Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Fifty-Four

Daniels Bog - Nummer et hundrede og fireoghalvtreds

Understanding Daniel’s Last Vision: The Significance of Belteshazzar and the Unveiling of Prophecy

Forståelsen af Daniels sidste syn: Betydningen af Belteshazzar og åbenbaringen af profetien

Author

Jeff Pippenger

Published

March 23, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The last vision of Daniel consists of the last three chapters. The first of those chapters, as with the last of those three chapters identifies the experience of Daniel, and the middle chapter identifies the prophetic history that addresses the final rise and fall of the counterfeit king of the north. The first chapter is as the last, and the middle chapter represents the rebellion of the counterfeit king of the north. Daniel’s last vision, the vision of the Hiddekel River, bears the signature of Alpha and Omega, who is the Truth. As we begin to address Daniel’s last vision, we will start with verse one.

Daniels sidste syn består af de sidste tre kapitler. Det første af disse kapitler identificerer, ligesom det sidste af disse tre kapitler, Daniels erfaring, og det midterste kapitel identificerer den profetiske historie, som omhandler den endelige opkomst og fald af den falske konge i nord. Det første kapitel er som det sidste, og det midterste kapitel repræsenterer den falske konges i nord oprør. Daniels sidste syn, synet ved floden Hiddekel, bærer Alfa og Omegas signatur, han som er Sandheden. Idet vi begynder at behandle Daniels sidste syn, vil vi begynde med vers et.

> In the third year of Cyrus king of Persia a thing was revealed unto Daniel, whose name was called Belteshazzar; and the thing was true, but the time appointed was long: and he understood the thing, and had understanding of the vision. Daniel 10:1.

> I Perserkongen Kyros’ tredje regeringsår blev et ord åbenbaret for Daniel, som fik navnet Beltsazar; og ordet var sandt, men den fastsatte tid var lang; og han forstod ordet og fik indsigt i synet. Daniel 10,1.

There are several truths wrapped up in this verse. The first is Daniel’s name of “Belteshazzar”.

Der er flere sandheder indeholdt i dette vers. Den første er Daniels navn „Belteshazzar“.

> Unto whom the prince of the eunuchs gave names: for he gave unto Daniel the name of Belteshazzar; and to Hananiah, of Shadrach; and to Mishael, of Meshach; and to Azariah, of Abednego. Daniel 1:7.

> Og overhovmesteren gav dem andre navne; Daniel gav han navnet Beltshassar, Hananja gav han navnet Shadrak, Mishael navnet Meshak og Azarja navnet Abed-Nego. Daniel 1:7.

Daniel was given the name “Belteshazzar” in chapter one, and he is never identified as “Belteshazzar” again until his last vision is introduced. Belteshazzar is therefore his name in his first and last testimony. The change of a name in prophecy represents a symbol of the covenant relation between God and His people. When the Lord entered into covenant with Abram and Sarai, He changed their names to Abraham and Sarah. He changed Jacob’s name to Israel, and He promises to give His last day covenant people a new name.

Daniel fik i kapitel ét navnet „Beltsazzar“, og han omtales aldrig igen som „Beltsazzar“, før hans sidste syn introduceres. Beltsazzar er derfor hans navn i hans første og sidste vidnesbyrd. Navneforandringen i profetien repræsenterer derfor et symbol på pagtsforholdet mellem Gud og hans folk. Da Herren indgik pagt med Abram og Saraj, ændrede han deres navne til Abraham og Sara. Han ændrede Jakobs navn til Israel, og han lover at give sit pagtsfolk i de sidste dage et nyt navn.

> For Zion’s sake will I not hold my peace, and for Jerusalem’s sake I will not rest, until the righteousness thereof go forth as brightness, and the salvation thereof as a lamp that burneth. And the Gentiles shall see thy righteousness, and all kings thy glory: and thou shalt be called by a new name, which the mouth of the Lord shall name. Isaiah 61:1, 2.

> For Zions skyld vil jeg ikke tie, og for Jerusalems skyld vil jeg ikke unde mig ro, før dets retfærdighed bryder frem som stråleglans, og dets frelse som en brændende fakkel. Og hedningefolkene skal se din retfærdighed, og alle konger din herlighed; og du skal kaldes ved et nyt navn, som Herrens mund skal give dig. Esajas 61:1, 2.

To the Philadelphians, who are the one hundred and forty-four thousand of the last days, He also makes this promise.

Til filadelfierne, som er de hundrede og fireogfyrre tusinde i de sidste dage, giver Han også dette løfte.

> Him that overcometh will I make a pillar in the temple of my God, and he shall go no more out: and I will write upon him the name of my God, and the name of the city of my God, which is new Jerusalem, which cometh down out of heaven from my God: and I will write upon him my new name. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 3:12, 13.

> Den, som sejrer, vil jeg gøre til en søjle i min Guds tempel, og han skal aldrig mere gå ud derfra; og jeg vil skrive på ham min Guds navn og navnet på min Guds stad, det nye Jerusalem, som kommer ned fra himmelen fra min Gud; og jeg vil skrive på ham mit nye navn. Den, som har øre, han høre, hvad Ånden siger til menighederne. Åbenbaringen 3:12, 13.

The prophets illustrate God’s people of the last days, and unlike Abraham, Sarah and Israel the precise meaning of Belteshazzar is unknown. The name God gives to His last day people to represent His covenant relationship is an unknown name until the time when He gives them the name. The name Belteshazzar is identifying Daniel as God’s covenant people of Philadelphia in the last days, but the actual name is hidden until the sealing, for the name is written upon their foreheads, which is also where the seal is written.

Profeterne fremstiller Guds folk i de sidste dage, og i modsætning til Abraham, Sara og Israel er den præcise betydning af Belteshazzar ukendt. Det navn, som Gud giver sit folk i de sidste dage for at repræsentere sit pagtsforhold til dem, er et ukendt navn indtil den tid, da Han giver dem navnet. Navnet Belteshazzar identificerer Daniel som Guds pagtsfolk i Filadelfia i de sidste dage, men selve navnet er skjult indtil beseglingen, for navnet skrives på deres pander, hvilket også er det sted, hvor seglet skrives.

> And I looked, and, lo, a Lamb stood on the mount Sion, and with him an hundred forty and four thousand, having his Father’s name written in their foreheads. Revelation 14:1.

> Og jeg så, og se, et Lam stod på Zions bjerg, og med det hundrede fireogfyrre tusind, som havde hans Faders navn skrevet på deres pander. Åbenbaringen 14,1.

Daniel is called Belteshazzar in chapter one and then in chapter ten, thus identifying himself as a symbol of the movement of the first angel, and the movement of the third angel, for chapter one, represents the first angel’s message, as previously identified in detail in earlier articles. Chapter ten therefore represents the movement of the third angel, and the covenant people of the last days. The verse then identifies Belteshazzar as a symbol of those who understand the increase of knowledge that was unsealed in the reform movement that began in 1989. This is represented by the emphasis upon what Daniel (Belteshazzar) knew.

Daniel kaldes Belteshazzar i kapitel ét og dernæst i kapitel ti og identificerer således sig selv som et symbol på den første engels bevægelse og den tredje engels bevægelse; thi kapitel ét repræsenterer den første engels budskab, således som det tidligere er blevet påvist i detaljer i tidligere artikler. Kapitel ti repræsenterer derfor den tredje engels bevægelse og de sidste dages pagtsfolk. Verset identificerer derpå Belteshazzar som et symbol på dem, der forstår den kundskabs forøgelse, som blev oplukket i reformbevægelsen, der begyndte i 1989. Dette fremstilles ved betoningen af, hvad Daniel (Belteshazzar) vidste.

Daniel is identified as knowing the “thing” which “was revealed unto Daniel,” “and the thing was true, but the time appointed was long: and he understood the thing, and had understanding of the vision.” Daniel understood the “thing,” and also “the vision.” The Hebrew word “dabar,” is translated as “thing” in the verse, and it means “word.” Prophetically the “word” represents both the vision of the “seven times,” but also it represents Christ, who is the Word. Both the “seven times,” and Christ are the Rock which the builders rejected, and Daniel represents a people who understand both elements of the symbolism of the Word.

Daniel identificeres som den, der kendte den „ting“, som „blev åbenbaret for Daniel“, „og tingen var sand, men den fastsatte tid var lang; og han forstod tingen og havde indsigt i synet.“ Daniel forstod „tingen“ og også „synet“. Det hebraiske ord „dabar“ oversættes i verset med „ting“, og det betyder „ord“. Profetisk repræsenterer „ordet“ både synet om de „syv tider“, men det repræsenterer også Kristus, som er Ordet. Både de „syv tider“ og Kristus er den Klippe, som bygningsmændene forkastede, og Daniel repræsenterer et folk, som forstår begge elementer i Ordets symbolik.

In Daniel chapter nine, verse twenty-three we find one of the most important verses connected with the time prophecies of the twenty-three hundred years and twenty-five hundred and twenty years, which are represented by the question of Daniel chapter eight, verse thirteen, and the answer in verse fourteen. The question asks, “How long shall be the “chazon” vision identifying the trampling down of the sanctuary and host that was accomplished by paganism and then papalism?” The trampling down took twenty-five hundred and twenty years, in fulfillment of Leviticus twenty-six’s “seven times.”

I Daniels bog ni, vers treogtyve, finder vi et af de vigtigste vers i forbindelse med tidsprofetierne om de to tusind tre hundrede år og de to tusind fem hundrede og tyve år, som fremstilles ved spørgsmålet i Daniels bog otte, vers tretten, og svaret i vers fjorten. Spørgsmålet lyder: »Hvor længe skal “chazon”-synet vare, det som identificerer nedtrampningen af helligdommen og hæren, der blev fuldbyrdet ved hedenskabet og dernæst pavemagten?« Nedtrampningen varede to tusind fem hundrede og tyve år, som opfyldelse af Tredje Mosebog seksogtyves »syv tider«.

The answer to verse thirteen’s question was unto twenty-three hundred years, then shall the sanctuary that has been trampled down, be cleansed, and the “mareh” vision of twenty-three hundred years ties the two time prophecies together, and in verse twenty-three of Daniel nine, Gabriel is leading Daniel to understand the relation of the two visions.

Svaret på spørgsmålet i vers tretten var: indtil to tusind tre hundrede år; da skal helligdommen, som er blevet nedtrampet, renses, og „mareh“-synet om de to tusind tre hundrede år sammenknytter de to tidsprofetier, og i vers treogtyve i Daniel ni leder Gabriel Daniel til at forstå forholdet mellem de to syner.

> At the beginning of thy supplications the commandment came forth, and I am come to shew thee; for thou art greatly beloved: therefore understand the matter, and consider the vision. Daniel 9:23.

> Ved begyndelsen af dine bønner udgik ordet, og jeg er kommet for at kundgøre dig det; for du er højt elsket. Forstå derfor ordet, og giv agt på synet. Daniel 9,23.

The word translated both as “understand,” “consider” in the verse is the Hebrew word “biyn,” and it means “to mentally separate”. Gabriel informs Daniel to make a mental separation between “the matter” and “the vision.” The “vision” in the verse is the Hebrew word “mareh,” and it is the vision of the twenty-three hundred years that concluded on October 22, 1844. The Hebrew word translated as “matter,” is the same word translated as “thing,” in verse one of chapter ten. It is the Hebrew word “dabar,” and it represents the vision of the twenty-five hundred and twenty years that also concluded on October 22, 1844.

Ordet, som i verset oversættes både med „forstå“ og „betragte“, er det hebraiske ord „biyn“, og det betyder „at adskille mentalt“. Gabriel underretter Daniel om at foretage en mental adskillelse mellem „sagen“ og „synet“. „Synet“ i verset er det hebraiske ord „mareh“, og det er synet om de to tusind tre hundrede år, som afsluttedes den 22. oktober 1844. Det hebraiske ord, der oversættes med „sag“, er det samme ord, der oversættes med „ting“ i kapitel ti, vers et. Det er det hebraiske ord „dabar“, og det repræsenterer synet om de to tusind fem hundrede og tyve år, som ligeledes afsluttedes den 22. oktober 1844.

In verse one of chapter ten, God’s covenant people of the last days are represented by Belteshazzar, and they have understood the increase of knowledge that arrived at the time of the end in 1989, that allowed them to understand the connection of the two visions, which the Millerites of the movement of the first angel only partially understood. In the verse, the vision represented as the “thing” is identified as the longest of the two prophecies, because coupled in between the two references in the verse to the “thing,” Daniel identifies the time appointed to the “thing” (the dabar) was “long”, in relation to the vision (mareh).

I kapitel ti, vers ét, fremstilles Guds pagtfolk i de sidste dage ved Belteshazzar, og de har forstået den tiltagende kundskab, som kom ved endens tid i 1989, og som gjorde det muligt for dem at forstå forbindelsen mellem de to syner, hvilket milleritterne i den første engels bevægelse kun delvist forstod. I verset identificeres synet, som er fremstillet som »tingen«, som den længste af de to profetier, fordi Daniel, mellem de to henvisninger i verset til »tingen«, fastslår, at den for »tingen« (dabar) fastsatte tid var »lang« i forhold til synet (mareh).

> In the third year of Cyrus king of Persia a thing was revealed unto Daniel, whose name was called Belteshazzar; and the thing was true, but the time appointed was long: and he understood the thing, and had understanding of the vision. Daniel 10:1.

> I Perserkongen Kyros’ tredje regeringsår blev et ord åbenbaret for Daniel, hvis navn blev kaldt Beltsazar; og ordet var sandt, men den fastsatte tid var lang; og han forstod ordet og havde indsigt i synet. Daniel 10:1.

The subtle truth that the “seven times,” is the longest time prophecy which the Millerites proclaimed, is denied by Laodicean Adventism, based upon a passage that they wrest to their own destruction. By rejecting the “seven times,” in the rebellion of 1863, they do not see the relation of the two prophecies, and can only, or will only, see the next passage as identifying the twenty-three hundred years.

Den subtile sandhed, at de „syv tider“ er den længste tidsprofeti, som Milleritterne forkyndte, benægtes af det laodikæiske adventisme på grundlag af et skriftsted, som de fordrejer til deres egen undergang. Ved at forkaste de „syv tider“ i oprøret i 1863 ser de ikke forholdet mellem de to profetier og kan kun, eller vil kun, se det næste skriftsted som en identifikation af de to tusind tre hundrede år.

> “The experience of the disciples who preached the ‘gospel of the kingdom’ at the first advent of Christ, had its counterpart in the experience of those who proclaimed the message of His second advent. As the disciples went out preaching, ‘The time is fulfilled, the kingdom of God is at hand,’ so Miller and his associates proclaimed that the longest and last prophetic period brought to view in the Bible was about to expire, that the judgment was at hand, and the everlasting kingdom was to be ushered in. The preaching of the disciples in regard to time was based on the seventy weeks of Daniel 9. The message given by Miller and his associates announced the termination of the 2300 days of Daniel 8:14, of which the seventy weeks form a part. The preaching of each was based upon the fulfillment of a different portion of the same great prophetic period.” The Great Controversy, 351.

> „De erfaringer, som de disciple gjorde, der prædikede ‘evangeliet om riget’ ved Kristi første komme, havde deres modstykke i erfaringerne hos dem, der forkyndte budskabet om Hans andet komme. Ligesom disciplene drog ud og prædikede: ‘Tiden er inde, Guds rige er kommet nær,’ således forkyndte Miller og hans medarbejdere, at den længste og sidste profetiske tidsperiode, som Bibelen fremstiller, var ved at udløbe, at dommen var nær, og at det evige rige skulle indføres. Disciplenes forkyndelse med hensyn til tiden var grundet på de halvfjerds uger i Daniel 9. Det budskab, som blev givet af Miller og hans medarbejdere, kundgjorde afslutningen på de 2300 dage i Daniel 8,14, hvoraf de halvfjerds uger udgør en del. Begges forkyndelse var baseret på opfyldelsen af forskellige dele af den samme store profetiske periode.“ The Great Controversy, 351.

Don’t miss the inherent logic of this last passage. Laodicean Adventism does not teach the world that the Millerites thought the sanctuary to be cleansed was the heavenly sanctuary, for they, and any who wish to look at the historical record, know that the Millerites believed the sanctuary to be cleansed was the earth. The passage Laodicean Adventism wrests to their own destruction is “so Miller and his associates proclaimed that the longest and last prophetic period brought to view in the Bible was about to expire”, which they insist is the twenty-three hundred years of Daniel chapter eight, verse fourteen.

Forpas ikke den iboende logik i dette sidste afsnit. Laodikeisk adventisme lærer ikke verden, at milleritterne mente, at den helligdom, som skulle renses, var den himmelske helligdom; for de, og enhver, som ønsker at undersøge den historiske optegnelse, ved, at milleritterne troede, at den helligdom, som skulle renses, var jorden. Det afsnit, som laodikeisk adventisme fordrejer til deres egen undergang, er: »således forkyndte Miller og hans medarbejdere, at den længste og sidste profetiske periode, som fremholdes i Bibelen, var ved at udløbe«, hvilket de påstår er de treogtyvehundrede år i Daniels bog, kapitel otte, vers fjorten.

Adventism’s own history books identify that the three hundred Millerite preachers ALL used the 1843 pioneer chart in their presentations, and it is crystal clear on the chart, in the rest of the historical testimony, that the “seven times,” (twenty-five hundred and twenty years), was the prophecy they identified as the “longest and last prophetic period,” which was “about to expire.” Due to their rebellion of 1863, when they rejected the foundation stone of the “seven times,” they now blindly insist that Sister White is re-writing established history in the passage from The Great Controversy.

Adventismens egne historiebøger fastslår, at alle de tre hundrede milleritiske prædikanter brugte pionérdiagrammet fra 1843 i deres fremstillinger, og det fremgår krystalklart af diagrammet såvel som af resten af det historiske vidnesbyrd, at de „syv tider“ (to tusind fem hundrede og tyve år) var den profeti, som de identificerede som den „længste og sidste profetiske periode“, der „var ved at udløbe“. På grund af deres oprør i 1863, da de forkastede grundstenen, nemlig de „syv tider“, insisterer de nu blindt på, at søster White omskriver den fastslåede historie i afsnittet fra The Great Controversy.

In verse one of Daniel chapter ten, Belteshazzar represents God’s people of the last days, and they understand both the question and answer of Daniel chapter eight, verses thirteen and fourteen, that Sister White identifies as the foundation and central pillar of the Advent faith. The portrayal that Daniel represents in the verse, he is marking a distinction between God’s covenant people of the last days, and Laodicean Adventism, for they are those who understand the increase of knowledge in 1989.

I vers ét i Daniel kapitel ti repræsenterer Beltsazzar Guds folk i de sidste dage, og de forstår både spørgsmålet og svaret i Daniel kapitel otte, vers tretten og fjorten, som Søster White identificerer som grundlaget og den centrale søjle i adventtroen. Den fremstilling, som Daniel repræsenterer i verset, markerer en sondring mellem Guds pagtfolk i de sidste dage og laodikeisk adventisme, for de er dem, som forstår kundskabens forøgelse i 1989.

> In the third year of Cyrus king of Persia a thing was revealed unto Daniel, whose name was called Belteshazzar; and the thing was true, but the time appointed was long: and he understood the thing, and had understanding of the vision. Daniel 10:1.

> I Perserkongen Kyros’ tredje regeringsår blev et ord åbenbaret for Daniel, hvis navn var Belteshazzar; og ordet var sandt, men den fastsatte tid var lang; og han forstod ordet og havde indsigt i synet. Daniel 10,1.

Verse one is the beginning of the vision given by the Hiddekel River that ends in chapter twelve. It is there where we find the unsealing of the book of Daniel at the time of the end, so the representation of Daniel understanding both the “thing” and the “vision,” is connected with those who understand, and who are identified as the “wise,” in contrast with those who do not understand, and are identified as “wicked.” In verse ten of chapter twelve, the distinction between the two classes is represented.

Vers et er begyndelsen på det syn, der blev givet ved floden Hiddekel, og som afsluttes i kapitel tolv. Det er dér, vi finder forseglingens ophævelse af Daniels bog ved endens tid; derfor er fremstillingen af, at Daniel forstod både «sagen» og «synet», forbundet med dem, der forstår, og som betegnes som «de vise», i modsætning til dem, der ikke forstår, og som betegnes som «de ugudelige». I vers ti i kapitel tolv fremstilles sondringen mellem de to grupper.

> Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. Daniel 12:10.

> Mange skal renses og gøres hvide og prøves; men de ugudelige skal handle ugudeligt, og ingen af de ugudelige skal forstå; men de vise skal forstå. Daniel 12,10.

The “wise” understand, and the wicked don’t understand, and the word translated as “understand” is the same word we identified in verse twenty-three of chapter nine. It is the Hebrew word “biyn,” which means to mentally separate. The wicked do not understand the increase of knowledge, for they are unwilling to make the mental separation of the two visions that are the truths which Belteshazzar is identified as understanding in verse one, when he is identified as Belteshazzar instead of Daniel. In verse one he is identified as God’s last day covenant people, and he is identified as those who understand the two visions, that God’s people are to make a mental distinction between. Jesus illustrates the end of a thing with the beginning of a thing, and in chapter twelve, the wise are those who understand the prophecy of twenty-three hundred years, and its direct relationship to “the longest and last” time prophecy, which is the twenty-five hundred and twenty years.

De „vise“ forstår, og de ugudelige forstår ikke; og det ord, der oversættes med „forstå“, er det samme ord, som vi identificerede i kapitel ni, vers treogtyve. Det er det hebraiske ord „biyn“, som betyder mentalt at adskille. De ugudelige forstår ikke kundskabens forøgelse, for de er uvillige til at foretage den mentale adskillelse mellem de to syner, som er de sandheder, Belteshazzar identificeres som forstående i vers ét, når han identificeres som Belteshazzar i stedet for Daniel. I vers ét identificeres han som Guds pagtsfolk i de sidste dage, og han identificeres som dem, der forstår de to syner, som Guds folk skal foretage en mental sondring imellem. Jesus illustrerer enden på en ting med begyndelsen på en ting, og i kapitel tolv er de vise dem, der forstår profetien om to tusind tre hundrede år og dens direkte forhold til den „længste og sidste“ tidsprofeti, som er de to tusind fem hundrede og tyve år.

We will continue our study of Daniel’s last vision in the next article.

Vi vil fortsætte vort studium af Daniels sidste syn i den næste artikel.

> My people are destroyed for lack of knowledge: because thou hast rejected knowledge, I will also reject thee, that thou shalt be no priest to me: seeing thou hast forgotten the law of thy God, I will also forget thy children. Hosea 4:6.

> Mit folk går til grunde af mangel på kundskab; fordi du har forkastet kundskaben, vil også jeg forkaste dig, så du ikke skal være præst for mig; eftersom du har glemt din Guds lov, vil også jeg glemme dine børn. Hoseas 4:6.

> Ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ. Wherefore also it is contained in the scripture, Behold, I lay in Sion a chief corner stone, elect, precious: and he that believeth on him shall not be confounded. Unto you therefore which believe he is precious: but unto them which be disobedient, the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner, And a stone of stumbling, and a rock of offence, even to them which stumble at the word, being disobedient: whereunto also they were appointed. But ye are a chosen generation, a royal priesthood, an holy nation, a peculiar people; that ye should show forth the praises of him who hath called you out of darkness into his marvellous light: Which in time past were not a people, but are now the people of God: which had not obtained mercy, but now have obtained mercy. 1 Peter 2:5–10.

> Også I, som levende sten, opbygges til et åndeligt hus, et helligt præsteskab, for at frembære åndelige ofre, velbehagelige for Gud ved Jesus Kristus. Derfor hedder det også i Skriften: Se, jeg lægger i Zion en hovedhjørnesten, udvalgt, kostelig; og den, som tror på ham, skal ingenlunde blive til skamme. For eder, som tro, er han altså kostelig; men for dem, som ere ulydige, er den sten, som bygmesterne forkastede, blevet hovedhjørnesten, og en anstødssten og en forargelsens klippe for dem, som støde sig på ordet, idet de ere ulydige; dertil bleve de også bestemte. Men I ere en udvalgt slægt, et kongeligt præsteskab, et helligt folk, et ejendomsfolk, for at I skulle forkynde hans dyder, som kaldte eder fra mørket til sit underfulde lys; I, som før ikke vare et folk, men nu ere Guds folk; I, som ikke havde fundet barmhjertighed, men nu have fundet barmhjertighed. 1 Peter 2:5–10.

> And account that the longsuffering of our Lord is salvation; even as our beloved brother Paul also according to the wisdom given unto him hath written unto you; As also in all his epistles, speaking in them of these things; in which are some things hard to be understood, which they that are unlearned and unstable wrest, as they do also the other scriptures, unto their own destruction. Ye therefore, beloved, seeing ye know these things before, beware lest ye also, being led away with the error of the wicked, fall from your own stedfastness. 2 Peter 3:15–17.

> Og agt vor Herres langmodighed for frelse; således som også vor elskede broder Paulus efter den visdom, der er givet ham, har skrevet til jer; ligesom også i alle sine breve, når han i dem taler om disse ting; i hvilke der er noget, som er vanskeligt at forstå, og som de ulærde og ubefæstede fordrejer, ligesom de også gør med de øvrige Skrifter, til deres egen undergang. Derfor, I elskede, da I forud ved dette, så vogt jer, for at ikke også I, ledt bort af de lovløses vildfarelse, falder fra jeres egen fasthed. 2 Peter 3:15–17.

> Of these things put them in remembrance, charging them before the Lord that they strive not about words to no profit, but to the subverting of the hearers. Study to show thyself approved unto God, a workman that needeth not to be ashamed, rightly dividing the word of truth. But shun profane and vain babblings: for they will increase unto more ungodliness. 2 Timothy 2:14–16.

> Mind dem om dette, idet du for Herrens åsyn innskjerper dem at de ikke må stride om ord, til ingen nytte, men til skade for dem som hører på. Legg vinn på å fremstille deg for Gud som prøvet, som en arbeider som ikke har noe å skamme seg over, og som rett deler sannhetens ord. Men hold deg borte fra vanhellig og tomt snakk; for det vil føre til stadig mer ugudelighet. 2 Timoteus 2:14–16.

Back to Articles