Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Eight

Daniels Bog – nummer hundrede og otteoghalvfjerds

Prophetic Parallels: The Unfolding of Daniel 11 in the Last Days

Profetiske paralleller: Udfoldelsen af Daniel 11 i de sidste dage

Author

Jeff Pippenger

Published

April 8, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Verses sixteen through nineteen of Daniel chapter eleven represents the history beginning at the soon coming Sunday law in the United States, until Michael stands up and human probation closes. It therefore also represents the history of verse forty-one through verse forty-five of the same chapter.

Vers seksten til nitten i Daniel kapitel elleve fremstiller historien begyndende med den snart forestående søndagslov i De Forenede Stater og indtil Michael står frem, og menneskets nådetid afsluttes. Den fremstiller derfor også historien i vers enogfyrre til vers femogfyrre i det samme kapitel.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found. Daniel 11:16–19.

> Men den, som drager imod ham, skal handle efter sin egen vilje, og ingen skal kunne stå sig imod ham; og han skal blive stående i det herlige land, som ved hans hånd skal fortæres. Han skal også rette sit ansigt mod at trænge ind med hele sit riges styrke, og retskafne mænd med ham; således skal han gøre; og han skal give ham kvinderes datter for at fordærve hende; men hun skal ikke stå på hans side, ej heller være for ham. Derefter skal han vende sit ansigt mod øerne og indtage mange; men en fyrste skal for sin egen skyld bringe den hån, som han har øvet, til ophør; uden at hans egen hån rammer ham, skal han lade den vende tilbage over ham. Derpå skal han vende sit ansigt mod sit eget lands fæstning; men han skal snuble og falde og ikke findes mere. Daniel 11:16–19.

When Sister White addressed the final fulfillment of Daniel chapter eleven, she stated “that much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated.” Verses forty-one through forty-five repeat the prophetic history of these verses. The verses were fulfilled when pagan Rome took control of the world by first conquering three geographical areas.

Da søster White omtalte den endelige opfyldelse af Daniels kapitel elleve, erklærede hun, „at en stor del af den historie, som er blevet opfyldt i denne profeti, vil blive gentaget.” Versene enogfyrre til femogfyrre gentager den profetiske historie i disse vers. Versene blev opfyldt, da det hedenske Rom overtog verdensherredømmet ved først at erobre tre geografiske områder.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Skønt Egypten ikke kunne stå sig imod Antiokus, kongen i nord, kunne Antiokus ikke stå sig imod romerne, som nu kom imod ham. Ingen riger var længere i stand til at modstå denne opstigende magt. Syrien blev erobret og lagt til Romerriget, da Pompejus i 65 f.Kr. fratog Antiochus Asiaticus hans besiddelser og gjorde Syrien til en romersk provins.

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> Den samme magt skulle også stå i det hellige land og fortære det. Rom blev forbundet med Guds folk, jøderne, ved en alliance i 162 f.Kr., fra hvilket tidspunkt det indtager en fremtrædende plads i den profetiske kalender. Det erhvervede imidlertid ikke herredømmet over Judæa ved egentlig erobring før 63 f.Kr.; og da skete det på følgende måde.

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> Da Pompejus vendte tilbage fra sit felttog mod Mithridates, kongen af Pontus, kæmpede to rivaler, Hyrkanos og Aristobulos, om Judæas krone. Deres sag blev forelagt Pompejus, som snart erkendte uretfærdigheden i Aristobulos’ krav, men ønskede at udsætte afgørelsen i sagen til efter sit længe ønskede felttog ind i Arabien, idet han lovede derefter at vende tilbage og ordne deres anliggender, sådan som det måtte synes ret og passende. Aristobulos, som gennemskuede Pompejus’ egentlige hensigter, skyndte sig tilbage til Judæa, bevæbnede sine undersåtter og forberedte et kraftigt forsvar, fast besluttet på, for enhver pris, at beholde kronen, som han forudså ville blive tilkendt en anden. Pompejus fulgte tæt efter flygtningen. Da han nærmede sig Jerusalem, kom Aristobulos, idet han begyndte at angre sin handlemåde, ud for at møde ham og søgte at bilægge sagen ved at love fuldstændig underkastelse og store pengesummer. Pompejus antog dette tilbud og sendte Gabinius i spidsen for en afdeling soldater for at modtage pengene. Men da denne generalløjtnant ankom til Jerusalem, fandt han portene lukkede for sig, og fra murenes top fik han at vide, at byen ikke ville stå ved overenskomsten.

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> „Pompejus, for ikke ustraffet at lade sig bedrage på denne måde, lod Aristobulus, som han havde beholdt hos sig, lægge i lænker og drog straks mod Jerusalem med hele sin hær. Aristobulus’ tilhængere var for at forsvare stedet; Hyrcanus’ for at åbne portene. Da de sidstnævnte var i flertal og fik overtaget, blev Pompejus givet fri adgang til byen. Derefter trak Aristobulus’ tilhængere sig tilbage til tempelbjerget, fuldt besluttede på at forsvare dette sted, ligesom Pompejus var fast besluttet på at indtage det. Ved udgangen af tre måneder var der blevet slået en tilstrækkelig åbning i muren til et stormangreb, og stedet blev taget med sværdets magt. I det frygtelige blodbad, som fulgte, blev tolv tusind mennesker dræbt. Det var et gribende syn, bemærker historieskriveren, at se præsterne, som på det tidspunkt var optaget af den guddommelige tjeneste, med rolig hånd og fast forsæt fortsætte deres sædvanlige gerning, tilsyneladende uberørte af den vilde larm, skønt deres venner overalt omkring dem blev givet til slagtning, og skønt ofte deres eget blod blandedes med blodet fra deres ofre.“

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the ‘glorious land’ in its iron grasp till it had utterly consumed it.

> „Efter at have gjort ende på krigen nedbrød Pompejus Jerusalems mure, overførte flere byer fra Judæas myndighedsområde til Syriens og pålagde jøderne skat. Således blev Jerusalem for første gang ved erobring lagt i hænderne på den magt, som skulle holde det ‘herlige land’ i sit jerngreb, indtil den fuldstændig havde fortæret det.

> “‘VERSE 17. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him.’

> “‘VERS 17. Han skal også rette sit ansigt mod at trænge ind med styrken af hele sit rige, og retskafne skal være med ham; således skal han gøre; og han skal give ham kvinders datter for at fordærve hende; men hun skal ikke blive stående på hans side, heller ikke være for ham.’”

> “Bishop Newton furnishes another reading for this verse, which seems more clearly to express the sense, as follows: ‘He shall also set his face to enter by force the whole kingdom.’ Verse 16 brought us down to the conquest of Syria and Judea by the Romans. Rome had previously conquered Macedon and Thrace. Egypt was now all that remained of the ‘whole kingdom’ of Alexander, not brought into subjection to the Roman power, which power now set its face to enter by force into that country.

> “Biskop Newton giver en anden læsning af dette vers, som synes tydeligere at udtrykke meningen, således: ‘Han skal også vende sit ansigt mod med magt at trænge ind i hele riget.’ Vers 16 førte os ned til romernes erobring af Syrien og Judæa. Rom havde tidligere erobret Makedonien og Thrakien. Egypten var nu alt, hvad der stod tilbage af Alexanders ‘hele rige’, som ikke var bragt i underkastelse under den romerske magt, hvilken magt nu vendte sit ansigt mod med magt at trænge ind i dette land.

> “Ptolemy Auletes died BC 51. He left the crown and kingdom of Egypt to his eldest son and daughter, Ptolemy and Cleopatra. It was provided in his will that they should marry together, and reign jointly; and because they were young, they were placed under the guardianship of the Romans. The Roman people accepted the charge, and appointed Pompey as guardian of the young heirs of Egypt.

> „Ptolemæus Auletes døde i 51 f.Kr. Han efterlod kronen og kongeriget Egypten til sin ældste søn og datter, Ptolemæus og Kleopatra. Det var fastsat i hans testamente, at de skulle indgå ægteskab med hinanden og regere i fællesskab; og fordi de var unge, blev de stillet under romernes værgemål. Det romerske folk påtog sig dette ansvar og udnævnte Pompejus til værge for Egyptens unge arvinger.

> “A quarrel having not long after broken out between Pompey and Caesar, the famous battle of Pharsalia was fought between the two generals. Pompey, being defeated, fled into Egypt. Caesar immediately followed him thither; but before his arrival, Pompey was basely murdered by Ptolemy, whose guardian he had been appointed. Caesar therefore assumed the appointment which had been given to Pompey, as guardian of Ptolemy and Cleopatra. He found Egypt in commotion from internal disturbances, Ptolemy and Cleopatra having become hostile to each other, and she being deprived of her share in the government. Notwithstanding this, he did not hesitate to land at Alexandria with his small force, 800 horse and 3200 foot, take cognizance of the quarrel, and undertake its settlement. The troubles daily increasing, Caesar found his small force insufficient to maintain his position, and being unable to leave Egypt on account of the north wind which blew at that season, he sent into Asia, ordering all the troops he had in that quarter to come to his assistance as soon as possible.

> „Da der kort efter var udbrudt en strid mellem Pompejus og Cæsar, blev det berømte slag ved Farsalos udkæmpet mellem de to hærførere. Pompejus, som led nederlag, flygtede til Egypten. Cæsar fulgte ham straks dertil; men før hans ankomst blev Pompejus på nederdrægtig vis myrdet af Ptolemæus, hvis formynder han var blevet udnævnt til. Cæsar overtog derfor den udnævnelse, som var blevet givet Pompejus, som formynder for Ptolemæus og Kleopatra. Han fandt Egypten i oprør som følge af indre uroligheder, idet Ptolemæus og Kleopatra var blevet fjendtlige mod hinanden, og hun var blevet berøvet sin del i regeringen. Til trods herfor tøvede han ikke med at gå i land i Alexandria med sin lille styrke, 800 ryttere og 3200 fodfolk, tage striden under påkendelse og påtage sig dens bilæggelse. Da urolighederne tiltog dag for dag, fandt Cæsar sin lille styrke utilstrækkelig til at holde sin stilling, og da han var ude af stand til at forlade Egypten på grund af nordenvinden, som blæste på den årstid, sendte han bud til Asien og befalede, at alle de tropper, han havde i den egn, snarest muligt skulle komme ham til hjælp.“

> “In the most haughty manner he decreed that Ptolemy and Cleopatra should disband their armies, appear before him for a settlement of their differences, and abide by his decision. Egypt being an independent kingdom, this haughty decree was considered an affront to its royal dignity, at which the Egyptians, highly incensed, flew to arms. Caesar replied that he acted by virtue of the will of their father, Auletes, who had put his children under the guardianship of the senate and people of Rome, the whole authority of which was now vested in his person as consul; and that, as guardian, he had the right to arbitrate between them.

> „På den mest hovmodige måde dekreterede han, at Ptolemaios og Kleopatra skulle opløse deres hære, møde frem for ham til en bilæggelse af deres stridigheder og rette sig efter hans afgørelse. Da Egypten var et selvstændigt kongerige, blev dette hovmodige dekret betragtet som en krænkelse af dets kongelige værdighed, hvilket egypterne, dybt forbitrede, besvarede ved at gribe til våben. Cæsar svarede, at han handlede i kraft af deres fader Auletes’ testamente, idet denne havde stillet sine børn under det romerske senats og folks værgemål, hvis hele myndighed nu var overdraget til hans person som konsul; og at han som værge havde ret til at mægle imellem dem.

> “The matter was finally brought before him, and advocates appointed to plead the cause of the respective parties. Cleopatra, aware of the foible of the great Roman conqueror, judged that the beauty of her presence would be more effectual in securing judgment in her favor than any advocate she could employ. To reach his presence undetected, she had recourse to the following stratagem: Laying herself at full length in a bundle of clothes, Apollodorus, her Sicilian servant, wrapped it up in a cloth, tied it with a thong, and raising it upon his Herculean shoulders, sought the apartments of Caesar. Claiming to have a present for the Roman general, he was admitted through the gate of the citadel, entered into the presence of Caesar, and deposited the burden at his feet. When Caesar had unbound this animated bundle, lo! the beautiful Cleopatra stood before him. He was far from being displeased with the stratagem, and being of a character described in 2 Peter 2:14, the first sight of so beautiful a person, says Rollin, had all the effect upon him she had desired.

> Sagen blev til sidst forelagt ham, og der blev udpeget talsmænd til at føre de respektive parters sag. Kleopatra, som kendte den store romerske erobrers svaghed, dømte, at hendes skønne fremtræden ville være mere virksom til at sikre en dom til hendes fordel end nogen talsmand, hun kunne tage i sin tjeneste. For at nå frem til ham uden at blive opdaget greb hun til følgende list: Hun lagde sig udstrakt i fuld længde i en bylte af klæder; Apollodoros, hendes sicilianske tjener, svøbte den ind i et klæde, bandt det sammen med en rem og løftede det op på sine herkuliske skuldre og søgte derpå til Cæsars gemakker. Under påskud af at have en gave til den romerske feltherre blev han lukket ind gennem citadellets port, trådte frem i Cæsars nærværelse og lagde byrden ned for hans fødder. Da Cæsar havde løst dette levende bylte op, se! den skønne Kleopatra stod foran ham. Han var langtfra utilfreds med denne list, og da han var af en karakter, som beskrives i 2 Peter 2:14, havde det første syn af en så smuk person, siger Rollin, fuldstændig den virkning på ham, som hun havde ønsket.

> “Caesar at length decreed that the brother and sister should occupy the throne jointly, according to the intent of the will. Pothinus, the chief minister of state, having been principally instrumental in expelling Cleopatra from the throne, feared the result of her restoration. He therefore began to excite jealousy and hostility against Caesar, by insinuating among the populace that he designed eventually to give Cleopatra the sole power. Open sedition soon followed. Achillas, at the head of 20,000 men, advanced to drive Caesar from Alexandria. Skillfully disposing his small body of men in the streets and alleys of the city, Caesar found no difficulty in repelling the attack. The Egyptians undertook to destroy his fleet. He retorted by burning theirs. Some of the burning vessels being driven near the quay, several of the buildings of the city took fire, and the famous Alexandrian library, containing nearly 400,000 volumes, was destroyed.

> »Cæsar bestemte omsider, at broderen og søsteren skulle indtage tronen i fællesskab, i overensstemmelse med testamentets hensigt. Pothinus, den øverste statsminister, som i hovedsagen havde været virksom med til at fordrive Kleopatra fra tronen, frygtede følgerne af hendes genindsættelse. Han begyndte derfor at ophidse misundelse og fjendtlighed mod Cæsar ved blandt folket at lade forstå, at han til sidst agtede at give Kleopatra enevælden. Åbenlyst oprør fulgte snart. Achillas rykkede i spidsen for 20.000 mand frem for at drive Cæsar ud af Alexandria. Ved med dygtighed at anbringe sin lille styrke i byens gader og gyder fandt Cæsar ingen vanskelighed i at slå angrebet tilbage. Egypterne forsøgte at ødelægge hans flåde. Han gengældte det ved at brænde deres. Da nogle af de brændende skibe drev ind nær kajen, antændtes flere af byens bygninger, og det berømte alexandrinske bibliotek, som rummede næsten 400.000 bind, blev ødelagt.«

> “The war growing more threatening, Caesar sent into all the neighboring countries for help. A large fleet came from Asia Minor to his assistance. Mithridates set out for Egypt with an army raised in Syria and Cilicia. Antipater the Idumean joined him with 3,000 Jews. The Jews, who held the passes into Egypt, permitted the army to pass on without interruption. Without this co-operation on their part, the whole plan must have failed. The arrival of this army decided the contest. A decisive battle was fought near the Nile, resulting in a complete victory for Caesar. Ptolemy, attempting to escape, was drowned in the river. Alexandria and all Egypt then submitted to the victor. Rome had now entered into and absorbed the whole of the original kingdom of Alexander.

> Da krigen blev stadig mere truende, sendte Cæsar bud til alle de omliggende lande om hjælp. En stor flåde kom fra Lilleasien ham til undsætning. Mithridates drog mod Egypten med en hær, der var udskrevet i Syrien og Kilikien. Antipater, idumæeren, sluttede sig til ham med 3.000 jøder. Jøderne, som beherskede passene ind til Egypten, tillod hæren at drage videre uden afbrydelse. Uden dette samarbejde fra deres side måtte hele planen være slået fejl. Denne hærs ankomst afgjorde kampen. Et afgørende slag blev udkæmpet nær Nilen, hvilket resulterede i en fuldstændig sejr for Cæsar. Ptolemæus, som forsøgte at undslippe, druknede i floden. Alexandria og hele Egypten underkastede sig derpå sejrherren. Rom var nu trængt ind i og havde opslugt hele Alexanders oprindelige rige.

> “By the ‘upright ones’ of the text are doubtless meant the Jews, who gave him the assistance already mentioned. With out this, he must have failed; with it, he completely subdued Egypt to his power, BC 47.

> Med tekstens „de oprigtige“ menes der uden tvivl jøderne, som ydede ham den allerede omtalte bistand. Uden denne måtte han være mislykkedes; med den underlagde han i år 47 f.Kr. Egypten fuldstændigt sin magt.

> “‘The daughter of women, corrupting her.’ The passion which Caesar had conceived for Cleopatra, by whom he had one son is assigned by the historian as the sole reason of his undertaking so dangerous a campaign as the Egyptian war. This kept him much longer in Egypt than his affairs required, he spending whole nights in feasting and carousing with the dissolute queen. ‘But,’ said the prophet, ‘she shall not stand on his side, neither be for him.’ Cleopatra afterward joined herself to Antony, the enemy of Augustus Caesar, and exerted her whole power against Rome.

> “‘Kvinders datter, idet hun fordærver hende.’ Den lidenskab, som Cæsar havde fattet for Kleopatra, med hvem han fik én søn, angives af historieskriveren som den eneste grund til, at han påtog sig et så farligt felttog som den egyptiske krig. Dette holdt ham i Egypten langt længere, end hans anliggender krævede, idet han tilbragte hele nætter i fest og drikkelag med den fordærvede dronning. ‘Men,’ sagde profeten, ‘hun skal ikke stå på hans side, og heller ikke være for ham.’ Kleopatra sluttede sig siden til Antonius, Augustus Cæsars fjende, og satte hele sin magt ind imod Rom.”

> “‘VERSE 18. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him.’

> “‘VERS 18. Derefter skal han vende sit ansigt mod øerne og indtage mange; men en fyrste skal for sin egen skyld bringe den hån, som han har tilføjet, til ophør; uden hans egen hån skal han lade den vende tilbage over ham.’”

> “War with Pharnaces, king of Cimmerian Bosphorus, at length drew him away from Egypt. ‘On his arrival where the enemy was,’ says Prideaux, ‘he, without giving any respite either to himself or them, immediately fell on, and gained an absolute victory over them; an account whereof he wrote to a friend of his in these three words: Veni, vidi, vici; I came, I saw, I conquered.’ The latter part of this verse is involved in some obscurity, and there is difference of opinion in regard to its application. Some apply it further back in Caesar’s life, and think they find a fulfilment in his quarrel with Pompey. But preceding and subsequent events clearly defined in the prophecy, compel us to look for the fulfilment of this part of the prediction between the victory over Pharnaces, and Caesar’s death at Rome, as brought to view in the following verse. A more full history of this period might bring to light events which would render the application of this passage unembarrassed.

> Krigen mod Farnakes, konge over det kimmeriske Bosporus, drog ham omsider bort fra Egypten. »Ved sin ankomst til det sted, hvor fjenden var,« siger Prideaux, »gik han, uden at give hverken sig selv eller dem noget pusterum, straks til angreb og vandt en fuldstændig sejr over dem; en beretning herom skrev han til en af sine venner med disse tre ord: Veni, vidi, vici; jeg kom, jeg så, jeg sejrede.« Den sidste del af dette vers er indhyllet i nogen uklarhed, og der er delte meninger med hensyn til dens anvendelse. Nogle henfører den til et tidligere tidspunkt i Cæsars liv og mener at finde en opfyldelse i hans strid med Pompejus. Men de forudgående og efterfølgende begivenheder, som tydeligt er afgrænset i profetien, tvinger os til at søge opfyldelsen af denne del af forudsigelsen mellem sejren over Farnakes og Cæsars død i Rom, således som den fremstilles i det følgende vers. En fyldigere historie om denne periode kunne måske bringe begivenheder for dagen, som ville gøre anvendelsen af dette sted uproblematisk.

> “‘VERSE 19. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found.’

> “‘VERS 19. Så skal han vende sit ansigt mod sit eget lands fæstning; men han skal snuble og falde og ikke findes mere.’”

> “After this conquest, Caesar defeated the last remaining fragments of Pompey’s party, Cato and Scipio in Africa and Labienus and Varus in Spain. Returning to Rome, the ‘fort of his own land,’ he was made perpetual dictator; and such other powers and honors were granted him as rendered him in fact absolute sovereign of the whole empire. But the prophet had said that he should stumble and fall. The language implies that his overthrow would be sudden and unexpected, like a person accidentally stumbling in his walk. And so this man, who fought and won five hundred battles, taken one thousand cities, and slain one million one hundred and ninety-two thousand men, fell, not in the din of battle and the hour of strife, but when he thought his pathway was smooth and strewn with flowers, and when danger was supposed to be far away; for, taking his seat in the senate chamber upon his throne of gold, to receive at the hands of that body the title of king, the dagger of treachery suddenly struck him to the heart. Cassius, Brutus, and other conspirators rushed upon him, and he fell, pierced with twenty-three wounds. Thus he suddenly stumbled and fell, and was not found, BC 44.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

> »Efter denne erobring besejrede Cæsar de sidste tilbageværende rester af Pompejus’ parti, Cato og Scipio i Afrika og Labienus og Varus i Spanien. Da han vendte tilbage til Rom, »hans eget lands fæstning«, blev han gjort til diktator på livstid; og der blev tildelt ham sådanne andre beføjelser og æresbevisninger, at han i virkeligheden blev hele rigets enevældige hersker. Men profeten havde sagt, at han skulle snuble og falde. Sproget antyder, at hans undergang ville være pludselig og uventet, som når en person ved et tilfælde snubler under sin vandring. Og således faldt denne mand, som kæmpede og vandt fem hundrede slag, indtog ét tusind byer og dræbte en million et hundrede og tooghalvfems tusind mænd, ikke i kampens larm og stridens time, men da han mente, at hans vej var jævn og bestrøet med blomster, og da faren antoges at være langt borte; for idet han tog sæde i senatssalen på sin gyldne trone for af dette legemes hånd at modtage kongenavnet, ramte forræderiets dolk ham pludselig i hjertet. Cassius, Brutus og andre sammensvorne styrtede løs på ham, og han faldt, gennemboret af treogtyve sår. Således snublede og faldt han pludseligt og fandtes ikke mere, 44 f.Kr.« Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

The historical fulfillment of pagan Rome (the king of the north), being established upon the throne is a history that prefigures the history of modern Rome’s enthronement at the threefold union which takes place at the soon coming Sunday law. The history is also typified in verses thirty through thirty-six, which identified when the papacy was first placed upon the throne in 538. Verses sixteen through nineteen, and verses thirty-one through thirty-six both represent the final rise and fall of the whore of Tyre. That history was also represented in verses five through nine, when the first king of the north was established after conquering three geographical areas. Thereafter he entered into a treaty with the king of the south, but broke the treaty, and in response the king of the south delivered a deadly wound, and the king of the north died in the captivity of Egypt.

Den historiske opfyldelse af det hedenske Rom (kongen i nord), idet det blev indsat på tronen, er en historie, som foregriber historien om det moderne Roms tronbestigelse ved den trefoldige forening, som finder sted ved den snart kommende søndagslov. Denne historie er også forbilledliggjort i vers tredivte til seksogtredive, som angiver, hvornår pavedømmet første gang blev sat på tronen i 538. Vers sekstende til nittende og vers enogtredivte til seksogtredive fremstiller begge den endelige opgang og fald for Tyrus’ skøge. Denne historie blev også fremstillet i vers femte til niende, da den første konge i nord blev indsat efter at have erobret tre geografiske områder. Derefter indgik han en traktat med kongen i syd, men brød traktaten, og som svar tilføjede kongen i syd et dødeligt sår, og kongen i nord døde i Egyptens fangenskab.

Verses five through nine, verses sixteen through nineteen, and verses thirty through thirty-six provide three prophetic lines that are fulfilled in verses forty through forty-five. When Sister White identified that “much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated,” it actually meant that the entire chapter illustrates verses forty through forty-five. Verses twenty through twenty-two identify the birth and the death of Christ, thus representing the time of the end in both 1798 and 1989 by His birth, and then His death on the cross represented October 22, 1844, and the Sunday law.

Vers fem til ni, vers seksten til nitten og vers tredive til seksogtredive fremstiller tre profetiske linjer, som opfyldes i vers fyrre til femogfyrre. Da Søster White påpegede, at »meget af den historie, som er blevet opfyldt i denne profeti, vil blive gentaget«, betød det i virkeligheden, at hele kapitlet illustrerer vers fyrre til femogfyrre. Vers tyve til toogtyve identificerer Kristi fødsel og død og repræsenterer således endetiden både i 1798 og 1989 ved Hans fødsel, og dernæst repræsenterede Hans død på korset den 22. oktober 1844 og søndagsloven.

Verse twenty-three identifies the league between the Jews and Rome, during the history of the Maccabean revolt. The “league” in that history is represented by the dates of 161 BC and 158 BC. The Maccabean history represents an internal line that finds its beginning with a “league” between Rome and the Maccabean Jews that was initiated by the Jews, and ultimately ended with the Jews pronouncing that they have no king but Caesar. Verse twenty-three of course follows verses twenty-one and twenty-two, and verse twenty-one identifies the birth of Christ, which is a prophetic time of the end, and verse twenty-two identifies the cross, which represents the Sunday law.

Vers treogtyve identificerer forbundet mellem jøderne og Rom under den makkabæiske revoltes historie. „Forbundet“ i denne historie er repræsenteret ved årstallene 161 f.Kr. og 158 f.Kr. Den makkabæiske historie repræsenterer en intern linje, som finder sin begyndelse med et „forbund“ mellem Rom og de makkabæiske jøder, der blev indledt af jøderne, og som til sidst endte med, at jøderne erklærede, at de ingen anden konge havde end Cæsar. Vers treogtyve følger naturligvis efter vers enogtyve og toogtyve, og vers enogtyve identificerer Kristi fødsel, som er en profetisk endetid, og vers toogtyve identificerer korset, som repræsenterer søndagsloven.

At the cross the Jews identified Caesar (Rome) as their king, and the “league” of verse twenty-three references the beginning of the Jews’ choice to serve Rome, right at the ending point of the Jews proclaiming their allegiance to Rome. The ending of the Jews, as represented at the cross, is followed by the beginning of the Jews’ association with Rome.

Ved korset identificerede jøderne Cæsar (Rom) som deres konge, og »forbundet« i vers treogtyve henviser til begyndelsen på jødernes valg om at tjene Rom, netop ved slutpunktet for jødernes bekendelse af deres troskab mod Rom. Jødernes afslutning, som repræsenteret ved korset, efterfølges af begyndelsen på jødernes forbindelse med Rom.

Verses twenty-four through thirty describe the three hundred and sixty years that pagan Rome ruled supremely from the Battle of Actium in 31 BC, unto the transfer of the capital from Rome to Constantinople in the year 330. The period of three hundred and sixty years typifies the twelve hundred and sixty years papal Rome ruled supremely, and together they represent the period from verse forty-one, and the threefold union that occurs at the soon coming Sunday law, unto the close of probation.

Vers fireogtyve til tredive beskriver de tre hundrede og tres år, hvor det hedenske Rom herskede suverænt fra slaget ved Actium i 31 f.Kr. indtil overførslen af hovedstaden fra Rom til Konstantinopel i året 330. Perioden på tre hundrede og tres år er et forbillede på de tusind to hundrede og tres år, hvor det pavelige Rom herskede suverænt, og tilsammen repræsenterer de perioden fra vers enogfyrre, og den trefoldige union, som indtræffer ved den snart kommende søndagslov, indtil prøvetidens afslutning.

All the prophetic lines of history in chapter eleven, align with the last six verses of Daniel eleven, but it is the prophetic history from the time of the end in 1989, represented in verse forty through to the Sunday law in verse forty-one, that is “that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days.” The history that is left blank in verse forty, is the Revelation of Jesus Christ that is unsealed when the time is at hand, just before probation closes.

Alle de profetiske historielinjer i kapitel elleve stemmer overens med de sidste seks vers i Daniel elleve, men det er den profetiske historie fra endetidens begyndelse i 1989, fremstillet i vers fyrre og frem til søndagsloven i vers enogfyrre, som er „den del af Daniels profeti, der vedrører de sidste dage“. Den historie, som er efterladt tom i vers fyrre, er Jesu Kristi Åbenbaring, som bliver afsejlet, når tiden er nær, lige før nådetiden afsluttes.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsætte denne undersøgelse i den næste artikel.

> “We have the commandments of God and the testimony of Jesus Christ, which is the spirit of prophecy. Priceless gems are to be found in the word of God. Those who search this word should keep the mind clear. Never should they indulge perverted appetite in eating or drinking.

> »Vi har Guds bud og Jesu Kristi vidnesbyrd, som er profetiens ånd. Uvurderlige skatte kan findes i Guds ord. De, som gransker dette ord, bør holde sindet klart. Aldrig bør de hengive sig til fordærvet appetit i mad eller drikke.«

> “If they do this, the brain will be confused; they will be unable to bear the strain of digging deep to find out the meaning of those things which relate to the closing scenes of this earth’s history.

> „Hvis de gør dette, vil hjernen blive forvirret; de vil være ude af stand til at bære belastningen ved at grave dybt for at finde betydningen af de ting, som vedrører afslutningsscenerne i denne jords historie.״

> “When the books of Daniel and Revelation are better understood, believers will have an entirely different religious experience. They will be given such glimpses of the open gates of heaven that heart and mind will be impressed with the character that all must develop in order to realize the blessedness which is to be the reward of the pure in heart.

> „Når Daniels og Åbenbaringens bøger bliver bedre forstået, vil de troende få en helt anderledes religiøs erfaring. De vil få sådanne glimt af himlens åbne porte, at hjerte og sind vil blive præget af den karakter, som alle må udvikle for at erfare den salighed, der skal være de rene af hjertes løn.

> “The Lord will bless all who will seek humbly and meekly to understand that which is revealed in the Revelation. This book contains so much that is large with immortality and full of glory that all who read and search it earnestly receive the blessing to those ‘that hear the words of this prophecy, and keep those things which are written therein.’

> “Herren vil velsigne alle, som ydmygt og sagtmodigt vil søge at forstå det, som er åbenbaret i Johannes’ Åbenbaring. Denne bog rummer så meget, der er svangert med udødelighed og fuldt af herlighed, at alle, som læser og gransker den alvorligt, modtager den velsignelse, som er lovet dem, ‘der hører denne profetis ord og holder fast ved det, som er skrevet deri.’”

> “One thing will certainly be understood from the study of Revelation—that the connection between God and His people is close and decided.

> Én ting vil med sikkerhed blive forstået ved studiet af Johannes’ Åbenbaring — at forbindelsen mellem Gud og hans folk er nær og afgørende.

> “A wonderful connection is seen between the universe of heaven and this world. The things revealed to Daniel were afterward complemented by the revelation made to John on the Isle of Patmos. These two books should be carefully studied. Twice Daniel inquired, How long shall it be to the end of time?

> „En vidunderlig forbindelse ses mellem himlens univers og denne verden. Det, som blev åbenbaret for Daniel, blev senere suppleret ved den åbenbaring, der blev givet Johannes på øen Patmos. Disse to bøger bør studeres omhyggeligt. To gange spurgte Daniel: Hvor længe skal der gå, før tidens ende kommer?“

> “‘And I heard, but I understood not: then said I, O my Lord, what shall be the end of these things? And He said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days. Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days. But go thou thy way till the end be: for thou shalt rest, and stand in thy lot at the end of the days.’

> “‘Og jeg hørte, men jeg forstod det ikke; da sagde jeg: O min Herre, hvad skal enden blive på disse ting? Og han sagde: Gå bort, Daniel; for ordene er tillukkede og beseglede indtil endetiden. Mange skal blive rensede og gjort hvide og prøvede; men de ugudelige skal handle ugudeligt; og ingen af de ugudelige skal forstå det, men de vise skal forstå det. Og fra den tid, da det daglige offer bliver afskaffet, og ødelæggelsens vederstyggelighed bliver opstillet, skal der være tusind to hundrede og halvfems dage. Salig er den, som venter og når frem til de tusind tre hundrede og fem og tredive dage. Men gå du bort til enden; for du skal hvile og stå frem til din lod ved dagenes ende.’”

> “It was the Lion of the tribe of Judah who unsealed the book and gave to John the revelation of what should be in these last days.

> Det var Løven af Judas stamme, som åbnede bogen og gav Johannes åbenbaringen om, hvad der skal ske i disse sidste dage.

> “Daniel stood in his lot to bear his testimony which was sealed until the time of the end, when the first angel’s message should be proclaimed to our world. These matters are of infinite importance in these last days; but while ‘many shall be purified, and made white, and tried,’ ‘the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand.’ How true this is! Sin is the transgression of the law of God; and those who will not accept the light in regard to the law of God will not understand the proclamation of the first, second, and third angel’s messages. The book of Daniel is unsealed in the revelation to John, and carries us forward to the last scenes of this earth’s history.

> „Daniel stod på sin plads for at aflægge sit vidnesbyrd, som var beseglet indtil endens tid, da den første engels budskab skulle forkyndes for vor verden. Disse forhold er af uendelig betydning i disse sidste dage; men medens ‘mange skal renses og gøres hvide og lutres,’ ‘skal de ugudelige handle ugudeligt, og ingen af de ugudelige skal forstå det.’ Hvor sandt dette er! Synd er overtrædelse af Guds lov; og de, som ikke vil modtage lyset angående Guds lov, vil ikke forstå forkyndelsen af den første, den anden og den tredje engels budskaber. Daniels bog er afseglet i åbenbaringen til Johannes og fører os frem til de sidste scener i denne jords historie.

> “Will our brethren bear in mind that we are living amid the perils of the last days? Read Revelation in connection with Daniel. Teach these things.” Testimonies to Ministers, 114, 115.

> „Vil vore brødre holde sig for øje, at vi lever midt iblandt de sidste dages farer? Læs Åbenbaringen i forbindelse med Daniel. Undervis i disse ting.“ Testimonies to Ministers, 114, 115.

Back to Articles