Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Nine

Danielin kirja - sataseitsemänkymmentäyhdeksän

The Midnight Cry and Rome’s Prophetic Role: Unveiling the Last Days in the Book of Daniel

Yön huuto ja Rooman profeetallinen rooli: viimeisten päivien paljastuminen Danielin kirjassa

Author

Jeff Pippenger

Published

April 9, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are now on sacred ground, in terms of the book of Daniel, for we have arrived at the verses which represent the Midnight Cry for the one hundred and forty-four thousand. The verses also identify the sealing of the ensign who are lifted up. These are the verses that are the portion from the book of Daniel that relates to the last days that is unsealed, and represent Daniel’s expression of the Revelation of Jesus Christ that is unsealed when the “time is at hand,” just before probation closes in verse sixteen.

Olemme nyt pyhällä maalla Danielin kirjan näkökulmasta, sillä olemme saapuneet jakeisiin, jotka edustavat puolenyön huutoa sadalle neljällekymmenelle neljälletuhannelle. Nämä jakeet myös osoittavat niiden lipunkantajien sinetöimisen, jotka korotetaan. Nämä ovat ne jakeet, jotka ovat se Danielin kirjan osa, joka koskee viimeisiä päiviä ja joka avataan, ja ne edustavat Danielin ilmaisua Jeesuksen Kristuksen ilmestyksestä, joka avataan, kun ”aika on lähellä”, juuri ennen kuin armonaika päättyy jakeessa kuusitoista.

It is Rome that establishes the vision, as represented in verse fourteen of chapter eleven, and it is therefore important to look closely at Rome as we navigate through verses eleven through fifteen, for where there is “no vision, the people perish,” and if you will not believe Isaiah chapter seven, verses eight and nine, “surely you will not be established.”

Rooma vahvistaa näyn, kuten yhdestoista luvun neljästoista jae esittää, ja sen vuoksi on tärkeää tarkastella Roomaa huolellisesti kulkiessamme jakeiden yhdestätoista viidenteentoista läpi, sillä missä “ei ole näkyä, siellä kansa menehtyy”, ja jos ette usko Jesajan seitsemännen luvun jakeita kahdeksan ja yhdeksän, “te ette varmasti pysy lujina.”

Uriah Smith references a prophetic rule at least four times in his book, Daniel and the Revelation. That rule identifies that a prophetic power is not identified in prophecy until it becomes “connected” with the people of God. The first reference he addresses it is in connection with the introduction of Babylon into the prophetic testimony.

Uriah Smith viittaa kirjassaan Daniel and the Revelation profeetalliseen sääntöön ainakin neljä kertaa. Tuo sääntö osoittaa, ettei profeetallista valtaa yksilöidä profetiassa ennen kuin se tulee ”yhteyteen” Jumalan kansan kanssa. Ensimmäisellä kerralla hän käsittelee sitä Babylonin sisällyttämisen yhteydessä profeetalliseen todistukseen.

> “It is a manifest rule of interpretation that we may look for nations to be noticed in prophecy when they become so far connected with the people of God that mention of them becomes necessary to make the records of sacred history complete.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 46.

> ”On ilmeinen tulkintasääntö, että voimme odottaa kansakuntien tulevan huomioiduiksi profetiassa silloin, kun ne liittyvät siinä määrin Jumalan kansaan, että niiden mainitseminen tulee välttämättömäksi pyhän historian kertomusten saattamiseksi täydellisiksi.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 46.

At least three other times, Smith addresses the rule, and he points to the “league” of the Jews in each of the three, but in one reference he identifies the league as being fulfilled in 162 BC, but the other two references are in agreement with the modern historians, who identify the fulfillment of the “league” of the Jews and Rome as 161 BC.

Vähintään kolme muuta kertaa Smith käsittelee tätä sääntöä, ja hän viittaa juutalaisten ”liittoon” jokaisessa näistä kolmesta kohdasta, mutta yhdessä viittauksessa hän määrittää liiton täyttyneen vuonna 162 eKr., kun taas kaksi muuta viittausta ovat yhtäpitäviä nykyhistorioitsijoiden kanssa, jotka ajoittavat juutalaisten ja Rooman välisen ”liiton” täyttymyksen vuoteen 161 eKr.

> “It is unnecessary to remind the reader that earthly governments are not introduced into prophecy till they become in some way connected with the people of God. Rome became connected with the Jews, the people of God at that time, by the famous Jewish League, BC 161. 1 Maccabees 8; Josephus’s Antiquities, book 12, chapter 10, section 6; Prideaux, Vol. II, page 166. But seven years before this, that is, in BC 168, Rome had conquered Macedonia, and made that country a part of its empire. Rome is therefore introduced into prophecy just as, from the conquered Macedonian horn of the goat, it is going forth to new conquests in other directions. It therefore appeared to the prophet, or may be properly spoken of in this prophecy, as coming forth from one of the horns of the goat.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 175.

> ”On tarpeetonta muistuttaa lukijaa siitä, että maalliset hallitukset eivät tule esiin profetiassa ennen kuin ne jollakin tavoin liittyvät Jumalan kansaan. Rooma tuli yhteyteen juutalaisten, tuona aikana Jumalan kansan, kanssa kuuluisan juutalaisliiton kautta vuonna 161 eKr. 1. Makkabealaiskirja 8; Josephuksen Muinaisajat, kirja 12, luku 10, jakso 6; Prideaux, osa II, sivu 166. Mutta seitsemän vuotta ennen tätä, toisin sanoen vuonna 168 eKr., Rooma oli valloittanut Makedonian ja tehnyt tuosta maasta osan valtakuntaansa. Rooma tuodaan siis profetiaan juuri silloin, kun se vuohen valloitettuna makedonialaisena sarvena lähtee uusiin valloituksiin muihin suuntiin. Sen vuoksi se näyttäytyi profeetalle tai siitä voidaan tässä profetiassa asianmukaisesti puhua ikään kuin se lähtisi esiin yhdestä vuohen sarvista.” Uriah Smith, Daniel ja Ilmestyskirja, 175.

But Smith also states that it was 162 BC.

Mutta Smith toteaa myös, että se oli vuonna 162 eKr.

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

> ”Saman vallan oli myös määrä asettua Pyhään maahan ja kuluttaa se. Rooma tuli liittosuhteen kautta yhteyteen Jumalan kansan, juutalaisten, kanssa vuonna 162 eKr., josta ajankohdasta alkaen sillä on huomattava sija profeetallisessa aikataulussa. Se ei kuitenkaan saanut Juudean hallintavaltaa varsinaisen valloituksen kautta ennen vuotta 63 eKr.; ja sitten seuraavalla tavalla.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

And then the third time he references the event, he again says 161 BC.

Ja sitten, viitatessaan tapahtumaan kolmannen kerran, hän sanoo jälleen 161 eKr.

> “Having taken us down through the secular events of the empire to the end of the seventy weeks, the prophet, in verse 23, takes us back to the time when the Romans became directly connected with the people of God by the Jewish league, BC 161: from which point we are then taken down in a direct line of events to the final triumph of the church, and the setting up of God’s everlasting kingdom. The Jews, being grievously oppressed by the Syrian kings, sent an embassy to Rome, to solicit the aid of the Romans, and to join themselves in ‘a league of amity and confederacy with them.’ 1 Maccabees 8; Prideaux, II, 234; Josephus’s Antiquities, book 12, chapter 10, section 6. The Romans listened to the request of the Jews, and granted them a decree, couched in these words:—

> ”Saatettuaan meidät valtakunnan maallisten tapahtumien kautta seitsemänkymmenen viikon loppuun saakka profeetta vie meidät jakeessa 23 takaisin aikaan, jolloin roomalaiset tulivat juutalaisten liiton kautta välittömään yhteyteen Jumalan kansan kanssa, vuonna 161 eKr.; tästä kohdasta meidät sitten johdetaan suorana tapahtumien jatkumona seurakunnan lopulliseen voittoon ja Jumalan iankaikkisen valtakunnan pystyttämiseen. Juutalaiset, jotka kärsivät syyrialaisten kuninkaiden ankarasta sorrosta, lähettivät lähettiläistön Roomaan pyytämään roomalaisten apua ja liittyäkseen heidän kanssaan ’ystävyys- ja liittosopimukseen’. 1 Makkabilaiskirja 8; Prideaux, II, 234; Josephuksen Muinaisajat, kirja 12, luku 10, jakso 6. Roomalaiset kuulivat juutalaisten pyynnön ja myönsivät heille säädöksen, joka oli laadittu näillä sanoilla:—”

> “‘The decree of the senate concerning a league of assistance and friendship with the nation of the Jews. It shall not be lawful for any that are subject to the Romans, to make war with the nation of the Jews, nor to assist those that do so, either by sending them corn, or ships, or money; and if any attack be made upon the Jews, the Romans shall assist them as far as they are able; and again, if any attack be made upon the Romans, the Jews shall assist them. And if the Jews have a mind to add to, or to take from, this league of assistance, that shall be done with the common consent of the Romans. And whatever addition shall thus be made, it shall be of force.’ ‘This decree,’ says Josephus, ‘was written by Eupolemus, the son of John, and by Jason, the son of Eleazer, when Judas was high priest of the nation, and Simon, his brother, was general of the army. And this was the first league that the Romans made with the Jews, and was managed after this manner.’” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 271.

> ”Senaatin säädös avunanto- ja ystävyysliitosta juutalaisten kansan kanssa. Kenenkään, joka on roomalaisten vallan alainen, ei ole lupa käydä sotaa juutalaisten kansaa vastaan eikä auttaa niitä, jotka niin tekevät, lähettämällä heille viljaa, laivoja tai rahaa; ja jos juutalaisia vastaan hyökätään, roomalaisten tulee auttaa heitä niin pitkälle kuin kykenevät; ja samoin, jos roomalaisia vastaan hyökätään, juutalaisten tulee auttaa heitä. Ja jos juutalaiset tahtovat lisätä jotakin tähän avunantoliittoon tai poistaa siitä jotakin, se tehtäköön roomalaisten yhteisellä suostumuksella. Ja mikä tahansa näin tehty lisäys on oleva voimassa.” ”Tämän säädöksen”, sanoo Josephus, ”kirjoittivat Eupolemus, Johanneksen poika, ja Jason, Eleazarin poika, siihen aikaan kun Juudas oli kansan ylipappina ja hänen veljensä Simon sotajoukon päällikkönä. Ja tämä oli ensimmäinen liitto, jonka roomalaiset tekivät juutalaisten kanssa, ja se toimitettiin tällä tavoin.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 271.

It is not my burden to explain why Smith cited 162 BC, other than my assumption it was a typo. My point is in referencing the emphasis he places upon what he identifies as “a manifest rule of interpretation that we may look for nations to be noticed in prophecy when they become so far connected with the people of God that mention of them becomes necessary to make the records of sacred history complete.” When Smith emphasizes that rule, he identifies that Rome became connected with the people of God at the “league,” of verse twenty-three in 161 BC, but Smith identifies that Rome is first introduced into the prophetic narrative in 200 BC, thirty-nine years before 161 BC.

Minun tehtäväni ei ole selittää, miksi Smith viittasi vuoteen 162 eKr., muuta kuin olettamukseni perusteella, että kyseessä oli painovirhe. Tarkoitukseni on viitata siihen painotukseen, jonka hän antaa sille, minkä hän määrittelee olevan ”selvä tulkintasääntö, jonka mukaan voimme odottaa kansakuntien tulevan huomioiduiksi ennustuksessa silloin, kun ne ovat tulleet siinä määrin yhteyteen Jumalan kansan kanssa, että niiden mainitseminen tulee välttämättömäksi pyhän historian kertomusten täydellisyyden vuoksi.” Kun Smith painottaa tätä sääntöä, hän osoittaa, että Rooma tuli yhteyteen Jumalan kansan kanssa jakeen kaksikymmentäkolme ”liitossa” vuonna 161 eKr., mutta Smith katsoo, että Rooma tuodaan ensimmäisen kerran esiin profeetallisessa kertomuksessa vuonna 200 eKr., kolmekymmentäyhdeksän vuotta ennen vuotta 161 eKr.

> “A new power is now introduced,—‘the robbers of thy people;’ literally, says Bishop Newton, ‘the breakers of thy people.’ Far away on the banks of the Tiber, a kingdom had been nourishing itself with ambitious projects and dark designs. Small and weak at first, it grew with marvelous rapidity in strength and vigor, reaching out cautiously here and there to try its prowess, and test the vigor of its warlike arm, till, conscious of its power, it boldly reared its head among the nations of the earth, and seized with invincible hand the helm of their affairs. Henceforth the name of Rome stands upon the historic page, destined for long ages to control the affairs of the world, and exert a mighty influence among the nations even to the end of time.

> ”Nyt esitellään uusi valta — ’sinun kansasi ryöstäjät’; kirjaimellisesti, piispa Newton sanoo, ’sinun kansasi murtajat’. Kaukana Tiberin rannoilla valtakunta oli ravinnut itseään kunnianhimoisilla hankkeilla ja synkillä suunnitelmilla. Aluksi pieni ja heikko, se kasvoi ihmeellisellä nopeudella voimassa ja väkevyydessä, ojentaen varovasti sinne tänne kättään koetellakseen mahtiaan ja punnitakseen sotaisan käsivartensa voimaa, kunnes se, tietoisena voimastaan, rohkeasti kohotti päänsä maan kansojen joukossa ja tarttui voittamattomalla kädellä niiden asioiden peräsimeen. Tästä lähtien Rooman nimi seisoo historian lehdellä, määrättyinä pitkinä aikakausina hallitsemaan maailman asioita ja käyttämään mahtavaa vaikutusvaltaa kansojen keskuudessa aina ajan loppuun asti.

> “Rome spoke; and Syria and Macedonia soon found a change coming over the aspect of their dream. The Romans interfered in behalf of the young king of Egypt, determined that he should be protected from the ruin devised by Antiochus and Philip. This was BC 200, and was one of the first important interferences of the Romans in the affairs of Syria and Egypt.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 256.

> ”Rooma puhui; ja Syyria sekä Makedonia havaitsivat pian muutoksen tapahtuvan unelmansa ilmeessä. Roomalaiset puuttuivat asiaan Egyptin nuoren kuninkaan hyväksi päättäneinä, että hänet oli suojeltava Antiokhoksen ja Filippoksen hänelle suunnittelemalta tuholta. Tämä tapahtui vuonna 200 eKr., ja se oli yksi roomalaisten ensimmäisistä merkittävistä puuttumisista Syyrian ja Egyptin asioihin.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 256.

Rome is first introduced into the prophetic narrative in the year 200 BC, and that introduction in verse fourteen, is the most significant reference of Rome in all of Daniel, for it is the very verse that defines Rome as the symbol that establishes the vision. Why Smith could emphasize such a rule of prophecy, then cite 161 BC, while also identifying the year 200 BC, as the point where the power of Rome was “introduced,” is not a problem I wish to resolve. If I have a question that needs to be resolved, it would be whether the rule as defined by Smith is valid or not. If it is valid, then I would argue that verse fourteen, must have a connection with the Jews, that occurred before the league of 161 BC.

Rooma tuodaan ensimmäisen kerran esiin profeetallisessa kertomuksessa vuonna 200 eKr., ja tuo johdanto jakeessa neljätoista on merkittävin viittaus Roomaan koko Danielin kirjassa, sillä juuri tuo jae määrittelee Rooman symboliksi, joka vahvistaa näyn. Miksi Smith saattoi korostaa sellaista profetian sääntöä, viitata sitten vuoteen 161 eKr. ja samalla osoittaa vuotta 200 eKr. ajankohdaksi, jolloin Rooman valta ”tuotiin esiin”, ei ole ongelma, jota haluan ratkaista. Jos minulla on kysymys, joka tarvitsee ratkaisua, se olisi, onko Smithin määrittelemä sääntö pätevä vai ei. Jos se on pätevä, väittäisin, että jakeella neljätoista täytyy olla yhteys juutalaisiin, joka tapahtui ennen vuoden 161 eKr. liittoa.

I understand that the history of verses thirteen to fifteen, are identifying a history in the last days when papal Rome intrudes herself into prophetic history, and she does so in connection with the United States, who are God’s people in that history. Because Jesus always illustrates the end with the beginning, the year 200 BC, when pagan Rome came into history, must have a connection with people of God in that history. Therefore, I agree with Smith’s rule, even if he found no direct connection between Rome and the Jews in the year 200 BC.

Ymmärrän, että jakeiden kolmestatoista viiteentoista historia osoittaa viimeisten päivien historian, jossa paavillinen Rooma tunkeutuu profeetalliseen historiaan, ja se tekee niin yhteydessä Yhdysvaltoihin, jotka ovat Jumalan kansa tuossa historiassa. Koska Jeesus havainnollistaa aina lopun alulla, vuodella 200 eKr., jolloin pakanallinen Rooma tuli historiaan, täytyy olla yhteys Jumalan kansaan tuossa historiassa. Sen tähden olen samaa mieltä Smithin säännön kanssa, vaikka hän ei löytänytkään suoraa yhteyttä Rooman ja juutalaisten välillä vuonna 200 eKr.

Verses eleven and twelve, identify the victory and aftermath of the Battle of Raphia, which occurred in 217 BC, between the Seleucid Empire, led by Antiochus III Magnus, or “The Great”, and the Ptolemaic Kingdom of Egypt, led by King Ptolemy IV Philopator. This battle occurred during the struggle for control over Coele-Syria (southern Syria) and southern Palestine, territories contested between the Ptolemaic and Seleucid kingdoms. Ptolemy IV Philopator’s victory at Raphia allowed him to maintain control over Coele-Syria and southern Palestine for a time.

Jakeet yksitoista ja kaksitoista yksilöivät Raphian taistelun voiton ja jälkiseuraukset; taistelu käytiin vuonna 217 eKr. seleukidivaltakunnan, jota johti Antiokhos III Magnus eli ”Suuri”, ja Egyptin ptolemaiosten valtakunnan välillä, jota johti kuningas Ptolemaios IV Filopator. Tämä taistelu käytiin Coele-Syyrian (Etelä-Syyrian) ja Etelä-Palestiinan hallinnasta käydyn kamppailun aikana; nämä alueet olivat Ptolemaiosten ja Seleukidien valtakuntien kiistanalaisia alueita. Ptolemaios IV Filopatorin voitto Raphiassa mahdollisti sen, että hän saattoi jonkin aikaa säilyttää hallintansa Coele-Syyrian ja Etelä-Palestiinan yli.

The Battle of Panium, which occurred seventeen years later in 200 BC, also known as the Battle of Mount Panium or the Battle of Paneas, was between the Seleucid Empire, led by King Antiochus III, and the Ptolemaic Kingdom of Egypt, led by King Ptolemy V.

Paniumin taistelu, joka käytiin seitsemäntoista vuotta myöhemmin vuonna 200 eKr. ja joka tunnetaan myös nimillä Paniuminvuoren taistelu ja Paneaksen taistelu, käytiin kuningas Antiokhos III:n johtaman Seleukidien valtakunnan ja kuningas Ptolemaios V:n johtaman Egyptin ptolemaiolaisvaltakunnan välillä.

Thirty-one years later, in 167 BC, the Maccabean Revolt, a Jewish rebellion against the Seleucid Empire’s attempts to suppress Jewish religious practices and impose Hellenistic culture, began in the town of Modein, a small town located in the region of Judea, in what is now modern-day Israel.

Kolmekymmentäyksi vuotta myöhemmin, vuonna 167 eKr., makkabilaiskapina, juutalaisten kapina Seleukidien valtakunnan pyrkimyksiä vastaan tukahduttaa juutalaiset uskonnolliset käytännöt ja pakottaa hellenistinen kulttuuri heidän omaksuttavakseen, sai alkunsa Modeinin kaupungissa, pienessä Juudean alueella sijainneessa kaupungissa nykyisen Israelin alueella.

The event in question involved the infamous Greek Seleucid ruler, Antiochus IV Epiphanes, who had imposed strict Hellenistic practices on the Jewish population, including the prohibition of Jewish religious observances and the desecration of the Temple in Jerusalem. In an effort to enforce his decrees, Antiochus sent representatives to various towns and villages to compel the Jewish inhabitants to comply with his orders.

Kyseinen tapahtuma liittyi pahamaineiseen kreikkalaiseen seleukidihallitsijaan Antiokhos IV Epifaneeseen, joka oli pakottanut juutalaisväestön noudattamaan ankaria hellenistisiä käytäntöjä, mukaan lukien juutalaisten uskonnollisten menojen kieltäminen ja Jerusalemin temppelin häpäiseminen. Pannakseen määräyksensä täytäntöön Antiokhos lähetti edustajia eri kaupunkeihin ja kyliin pakottamaan juutalaiset asukkaat tottelemaan hänen käskyjään.

In Modein, one of the Seleucid officials arrived to enforce the king’s decree by commanding the Jewish inhabitants to participate in pagan rituals and make offerings to Greek gods. An elderly Jewish priest named Mattathias refused to comply with the order and killed both a Jew who stepped forward to offer the sacrifice and the Seleucid official. This act of defiance by Mattathias and his family marked the beginning of the Maccabean Revolt against Seleucid rule.

Modeinissa eräs seleukidivirkamies saapui panemaan täytäntöön kuninkaan käskyn määräämällä juutalaiset asukkaat osallistumaan pakanallisiin menoihin ja uhraamaan kreikkalaisille jumalille. Iäkäs juutalainen pappi nimeltä Mattatias kieltäytyi tottelemasta käskyä ja surmasi sekä erään juutalaisen, joka astui esiin toimittaakseen uhrin, että seleukidivirkamiehen. Tämä Mattatiaan ja hänen perheensä uhman teko merkitsi makkabilaiskapinan alkua seleukidien valtaa vastaan.

Mattathias and his five sons, including Judas Maccabee, fled to the hills and began a guerrilla war against the Seleucid forces. The revolt eventually grew in strength and support, leading to a series of military victories against the Seleucids.

Mattatias ja hänen viisi poikaansa, heidän joukossaan Juudas Makkabi, pakenivat vuorille ja alkoivat käydä sissisotaa seleukidien joukkoja vastaan. Kapina vahvistui vähitellen ja sai yhä laajempaa kannatusta, mikä johti sarjaan sotilaallisia voittoja seleukideista.

The events at Modein in 167 BC, were a pivotal moment in Jewish history, marking the beginning of the Maccabean Revolt and the struggle for religious freedom and independence against foreign rule. The rededication of the second temple in Jerusalem, which marks the historical event celebrated during Hanukkah, occurred in 164 BC, three years before the “league” of verse twenty-three.

Vuonna 167 eKr. Modeinissa tapahtuneet tapahtumat olivat käänteentekevä hetki juutalaisten historiassa, sillä ne merkitsivät makkabilaiskapinan alkua sekä uskonnonvapauden ja itsenäisyyden puolesta käydyn taistelun alkamista vierasta valtaa vastaan. Jerusalemin toisen temppelin uudelleen vihkiminen, joka on hanukan aikana vietettävän historiallisen tapahtuman aihe, tapahtui vuonna 164 eKr., kolme vuotta ennen jakeen kaksikymmentäkolme ”liittoa”.

After reclaiming Jerusalem and the Temple, the Maccabees cleansed the Temple of the pagan defilements and restored it to its proper religious use. According to tradition, they found only a single cruse of consecrated oil, enough to light the menorah for only one day. Actually, no contemporary historical witness of that event exists, and it was not until the sixth century that the Jewish fable is found in literature. Sister White compares the apostate Jewish church with the Catholic church, especially emphasizing that both churches base the religion upon human customs and traditions. As with the many various fabricated miracles within the history of the papal Church, the fable of the one days oil lasting for eight days has no historical witness.

Jerusalemin ja temppelin takaisin vallattuaan makkabealaiset puhdistivat temppelin pakanallisista saastutuksista ja palauttivat sen oikeaan uskonnolliseen käyttöönsä. Perimätiedon mukaan he löysivät vain yhden pyhitetyn öljyn astian, joka riitti sytyttämään menoran ainoastaan yhdeksi päiväksi. Todellisuudessa tästä tapahtumasta ei ole olemassa ainoatakaan aikalaislähdettä, eikä juutalaista tarua tavata kirjallisuudessa ennen kuin vasta kuudennella vuosisadalla. Sisar White vertaa luopunutta juutalaista kirkkoa katoliseen kirkkoon korostaen erityisesti sitä, että molemmat kirkot perustavat uskonnon inhimillisiin tapoihin ja perinteisiin. Samoin kuin paavillisen kirkon historian monet erilaiset sepitetyt ihmeet, tarulla siitä, että yhden päivän öljy kesti kahdeksan päivää, ei ole historiallista todistajaa.

Verse ten, of Daniel chapter eleven, identifies the first battle of the three battles of verse forty, which I have previously identified as three battles of a cold war, as well as, three proxy wars. A sister questioned my defining the Ukrainian War, which is the second of these three wars as cold wars, for as she correctly pointed out there has been abundant death and destruction. What I have been defining in previous articles as the three battles of the “cold war”, was defined in those terms to draw a distinction between these three battles and the three World Wars that occur during the history of the earth beast of Revelation thirteen. These three wars are proxy wars and have also been defined that way.

Danielin yhdestoista luku, jae kymmenen, osoittaa jakeen neljäkymmentä kolmesta taistelusta ensimmäisen, jonka olen aiemmin yksilöinyt kylmän sodan kolmeksi taisteluksi sekä kolmeksi sijaissodaksi. Eräs sisar kyseenalaisti sen, että määrittelin Ukrainan sodan, joka on näistä kolmesta sodasta toinen, kylmäksi sodaksi, sillä kuten hän aivan oikein huomautti, kuolemaa ja hävitystä on ollut runsaasti. Se, mitä olen aiemmissa kirjoituksissa määritellyt ”kylmän sodan” kolmeksi taisteluksi, määriteltiin näillä termeillä erotukseksi näiden kolmen taistelun ja niiden kolmen maailmansodan välillä, jotka tapahtuvat Ilmestyskirjan kolmannentoista luvun maapetona tunnetun vallan historian aikana. Nämä kolme sotaa ovat sijaissotia, ja ne on myös määritelty sillä tavoin.

I intend to identify those three battles as “the three battles of verse forty” or proxy wars, from this point onward in these articles, to remove the discrepancy of identifying a hot war as a cold war. By my definition, the three battles of verse forty, do not include the battle of 1798, which is part of verse forty, but only the three battles from the time of the end in 1989 unto the Sunday law of verse forty-one. The three battles are more correctly identified as proxy wars, that are accomplished within the context of the warfare between the king of the north and the king of the south, which in the history of verse forty, represent the warfare between Catholicism (the king of the north) and Communism (the king of the south).

Aion tästä eteenpäin näissä artikkeleissa nimetä nuo kolme taistelua ”neljännenkymmenennen jakeen kolmeksi taisteluksi” eli sijaissodiksi poistaakseni sen ristiriidan, että kuuma sota määritellään kylmäksi sodaksi. Määritelmäni mukaan neljännenkymmenennen jakeen kolmeen taisteluun ei sisälly vuoden 1798 taistelu, vaikka se on osa neljättäkymmenettä jaetta, vaan ainoastaan ne kolme taistelua, jotka ulottuvat lopun ajasta vuonna 1989 aina neljännenkymmenennenensimmäisen jakeen pyhäinpäivälakiin saakka. Nuo kolme taistelua on oikeammin määriteltävä sijaissodiksi, jotka käydään pohjoisen kuninkaan ja etelän kuninkaan välisen sodankäynnin yhteydessä; neljännenkymmenennen jakeen historiassa ne edustavat katolilaisuuden (pohjoisen kuningas) ja kommunismin (etelän kuningas) välistä sodankäyntiä.

The first of those three battles identifies the victory of Catholicism over Communism in 1989, as the papacy joined with its proxy army, represented by the United States, in sweeping away the Soviet Union in 1989, though Russia, the head (or “fortress”), was left standing. The current Ukrainian War is once again a battle between Catholicism and Communism, with the papacy employing the Ukrainian government as its proxy against Russia, along with the support of the papacy’s previous proxy power, the United States, including the rest of the globalist western world. That war is represented in verses eleven and twelve, and identifies that Communism (Russia), will prevail over Catholicism.

Ensimmäinen noista kolmesta taistelusta osoittaa katolilaisuuden voiton kommunismista vuonna 1989, jolloin paavius liittoutui sijaisarmeijansa kanssa, jota Yhdysvallat edusti, pyyhkäisten pois Neuvostoliiton vuonna 1989, vaikka Venäjä, pää (tai ”linnoitus”), jätettiin pystyyn. Nykyinen Ukrainan sota on jälleen kerran taistelu katolilaisuuden ja kommunismin välillä, ja siinä paavius käyttää Ukrainan hallitusta sijaisvoimanaan Venäjää vastaan yhdessä paaviuden aikaisemman sijaisvallan, Yhdysvaltojen, sekä muun globalistisen läntisen maailman tuen kanssa. Tätä sotaa kuvataan jakeissa yksitoista ja kaksitoista, ja se osoittaa, että kommunismi (Venäjä) tulee voittamaan katolilaisuuden.

The third of those three proxy battles is represented in verse fifteen, as the Battle of Panium. The battle was between the Ptolemaic kingdom (the king of the south) and the Seleucid kingdom (the king of the north). In that battle the proxy army of Catholicism is once again the United States.

Näistä kolmesta sijaissodasta kolmas esitetään jakeessa viisitoista Paniumin taisteluna. Taistelu käytiin Ptolemaiosten valtakunnan (etelän kuninkaan) ja Seleukidien valtakunnan (pohjoisen kuninkaan) välillä. Tässä taistelussa katolilaisuuden sijaisarmeija on jälleen kerran Yhdysvallat.

In the first battle in 1989, the proxy army of the Republican horn of the United States was employed by the papacy to bring down the political structure of the Soviet Union, while leaving intact, its head (Russia). In the second battle, which is the Ukrainian war, the proxy army of the Nazi’s is defeated by Russia. In the third battle the United States, the proxy army of the papacy again defeats the king of the south.

Ensimmäisessä taistelussa vuonna 1989 Yhdysvaltojen tasavaltalaisen sarven sijaisarmeijaa käytettiin paavinvallan toimesta Neuvostoliiton poliittisen rakenteen kukistamiseksi, samalla kun sen pää (Venäjä) jätettiin koskemattomaksi. Toisessa taistelussa, joka on Ukrainan sota, Venäjä voittaa natsien sijaisarmeijan. Kolmannessa taistelussa Yhdysvallat, paavinvallan sijaisarmeija, voittaa jälleen etelän kuninkaan.

The three battles bear the signature of “Truth”, with the first and last battles being carried out by the victorious proxy army of the United States. In the first battle the head of the king of the south was left intact, and in the third battle the proxy army of the United States, becomes the head of the king of the south. The second proxy army was also the proxy army of the papacy in the Second World War. In both instances the proxy army of Nazism was and will be defeated. The papacy fully subdues all her enemies before verse sixteen, when the threefold union is accomplished.

Kolmessa taistelussa on ”Totuuden” tunnusmerkki, ja ensimmäinen sekä viimeinen taistelu käydään Yhdysvaltojen voittoisan sijaissotajoukon toimesta. Ensimmäisessä taistelussa etelän kuninkaan pää jätettiin koskemattomaksi, ja kolmannessa taistelussa Yhdysvaltojen sijaissotajoukosta tulee etelän kuninkaan pää. Toinen sijaissotajoukko oli myös paavikunnan sijaissotajoukko toisessa maailmansodassa. Kummassakin tapauksessa natsismin sijaissotajoukko kukistettiin ja tullaan kukistamaan. Paavikunta lannistaa täydellisesti kaikki vihollisensa ennen jaetta kuusitoista, jolloin kolminkertainen liitto toteutuu.

> “Ptolemy [Putin] lacked the prudence to make a good use of his victory. Had he followed up his success, he would probably have become master of the whole kingdom of Antiochus; but content with making only a few menaces and a few threats, he made peace that he might be able to give himself up to the uninterrupted and uncontrolled indulgence of his brutish passions. Thus, having conquered his enemies, he was overcome by his vices, and, forgetful of the great name which he might have established, he spent his time in feasting and lewdness.

> ”Ptolemaiokselta [Putinilta] puuttui harkintakyky käyttää voittoaan hyvin hyväkseen. Jos hän olisi seurannut menestystään loppuun asti, hänestä olisi luultavasti tullut koko Antiokhoksen valtakunnan herra; mutta tyytyen esittämään vain muutamia uhkauksia ja muutamia uhkavaatimuksia hän teki rauhan voidakseen antautua hillittömästi ja esteettä eläimellisten himojensa tyydyttämiseen. Niinpä voitettuaan vihollisensa hän joutui paheidensa voittamaksi, ja unohtaen suuren nimen, jonka hän olisi voinut vakiinnuttaa, hän kulutti aikansa pitoihin ja irstaisuuteen.”

> “His heart was lifted up by his success, but he was far from being strengthened by it; for the inglorious use he made of it caused his own subjects to rebel against him.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 254.

> ”Hänen sydämensä ylpistyi hänen menestyksensä tähden, mutta siitä huolimatta hän oli kaukana siitä, että se olisi vahvistanut häntä; sillä häpeällinen tapa, jolla hän sitä käytti, sai hänen omat alamaisensa kapinoimaan häntä vastaan.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 254.

A second witness that the victory of Putin marks his end, is with the southern kingdom of Judah’s king Uzziah, whose heart was also lifted up by his military victories, and thereafter, as with Ptolemy, sought to perform the work of the priests in the sanctuary, and was struck with leprosy and immediately removed from power. Putin’s victory in the Ukrainian war marks the beginning of his end as the king of the south (the king of atheism). His end was typified with the beginning of verse forty’s prophetic king of the south (France), which identified a revolution that overthrew the leadership, as happened with Ptolemy. Putin’s end was also represented with the end of the Soviet Union, where the leader (Gorbachev), dissolved the Soviet Union, and immediately took a job with the United Nations, the last-day globalist symbol of atheism, the king of the south. After Putin’s victory in the Ukraine, he is also typified by Napoleon at Waterloo, and the exile that followed; and also, king Uzziah, with his leprosy, and the exile that followed, as well as Ptolemy’s drunken end and the end of the Soviet Union in 1989.

Toinen todistus siitä, että Putinin voitto merkitsee hänen loppuaan, löytyy Juudan eteläisen valtakunnan kuninkaasta Ussiasta, jonka sydän myös ylpistyi hänen sotilaallisten voittojensa tähden ja joka sen jälkeen, kuten Ptolemaios, pyrki suorittamaan pappien työn pyhäkössä, minkä seurauksena hänet lyötiin spitaalilla ja poistettiin välittömästi vallasta. Putinin voitto Ukrainan sodassa merkitsee hänen loppunsa alkua etelän kuninkaana (ateismin kuninkaana). Hänen loppunsa esikuvattiin neljännenkymmenennen jakeen profeetallisen etelän kuninkaan (Ranskan) alussa, joka osoitti vallankumouksen, joka kukisti johtajuuden, niin kuin tapahtui Ptolemaioksen kohdalla. Putinin loppua kuvattiin myös Neuvostoliiton lopulla, jolloin johtaja (Gorbatšov) hajotti Neuvostoliiton ja otti välittömästi vastaan työn Yhdistyneissä Kansakunnissa, viimeisten päivien globalistisen ateismin symbolissa, etelän kuninkaassa. Putinin voiton jälkeen Ukrainassa hänet esikuvataan myös Napoleonissa Waterloossa ja sitä seuranneessa karkotuksessa; samoin kuningas Ussiassa, hänen spitaalissaan ja sitä seuranneessa karkotuksessa, sekä Ptolemaioksen juopuneessa lopussa ja Neuvostoliiton lopussa vuonna 1989.

The Battle of Panium occurred in 200 BC, and in that very year Rome openly intercedes into history. Their insertion into the prophetic narrative precedes the conquering of Jerusalem represented in verse sixteen, and fulfilled in 63 BC. at the time she proclaimed that she was the defender of the child king in Egypt. In the third battle of verse forty, involving the kings of the north and south, the papacy will insert itself into history again, pretending to be the protector of Russia. At that same time Seleucus, in the type, defeated Ptolemy in the battle of Panium, thus identifying that the United States, the proxy army of the papacy in the first and last battles of verse forty, defeats “Egypt” (the king of the south).

Paniumin taistelu käytiin vuonna 200 eKr., ja juuri tuona samana vuonna Rooma puuttuu avoimesti historian kulkuun. Sen astuminen profeetalliseen kertomukseen edeltää jakeessa kuusitoista kuvattua Jerusalemin valloittamista, joka täyttyi vuonna 63 eKr., jolloin se julisti olevansa Egyptin lapsikuninkaan puolustaja. Jakeen neljänkymmenen kolmannessa taistelussa, johon osallistuvat pohjoisen ja etelän kuninkaat, paavius tulee jälleen puuttumaan historian kulkuun tekeytyen Venäjän suojelijaksi. Tuolloin myös Seleukos, esikuvassa, voitti Ptolemaioksen Paniumin taistelussa, osoittaen siten, että Yhdysvallat, paaviuden sijaisarmeija jakeen neljänkymmenen ensimmäisessä ja viimeisessä taistelussa, voittaa ”Egyptin” (etelän kuninkaan).

In the year 200 BC, we symbolically find the papacy, as the whore of Tyre begins to sing her songs of fornication in advance of the threefold union at the Sunday law of verse sixteen. At the same time the United States prevails over the United Nations, thus securing its position as the premier king of the ten kings. All the dynamics of the threefold union that are accomplished at the Sunday law, are settled before verse sixteen.

Vuonna 200 eKr. löydämme vertauskuvallisesti paaviuden, kun Tyyron portto alkaa laulaa haureutensa lauluja ennakolta jakeen kuusitoista sunnuntailaissa tapahtuvaa kolminkertaista liittoa varten. Samalla Yhdysvallat saa yliotteen Yhdistyneistä kansakunnista ja siten varmistaa asemansa kymmenen kuninkaan ylimpänä kuninkaana. Kaikki ne kolminkertaisen liiton dynamiikat, jotka toteutuvat sunnuntailaissa, on ratkaistu ennen jaetta kuusitoista.

The dragon power’s political structure, as represented by the United Nations, agrees, in verse sixteen, to give its political structure to the beast, but before it does so the papacy conquers the religion of the dragon. Paganism must once again, be taken away. Protestantism was removed in the Reagan years, in the first battle of verse forty, and in the time of the last Republican president the religion of the dragon will also be placed into subjection to the religion of Catholicism, as it was in the year 508. The process of removing any religious resistance to the papacy being placed upon the throne began in the Reagan years, and it ends in the Trump years. The resistance of apostate Protestantism against Catholicism was removed in the first battle of verse forty, and the resistance of spiritualism will be removed in the last battle of verse forty.

Lohikäärmeen vallan poliittinen rakenne, jota Yhdistyneet Kansakunnat edustavat, suostuu jakeessa kuusitoista antamaan poliittisen rakenteensa pedolle, mutta ennen kuin se tekee niin, paavius valloittaa lohikäärmeen uskonnon. Pakanuus on jälleen otettava pois. Protestantismi poistettiin Reaganin vuosina, neljännenkymmenennen jakeen ensimmäisessä taistelussa, ja viimeisen republikaanipresidentin aikana myös lohikäärmeen uskonto alistetaan katolilaisuuden uskonnon alaisuuteen, niin kuin tapahtui vuonna 508. Prosessi, jossa poistetaan kaikki uskonnollinen vastustus paaviuden valtaistuimelle asettamista vastaan, alkoi Reaganin vuosina ja päättyy Trumpin vuosina. Luopioprotestantismin vastustus katolilaisuutta vastaan poistettiin neljännenkymmenennen jakeen ensimmäisessä taistelussa, ja spiritismin vastustus poistetaan neljännenkymmenennen jakeen viimeisessä taistelussa.

In the same complicated interplay of human events, apostate Protestantism must establish itself as the religious and political authority over the ten kings of Revelation chapter seventeen. Thus, the Battle of Panium is identifying when the United States prevails over the United Nations, just before the Sunday law of verse sixteen.

Samassa mutkikkaassa inhimillisten tapahtumien vuorovaikutuksessa luopioprotestantismin on vakiinnutettava asemansa uskonnollisena ja poliittisena auktoriteettina Ilmestyskirjan seitsemännentoista luvun kymmenen kuninkaan ylitse. Niinpä Paniumin taistelu yksilöi hetken, jolloin Yhdysvallat saa yliotteen Yhdistyneistä kansakunnista juuri ennen kuudennentoista jakeen sunnuntailakia.

It is an established rule of prophecy that the dragon, the beast and the false prophet each have their own peculiar prophetic characteristics. One of those prophetic characteristics is that the beast (Catholicism), is always prophetically located in the city of Rome. The False Prophet is always prophetically located in the United States. But with the dragon, the characteristic of where the dragon is prophetically located is that it always moves. The dragon began in heaven, then came to the Garden of Eden, and eventually the dragon is located in Egypt.

Vakiintunut profetian sääntö on, että lohikäärmeellä, pedolla ja väärällä profeetalla on kullakin omat erityiset profeetalliset tuntomerkkinsä. Yksi näistä profeetallisista tuntomerkeistä on se, että peto (katolisuus) sijaitsee profeetallisesti aina Rooman kaupungissa. Väärä profeetta sijaitsee profeetallisesti aina Yhdysvalloissa. Mutta lohikäärmeen kohdalla sen profeetallista sijaintia luonnehtii se, että se on aina liikkeessä. Lohikäärme alkoi taivaassa, tuli sitten Eedenin puutarhaan, ja lopulta lohikäärme sijaitsee Egyptissä.

> Speak, and say, Thus saith the Lord God; Behold, I am against thee, Pharaoh king of Egypt, the great dragon that lieth in the midst of his rivers, which hath said, My river is mine own, and I have made it for myself. Ezekiel 29:3.

> Puhu ja sano: Näin sanoo Herra Jumala: Katso, minä käyn sinun kimppuusi, farao, Egyptin kuningas, suuri lohikäärme, joka makaa virtojensa keskellä, joka sanoo: Minun virtani on minun omani, ja minä olen tehnyt sen itselleni. Hesekiel 29:3.

The prophetic location of the dragon moves. In the time of John, the seat of the dragon, which represents its throne, was identified as being in Pergamos.

Lohikäärmeen profeetallinen sijainti siirtyy. Johanneksen aikana lohikäärmeen istuimen, joka edustaa sen valtaistuinta, katsottiin olevan Pergamossa.

> And to the angel of the church in Pergamos write; These things saith he which hath the sharp sword with two edges; I know thy works and where thou dwellest, even where Satan’s seat is: and thou holdest fast my name, and hast not denied my faith, even in those days wherein Antipas was my faithful martyr, who was slain among you, where Satan dwelleth. Revelation 2:12, 13.

> Ja Pergamon seurakunnan enkelille kirjoita: Näin sanoo hän, jolla on se kaksiteräinen terävä miekka: Minä tiedän sinun tekosi ja missä sinä asut, siellä missä on saatanan valtaistuin; ja sinä pidät lujasti kiinni minun nimestäni etkä ole kieltänyt minun uskoani niinäkään päivinä, jolloin Antipas, minun uskollinen marttyyrini, tapettiin teidän keskuudessanne, siellä missä saatana asuu. Ilmestys 2:12, 13.

The practice of pagan Rome was to bring all the pagan deities they became associated with back to the city of Rome, and represent them in the Pantheon Temple. This is why Daniel records that the “place of his sanctuary was cast down.” The place of pagan Rome’s sanctuary was the city of Rome, which was cast down by Constantine in the year 330, but the sanctuary that was “in” Rome was the Pantheon Temple, Pan-Theon meaning, “the temple of all the gods”. The Romans moved the location of Satan’s seat to the Pantheon Temple from Pergamos. Sister White informs us that pagan Rome is the dragon.

Pakanallisen Rooman tapana oli tuoda kaikki ne pakanalliset jumaluudet, joiden yhteyteen se joutui, takaisin Rooman kaupunkiin ja esittää ne Pantheon-temppelissä. Tästä syystä Daniel kirjoittaa, että ”hänen pyhäkkönsä paikka kukistettiin”. Pakanallisen Rooman pyhäkön paikka oli Rooman kaupunki, jonka Konstantinus kukisti vuonna 330, mutta se pyhäkkö, joka oli ”Roomassa”, oli Pantheon-temppeli; Pan-Theon merkitsee ”kaikkien jumalien temppeliä”. Roomalaiset siirsivät saatanan istuimen sijainnin Pergamosta Pantheon-temppeliin. Sis. White ilmoittaa meille, että pakanallinen Rooma on lohikäärme.

> “Thus while the dragon, primarily, represents Satan, it is, in a secondary sense, a symbol of pagan Rome.” The Great Controversy, 439.

> ”Näin ollen lohikäärme, vaikka se ensisijaisesti edustaakin Saatanaa, on toissijaisessa merkityksessä pakanallisen Rooman vertauskuva.” Suuri taistelu, 439.

Pagan Rome divided into ten nations, and France became the king of the south when it introduced the atheism of Egypt during the French Revolution. By 1917, the dragon had moved from France to Russia. Verse ten represents 1989, and verses eleven and twelve, represent the battles of “the borderline” (Raphia and Ukraine), and the battle of Panium represents the third step the papacy accomplishes as she secures the threefold union in verse sixteen. It represents the hidden history of verse forty.

Pakanallinen Rooma jakautui kymmeneksi kansakunnaksi, ja Ranskasta tuli etelän kuningas, kun se Ranskan vallankumouksen aikana toi esiin Egyptin ateismin. Vuoteen 1917 mennessä lohikäärme oli siirtynyt Ranskasta Venäjälle. Jae kymmenen edustaa vuotta 1989, ja jakeet yksitoista ja kaksitoista edustavat ”rajamaan” taisteluita (Rafia ja Ukraina), ja Paniumin taistelu edustaa sitä kolmatta askelta, jonka paavius toteuttaa varmistaessaan kolminkertaisen liiton jakeessa kuusitoista. Se edustaa jakeen neljäkymmentä kätkettyä historiaa.

We will continue this study in the next article.

Jatkamme tätä tutkielmaa seuraavassa artikkelissa.

> When Jesus came into the coasts of Caesarea Philippi [Panium], he asked his disciples, saying, Whom do men say that I the Son of man am? And they said, Some say that thou art John the Baptist: some, Elias; and others, Jeremias, or one of the prophets. He saith unto them, But whom say ye that I am? And Simon Peter answered and said, Thou art the Christ, the Son of the living God. And Jesus answered and said unto him, Blessed art thou, Simon Barjona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but my Father which is in heaven. And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Then charged he his disciples that they should tell no man that he was Jesus the Christ. From that time forth began Jesus to show unto his disciples, how that he must go unto Jerusalem, and suffer many things of the elders and chief priests and scribes, and be killed, and be raised again the third day. Matthew 16:13–21.

> Kun Jeesus tuli Kesarea Filippin [Paniumin] seuduille, hän kysyi opetuslapsiltaan sanoen: Kenen ihmiset sanovat minun, Ihmisen Pojan, olevan? He sanoivat: Toiset sanovat, että sinä olet Johannes Kastaja; toiset Elia; ja toiset Jeremia tai joku profeetoista. Hän sanoi heille: Mutta kenen te sanotte minun olevan? Simon Pietari vastasi ja sanoi: Sinä olet Kristus, elävän Jumalan Poika. Jeesus vastasi ja sanoi hänelle: Autuas olet sinä, Simon Barjona, sillä liha ja veri eivät ole sitä sinulle ilmoittaneet, vaan minun Isäni, joka on taivaissa. Ja minä myös sanon sinulle: sinä olet Pietari, ja tälle kalliolle minä rakennan seurakuntani, eivätkä tuonelan portit ole sitä voittavat. Ja minä annan sinulle taivasten valtakunnan avaimet; ja minkä sinä sidot maan päällä, se on sidottu taivaissa, ja minkä sinä päästät maan päällä, se on päästetty taivaissa. Silloin hän ankarasti kielsi opetuslapsiaan sanomasta kenellekään, että hän oli Jeesus Kristus. Siitä lähtien Jeesus alkoi osoittaa opetuslapsilleen, että hänen täytyi mennä Jerusalemiin ja kärsiä paljon vanhimmilta ja ylipapeilta ja kirjanoppineilta, ja tulla tapetuksi, ja nousta kolmantena päivänä ylös. Matteus 16:13–21.

Back to Articles