word is “Jehovah”, and it is combined with the word that is translated in Daniel chapter eight, and verse fourteen as “cleansed.” Zedekiah means the cleansing of God’s temple, which began on October 22, 1844.

Jojakin blev efterfulgt af Zedekias, den sidste af de syv konger. Ligesom Manasse repræsenterede 1798 og „endens tid“, må Zedekias repræsentere 22. oktober 1844, da synet ville „tale og ikke lyve“. Zedekias er et navn, der er sammensat af en kombination af to hebraiske ord. Det ene ord er „Jehova“, og det er forbundet med det ord, der i Daniel kapitel otte, vers fjorten, oversættes som „renset“. Zedekias betyder renselsen af Guds tempel, som begyndte den 22. oktober 1844.

The last seven kings of Judah represent the progressive history of 1798 to October 22, 1844. Jehoiakim is the symbol of August 11, 1840, which in turn represents September 11, 2001. He is a symbol of the empowerment of the first angel’s message, and he is introduced in the first verse of Daniel chapter one. Thus, the setting and context of Daniel chapter one, is the empowerment of the first angel’s message, as represented in Revelation chapter ten. In Revelation chapter ten Christ descended with a little book in His hand that John was commanded to eat. This is why the first test in the book of Daniel has to do with eating.

Judas sidste syv konger repræsenterer den fremadskridende historie fra 1798 til 22. oktober 1844. Jojakim er symbolet på 11. august 1840, som igen repræsenterer 11. september 2001. Han er et symbol på bemyndigelsen af den første engels budskab, og han introduceres i det første vers i Daniels bog, kapitel ét. Således er rammerne og sammenhængen i Daniels bog, kapitel ét, bemyndigelsen af den første engels budskab, sådan som det er fremstillet i Johannes’ Åbenbaring, kapitel ti. I Johannes’ Åbenbaring, kapitel ti, steg Kristus ned med en lille bog i sin hånd, som Johannes fik befaling om at spise. Derfor har den første prøve i Daniels bog at gøre med at spise.

We will continue these subjects in the next article.

Vi vil fortsætte disse emner i den næste artikel.

> And he said unto me, Son of man, cause thy belly to eat, and fill thy bowels with this roll that I give thee. Then did I eat it; and it was in my mouth as honey for sweetness. Ezekiel 3:3.

> Og han sagde til mig: Menneskesøn, lad din bug fortære, og fyld dit indre med denne bogrulle, som jeg giver dig. Da åd jeg den, og i min mund var den sød som honning. Ezekiel 3,3.

Back to Articles