Article

# Elijah - Number Thirteen

Elia – Numero kolmetoista

Forty-six

Neljäkymmentäkuusi

Author

Jeff Pippenger

Published

October 19, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the previous article we were aligning Elijah with the history of 1798 through 1844. Elijah symbolically enters that history when William Miller was raised up to proclaim the first angel’s message. The widow of Sarepta represents a faithful church that is gathering two sticks, or two nations that would become one nation on October 22, 1844.

Edellisessä artikkelissa yhdistimme Elian vuosiin 1798–1844 ulottuvaan historiaan. Elia astuu symbolisesti tähän historiaan silloin, kun William Miller herätettiin julistamaan ensimmäisen enkelin sanomaa. Sareptan leski edustaa uskollista seurakuntaa, joka kokoaa kahta puuta, eli kahta kansakuntaa, joista tuli yksi kansakunta 22. lokakuuta 1844.

> And say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, and bring them into their own land: And I will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all: and they shall be no more two nations, neither shall they be divided into two kingdoms any more at all: Neither shall they defile themselves any more with their idols, nor with their detestable things, nor with any of their transgressions: but I will save them out of all their dwelling places, wherein they have sinned, and will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God. And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children for ever: and my servant David shall be their prince forever. Moreover I will make a covenant of peace with them; it shall be an everlasting covenant with them: and I will place them, and multiply them, and will set my sanctuary in the midst of them for evermore. My tabernacle also shall be with them: yea, I will be their God, and they shall be my people. And the heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them for evermore. Ezekiel 37:21–28.

> Ja sano heille: Näin sanoo Herra, Herra: Katso, minä otan israelilaiset pakanakansojen seasta, minne he ovat menneet, ja kokoan heidät joka taholta ja vien heidät omaan maahansa. Ja minä teen heistä yhden kansan siinä maassa, Israelin vuorilla; ja yksi kuningas on oleva heidän kaikkien kuninkaansa. Eivätkä he enää ole kahtena kansana, eivätkä enää milloinkaan jakaudu kahdeksi valtakunnaksi. Eivätkä he enää saastuta itseänsä epäjumalillaan eivätkä iljetyksillään eivätkä millään rikkomuksillaan; vaan minä pelastan heidät kaikista heidän asuinsijoistaan, joissa he ovat syntiä tehneet, ja puhdistan heidät. Niin he ovat minun kansani, ja minä olen heidän Jumalansa. Ja minun palvelijani Daavid on oleva heidän kuninkaansa, ja heillä kaikilla on oleva yksi paimen. Ja he vaeltavat minun oikeuksieni mukaan ja noudattavat minun säädöksiäni ja tekevät niiden mukaan. Ja he asuvat siinä maassa, jonka minä annoin palvelijalleni Jaakobille, jossa teidän isänne ovat asuneet; he asuvat siinä, he itse ja heidän lapsensa ja heidän lastensa lapset, iankaikkisesti. Ja minun palvelijani Daavid on oleva heidän ruhtinaansa iankaikkisesti. Ja minä teen heidän kanssansa rauhanliiton; se on oleva heille iankaikkinen liitto. Ja minä istutan heidät paikoillensa ja teen heidät lukuisiksi ja asetan pyhäkköni heidän keskellensä iankaikkisesti. Minun asumukseni on myös oleva heidän yllänsä; ja minä olen heidän Jumalansa, ja he ovat minun kansani. Ja pakanakansat tulevat tietämään, että minä, Herra, pyhitän Israelin, kun minun pyhäkköni on oleva heidän keskellänsä iankaikkisesti. Hesekiel 37:21–28.

There are several blessings Ezekiel identifies that are promised to the two sticks, that are two nations that become one nation. We will begin by considering four of those blessings that Sister White has marked as four “comings,” which were all fulfilled at the same time, on October 22, 1844.

Hesekiel yksilöi useita siunauksia, jotka on luvattu kahdelle sauvalla, kahdelle kansakunnalle, joista tulee yksi kansakunta. Aloitamme tarkastelemalla neljää näistä siunauksista, jotka sisar White on merkinnyt neljäksi ”tulemiseksi” ja jotka kaikki täyttyivät samanaikaisesti 22. lokakuuta 1844.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> Kristuksen tuleminen meidän ylimmäiseksi papiksemme kaikkeinpyhimpään pyhäkön puhdistamista varten, josta Danielin kirjassa 8:14 esitetään; Ihmisen Pojan tuleminen Vanhaikäisen tykö, kuten Danielin kirjassa 7:13 kuvataan; ja Herran tuleminen temppeliinsä, josta Malakia ennusti, ovat saman tapahtuman kuvauksia; ja samaa esittää myös yljän tuleminen häihin, jonka Kristus kuvasi vertauksessa kymmenestä neitsyestä Matteuksen evankeliumin 25. luvussa.” Suuri taistelu, s. 426.

The first “coming” Sister White references, is the coming of the high priest for the “cleansing of the sanctuary,” that was to take place at the end of twenty-three hundred years. That verse provides the answer, to the question of Daniel eight and verse thirteen which asks, “How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot?” Verse fourteen identifies that the cleansing of the sanctuary would begin at the end of twenty-three hundred years. Ezekiel says that God will “take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, … and the nation that is gathered will no longer defile themselves” for God would “cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God.”

Ensimmäinen ”tuleminen”, johon sisar White viittaa, on ylimmäisen papin tuleminen ”pyhäkön puhdistamiseksi”, jonka oli määrä tapahtua kahdentuhannen kolmensadan vuoden päättyessä. Tuo jae antaa vastauksen Danielin kirjan kahdeksannen luvun kolmattatoista jaetta koskevaan kysymykseen, jossa kysytään: ”Kuinka kauan kestää näky jokapäiväisestä uhrista ja hävityksen rikkomuksesta, joka saattaa sekä pyhäkön että joukon tallattavaksi?” Neljästoista jae osoittaa, että pyhäkön puhdistaminen alkaisi kahdentuhannen kolmensadan vuoden päättyessä. Hesekiel sanoo, että Jumala ”ottaa Israelin lapset pakanakansojen seasta, minne he ovat menneet, ja kokoaa heidät joka puolelta, … eikä koottu kansa enää saastuta itseään”, sillä Jumala ”puhdistaa heidät; ja niin he ovat minun kansani, ja minä olen heidän Jumalansa.”

On October 22, 1844, the second “coming” Sister White referred to, was the fulfillment of Daniel chapter seven, verse thirteen, which identifies that the Son of man would come to the Ancient of days, to receive a kingdom. Ezekiel says that God “will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all.” Ezekiel represents Christ as king with the name of “David,” when he says that “David my servant shall be king over them.” He also identifies Christ, as David, would be their “one shepherd” and that His “servant David shall” also “be their prince forever.” A king by definition needs his title as king, and he needs a dominion to rule over and citizens of his kingdom. If there are no citizens, there would be no kingdom.

22. lokakuuta 1844 se toinen ”tuleminen”, johon sisar White viittasi, oli Danielin kirjan seitsemännen luvun, jakeen kolmetoista, täyttymys; siinä osoitetaan, että Ihmisen Pojan tuli tulla Vanhaikäisen tykö vastaanottamaan valtakunta. Hesekiel sanoo, että Jumala ”tekee heistä yhden kansan siinä maassa, Israelin vuorilla; ja yksi kuningas on oleva kuninkaana heille kaikille”. Hesekiel esittää Kristuksen kuninkaana nimellä ”Daavid”, sanoessaan, että ”Daavid, minun palvelijani, on oleva heidän kuninkaansa”. Hän osoittaa myös, että Kristus Daavidina olisi heidän ”yksi paimenensa” ja että hänen ”palvelijansa Daavid on” myös ”oleva heidän ruhtinaansa iankaikkisesti”. Kuningas tarvitsee määritelmänsä mukaisesti kuninkaan arvonimensä, ja hän tarvitsee hallittavakseen valtapiirin sekä valtakuntansa alamaiset. Jos alamaisia ei ole, ei myöskään olisi valtakuntaa.

> I saw in the night visions, and, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of days, and they brought him near before him. And there was given him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve him: his dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away, and his kingdom that which shall not be destroyed. Daniel 7:13, 14.

> Minä näin yöllisissä näyissäni, ja katso, taivaan pilvien kanssa tuli yksi, Ihmisen Pojan kaltainen, ja hän saapui Vanhaikäisen tykö, ja hänet tuotiin hänen eteensä. Ja hänelle annettiin valta, kunnia ja valtakunta, niin että kaikki kansat, kansakunnat ja kielet palvelisivat häntä; hänen valtansa on iankaikkinen valta, joka ei häviä, ja hänen valtakuntansa on sellainen, joka ei koskaan tuhoudu. Daniel 7:13, 14.

The third “coming” identified by Sister White was when Christ, as “the messenger of the covenant” suddenly came to His temple to purify the sons of Levi. Ezekiel says that Christ “will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God,” and that “moreover” He would make “a covenant of peace with them,” which will “be an everlasting covenant.” The covenant would be accomplished when God would “set” His “sanctuary in the midst of them,” and that the “heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them.”

Kolmas Sister Whiten yksilöimä ”tuleminen” oli se, kun Kristus ”liiton sanansaattajana” äkisti tuli temppeliinsä puhdistaakseen Leevin pojat. Hesekiel sanoo, että Kristus ”puhdistaa heidät; niin he ovat minun kansani, ja minä olen heidän Jumalansa”, ja että ”vieläpä” Hän tekisi heidän kanssaan ”rauhan liiton”, joka on oleva ”iankaikkinen liitto”. Liitto toteutuisi, kun Jumala ”asettaisi” ”pyhäkkönsä heidän keskellensä”, ja että ”pakanat tulevat tietämään, että minä, Herra, pyhitän Israelin, kun minun pyhäkköni on heidän keskellänsä”.

> Behold, I will send my messenger, and he shall prepare the way before me: and the Lord, whom ye seek, shall suddenly come to his temple, even the messenger of the covenant, whom ye delight in: behold, he shall come, saith the Lord of hosts. But who may abide the day of his coming? and who shall stand when he appeareth? for he is like a refiner’s fire, and like fullers’ soap: And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:1–4.

> Katso, minä lähetän sanansaattajani, ja hän on valmistava tien minun eteeni; ja Herra, jota te etsitte, on äkisti tuleva temppeliinsä, liiton enkeli, jota te halajatte; katso, hän tulee, sanoo Herra Sebaot. Mutta kuka kestää hänen tulonsa päivän, ja kuka voi pysyä, kun hän ilmestyy? Sillä hän on niin kuin sulattajan tuli ja niin kuin pesijäin saippua. Ja hän istuu sulattajana ja hopean puhdistajana; ja hän puhdistaa Leevin pojat ja perkaa heidät niin kuin kullan ja hopean, niin että he voivat tuoda Herralle uhrilahjan vanhurskaudessa. Silloin on Juudan ja Jerusalemin uhrilahja otollinen Herralle niin kuin muinaisina päivinä ja niin kuin entisinä vuosina. Malakia 3:1–4.

The messenger that prepared the way for Christ, the “messenger of the covenant” in the history of 1798 through 1844, was Elijah, as represented by William Miller. When Christ, suddenly came to His temple, He purified the “sons of Levi” as a “refiner’s fire.”

Sanansaattaja, joka valmisti tietä Kristukselle, ”liiton sanansaattajalle”, vuosien 1798–1844 historiassa, oli Elia, William Millerin edustamana. Kun Kristus äkisti tuli temppeliinsä, Hän puhdisti ”Leevin pojat” ”sulattajan tulena”.

The other “coming” that was fulfilled on October 22, 1844, was the coming of the bridegroom. Twice Ezekiel identifies that the nation that was gathered from two sticks would be God’s “people, and” that He “will be their God.” This was accomplished with the marriage. On October 22, 1844, the four prophecies that were fulfilled which Sister White refers to, are all identified by the testimony of Ezekiel’s two sticks.

Toinen ”tulemus”, joka täyttyi 22. lokakuuta 1844, oli yljän tulemus. Kaksi kertaa Hesekiel osoittaa, että kansakunta, joka koottiin kahdesta sauvasta, olisi Jumalan ”kansa, ja” että Hän ”on oleva heidän Jumalansa”. Tämä toteutui avioliiton kautta. 22. lokakuuta 1844 ne neljä profetiaa, jotka täyttyivät ja joihin sisar White viittaa, kaikki yksilöidään Hesekielin kahden sauvan todistuksen kautta.

Elijah represents the messenger that prepares the way for the messenger of the covenant. Christ identified John the Baptist as the messenger that prepared the way for his first coming. Sister White identified William Miller as Elijah, and Miller prepared the way for Christ to come as the “high priest,” the “Son of man,” the “messenger of the covenant” and the “bridegroom.”

Elia edustaa sanansaattajaa, joka valmistaa tien liiton sanansaattajalle. Kristus osoitti Johannes Kastajan olevan se sanansaattaja, joka valmisti tien hänen ensimmäiselle tulemiselleen. Sisar White osoitti William Millerin olevan Elia, ja Miller valmisti tien Kristuksen tulemiselle ”ylimmäisenä pappina”, ”Ihmisen Poikana”, ”liiton sanansaattajana” ja ”ylkänä”.

After three and a half years, Elijah came from Sarepta, where he had stayed with the widow and her son and commanded Ahab to call all Israel to Carmel. Ezekiel says the heathen would know that God was God, when He placed his sanctuary in the midst of the nation that was gathered together from the two sticks. At Mount Carmel Elijah told Israel to choose whether God was God or Baal was God, but he placed the question in the context of not only who was the true God, but also in the context of who was the true prophet.

Kolmen ja puolen vuoden kuluttua Elia tuli Sareptasta, jossa hän oli viipynyt lesken ja tämän pojan luona, ja käski Ahabia kutsumaan koko Israelin Karmelille. Hesekiel sanoo, että pakanat saisivat tietää, että Jumala oli Jumala, kun Hän asettaisi pyhäkkönsä sen kansan keskelle, joka oli koottu yhteen niistä kahdesta sauvasta. Karmelinvuorella Elia kehotti Israelia valitsemaan, oliko Jumala Jumala vai oliko Baal Jumala, mutta hän asetti kysymyksen yhteyteen, jossa oli kyse ei ainoastaan siitä, kuka oli tosi Jumala, vaan myös siitä, kuka oli tosi profeetta.

> And Elijah came unto all the people, and said, How long halt ye between two opinions? if the Lord be God, follow him: but if Baal, then follow him. And the people answered him not a word. Then said Elijah unto the people, I, even I only, remain a prophet of the Lord; but Baal’s prophets are four hundred and fifty men. 1 Kings 18:21, 22.

> Ja Elia tuli kaiken kansan eteen ja sanoi: Kuinka kauan te horjutte kahden mielipiteen välillä? Jos Herra on Jumala, seuratkaa häntä; mutta jos Baal, niin seuratkaa häntä. Eikä kansa vastannut hänelle sanaakaan. Silloin Elia sanoi kansalle: Minä, minä yksin, olen jäänyt jäljelle Herran profeetaksi; mutta Baalin profeettoja on neljäsataa viisikymmentä miestä. 1. Kun. 18:21, 22.

All Israel, including Ahab, knew Elijah’s God was God, when fire came down from heaven and consumed Elijah’s offering. The descent of the fire on mount Carmel marks when God placed His sanctuary in the midst of the nation made of two sticks. The miracle of fire at Mount Carmel demonstrated that God was God, and Baal was a false god.

Koko Israel, Ahab mukaan luettuna, tiesi Elian Jumalan olevan Jumala, kun tuli lankesi taivaasta ja kulutti Elian uhrin. Tulen laskeutuminen Karmelin vuorelle merkitsee sitä hetkeä, jolloin Jumala asetti pyhäkkönsä kahdesta sauvasta muodostuneen kansan keskelle. Tulen ihme Karmelin vuorella osoitti, että Jumala oli Jumala ja Baal oli väärä jumala.

The miracle in Sarepta, when Elijah laid upon the widow’s dead son three times, proved to her that Elijah was a man of God, and the miracle at Carmel accomplished the same thing. Not only did the fire of Carmel prove God was God, but it demonstrated that Elijah was God’s true prophet, in contrast with the prophets of Baal and the prophets of the groves. In the history of 1840 through 1844, Miller and the Millerites were demonstrated to be the true prophets, in contrast with the false prophets of apostate Protestantism, who in that very history had manifested that they were the daughters of Jezebel.

Sareptassa tapahtunut ihme, kun Elia asettui lesken kuolleen pojan päälle kolme kertaa, osoitti hänelle, että Elia oli Jumalan mies, ja Karmelin ihme sai aikaan saman. Karmelin tuli ei ainoastaan todistanut, että Jumala oli Jumala, vaan se osoitti myös, että Elia oli Jumalan tosi profeetta, vastakohtana Baalin profeetoille ja lehtojen profeetoille. Vuosien 1840–1844 historiassa Millerin ja milleriittien osoitettiin olevan tosi profeettoja, vastakohtana luopioprotestantismin väärille profeetoille, jotka juuri tuossa historiassa olivat ilmaisseet olevansa Iisebelin tyttäriä.

Elijah at Carmel represents the work of identifying the true Protestant horn, for the sixth kingdom of Bible prophecy, the earth beast of Revelation thirteen, has a horn of Protestantism and a horn of Republicanism, and it had just started its reign in 1798. In 1798, at the end of three and a half years of Jezebel’s rule, Elijah came from Sarepta to make a clear distinction of which church was the horn of Protestantism on the earth beast.

Elia Karmelilla edustaa sitä työtä, jossa tunnistetaan todellinen protestanttinen sarvi, sillä Raamatun profetian kuudennella valtakunnalla, Ilmestyskirjan kolmannentoista luvun maapetolla, on protestantismin sarvi ja republikanismin sarvi, ja se oli juuri alkanut hallita vuonna 1798. Vuonna 1798, Iisebelin hallituskauden kolmen ja puolen vuoden päättyessä, Elia tuli Sareptasta tehdäkseen selväksi eron siinä, mikä kirkko oli maapedon protestantismin sarvi.

The widow of Sarepta was traveling from the history of Thyatira to the marriage, where her widowhood was to be removed. Her resurrected son represents those that were murdered by Jezebel during the three and a half years of drought. The two sticks she was gathering for a fire was the two houses of literal Israel that were to be gathered together as one nation, and that nation was spiritual Israel. The widow was going to use the two sticks to build a fire, which took place at Carmel and on October 22, 1844, when the messenger of the covenant purified the sons of Levi with a “refiner’s fire.”

Sareptan leski kulki Thyatiran historiasta kohti avioliittoa, jossa hänen leskeytensä oli määrä poistaa. Hänen ylösnoussut poikansa edustaa niitä, jotka Iisebel murhautti kolmen ja puolen vuoden kuivuuden aikana. Ne kaksi puuta, joita hän keräsi tulta varten, olivat kirjaimellisen Israelin kaksi huonetta, jotka oli määrä koota yhdeksi kansaksi, ja tuo kansa oli hengellinen Israel. Leski aikoi käyttää noita kahta puuta sytyttääkseen tulen, mikä tapahtui Karmelilla ja 22. lokakuuta 1844, jolloin liiton sanansaattaja puhdisti Leevin pojat ”sulattajan tulella”.

Fire is a symbol of the outpouring of God’s Spirit, which took place at Carmel and at the Midnight Cry that climaxed on October 22, 1844.

Tuli on Jumalan Hengen vuodatuksen vertauskuva, joka tapahtui Karmelilla ja keskiyön huudossa, joka huipentui 22. lokakuuta 1844.

> And when the day of Pentecost was fully come, they were all with one accord in one place. And suddenly there came a sound from heaven as of a rushing mighty wind, and it filled all the house where they were sitting. And there appeared unto them cloven tongues like as of fire, and it sat upon each of them. And they were all filled with the Holy Ghost, and began to speak with other tongues, as the Spirit gave them utterance. Acts 2:1–4.

> Ja kun helluntaipäivä oli tullut, he olivat kaikki yksimielisesti koolla samassa paikassa. Ja yhtäkkiä tuli taivaasta humaus, niin kuin olisi käynyt raju tuulispää, ja se täytti koko huoneen, jossa he istuivat. Ja he näkivät ikään kuin tulisia kieliä, jotka jakaantuivat ja asettuivat itse kunkin heidän päälleen. Ja he tulivat kaikki Pyhällä Hengellä täytetyiksi ja alkoivat puhua muilla kielillä sen mukaan, mitä Henki antoi heidän puhuttavakseen. Apostolien teot 2:1–4.

The outpouring of the Spirit represents the proclamation of a message, and the widow was going to make a fire, so she could prepare some food to eat, which is a message.

Hengen vuodattaminen edustaa sanoman julistamista, ja leski aikoi sytyttää tulen voidakseen valmistaa syötäväksi jotakin ruokaa, mikä on sanoma.

> And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:9, 10.

> Ja minä menin enkelin luo ja sanoin hänelle: Anna minulle se pieni kirja. Ja hän sanoi minulle: Ota se ja syö se; se on tekevä vatsasi karvaaksi, mutta suussasi se on oleva makea kuin hunaja. Ja minä otin sen pienen kirjan enkelin kädestä ja söin sen; ja se oli suussani makea kuin hunaja, mutta heti kun olin sen syönyt, vatsani tuli karvaaksi. Ilmestys 10:9, 10.

The message that was immediately proclaimed to Jezebel by Ahab was that Elijah’s God was the true God, for Ahab had just witnessed Elijah’s God answer by fire. The message that was immediately opened up on October 22, 1844 was the third angel’s message. In either case, the message delivered by Ahab or the third angel’s message infuriates Jezebel.

Sanoma, jonka Ahab viipymättä toi Iisebelille, oli se, että Elian Jumala oli tosi Jumala, sillä Ahab oli juuri nähnyt Elian Jumalan vastaavan tulella. Sanoma, joka 22. lokakuuta 1844 välittömästi avautui, oli kolmannen enkelin sanoma. Kummassakin tapauksessa Ahabin välittämä sanoma tai kolmannen enkelin sanoma saattaa Iisebelin raivon valtaan.

> But tidings out of the east and out of the north shall trouble him: therefore he shall go forth with great fury to destroy, and utterly to make away many. Daniel 11:44.

> Mutta sanomia idästä ja pohjoisesta on saattava hänet levottomaksi; sentähden hän lähtee liikkeelle suuressa vihassa hävittääkseen ja perin juurin tuhotakseen monia. Daniel 11:44.

Daniel’s “tidings out of the east and north” represents the message that enrages the king of the north, who is Jezebel, and she initiates the final persecution of earth’s history. That message was represented by Ahab’s message to Jezebel, and the arrival of the third angel’s message at the opening of the judgment in 1844.

Danielin ”sanomat idästä ja pohjoisesta” edustaa sitä sanomaa, joka saattaa pohjoisen kuninkaan, joka on Iisebel, raivoihinsa, ja hän panee alulle maapallon historian viimeisen vainon. Tätä sanomaa kuvasi Ahabin sanoma Iisebelille sekä kolmannen enkelin sanoman saapuminen tuomion alkaessa vuonna 1844.

> And Ahab told Jezebel all that Elijah had done, and withal how he had slain all the prophets with the sword. Then Jezebel sent a messenger unto Elijah, saying, So let the gods do to me, and more also, if I make not thy life as the life of one of them by tomorrow about this time. 1 Kings 19:1, 2.

> Ja Ahab kertoi Iisebelille kaiken, mitä Elia oli tehnyt, ja myös kuinka hän oli surmannut kaikki profeetat miekalla. Silloin Iisebel lähetti sanansaattajan Elian luo ja sanoi: Näin tehkööt jumalat minulle ja vielä enemmänkin, ellen huomenna tähän aikaan tee sinun hengellesi samoin kuin yhden heistä hengelle. 1 Kun. 19:1, 2.

Elijah, as a symbol, is represented through the wilderness time period of 538 through 1798. Then in 1798, Elijah appears in history as William Miller. In 1844, Elijah is calling the fire of the Midnight Cry down from heaven. Then in 1863, Elijah and his message were rejected. His message was Moses’ message of the “seven times,” represented also by the message of Ezekiel’s two sticks. The gathering of the two sticks at the conclusion of their scattering was the message of the widow of Sarepta, and she gathered the two sticks in advance of preparing a meal.

Elia esikuvana kuvataan erämaavaelluksen ajanjakson kautta vuosina 538–1798. Sitten vuonna 1798 Elia ilmestyy historiaan William Millerinä. Vuonna 1844 Elia kutsuu taivaasta alas keskiyön huudon tulen. Sitten vuonna 1863 Elia ja hänen sanomansa hylättiin. Hänen sanomansa oli Mooseksen sanoma ”seitsemästä ajasta”, jota edusti myös Hesekielin kahden sauvan sanoma. Kahden sauvan kokoaminen niiden hajottamisen päättyessä oli Sareptan lesken sanoma, ja hän kokosi kaksi sauvaa ennen aterian valmistamista.

Millerite Adventism, according to James and Ellen White, became Laodicean Adventism in 1856, and when they thereafter rejected Elijah’s message of Moses’ “seven times” in 1863, they removed the logical ability to understand the increase of knowledge of the “seven times” that God had sought to bring forth in 1856 (through the eight unfinished articles of Hiram Edson.) They were forced by logic to begin to tear down the foundational system of truths the angels led William Miller to assemble. The first ‘stone’ that was discovered by Miller, was the foundation stone that Laodicean Adventism would stumble over throughout its entire history. The rejection of that first stone of truth produced the blindness of Laodicea, a symptom that is curable, but rarely pursued.

Jaakobin ja Ellen Whiten mukaan milleriittinen adventismi tuli Laodikean adventismiksi vuonna 1856, ja kun he sen jälkeen vuonna 1863 hylkäsivät Elian sanoman Mooseksen ”seitsemästä ajasta”, he poistivat loogisen kyvyn ymmärtää sen ”seitsemän ajan” tiedon lisääntymisen, jonka Jumala oli pyrkinyt tuomaan esiin vuonna 1856 (Hiram Edsonin kahdeksan keskeneräisen artikkelin kautta). He joutuivat logiikan pakottamina alkamaan repiä alas sitä perustavaa totuusjärjestelmää, jonka enkelit olivat johtaneet William Millerin kokoamaan. Ensimmäinen ”kivi”, jonka Miller löysi, oli se perustuskivi, johon Laodikean adventismi kompastuisi koko historiansa ajan. Tämän ensimmäisen totuuden kiven hylkääminen synnytti Laodikean sokeuden, oireen, joka on parannettavissa, mutta jota harvoin pyritään parantamaan.

The cleansing of the temple that began on October 22, 1844, involved the cleansing of the “host” that had been trampled down along with the sanctuary in Daniel 8:13. The host was represented by the “two sticks” that the widow of Zarephath had gathered for the fire. The two sticks were the two houses of literal ancient Israel. Literal Ephraim and Judah, were to be gathered into one spiritual nation, and purified by the messenger of the covenant at the opening of the judgment. Those two nations were the “host,” that had been trampled down.

Temppelin puhdistaminen, joka alkoi 22. lokakuuta 1844, sisälsi sen ”joukon” puhdistamisen, joka oli tallattu maahan yhdessä pyhäkön kanssa Danielin kirjassa 8:13. Tätä joukkoa edustivat leski Sareptan kokoamat ”kaksi puuta” tulta varten. Nuo kaksi puuta olivat muinaisen kirjaimellisen Israelin kaksi huonetta. Kirjaimellinen Efraim ja Juuda oli koottava yhdeksi hengelliseksi kansaksi ja puhdistettava liiton sanansaattajan toimesta tuomion alkaessa. Nuo kaksi kansakuntaa olivat se ”joukko”, joka oli tallattu maahan.

Ezekiel’s promise was that God would “take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone”, and would “gather them” “and bring them into their own land.” The land of literal Israel was the glorious land, or the promised land, or Judah. The spiritual glorious land in 1798, was the land of the two-horned earth beast of Revelation thirteen.

Hesekielin lupaus oli, että Jumala ”ottaa Israelin lapset pakanakansojen seasta, minne he ovat menneet”, ja ”kokoaa heidät” sekä ”vie heidät heidän omaan maahansa”. Kirjaimellisen Israelin maa oli ihana maa, tai luvattu maa, eli Juuda. Hengellinen ihana maa vuonna 1798 oli Ilmestyskirjan kolmattatoista luvun kaksisarvisen maapedon maa.

> In the day that I lifted up mine hand unto them, to bring them forth of the land of Egypt into a land that I had espied for them, flowing with milk and honey, which is the glory of all lands. . . . Yet also I lifted up my hand unto them in the wilderness, that I would not bring them into the land which I had given them, flowing with milk and honey, which is the glory of all lands. Ezekiel 20:6, 15.

> Sinä päivänä, jona minä kohotin käteni heille viedäkseni heidät pois Egyptin maasta siihen maahan, jonka olin heitä varten valinnut, maahan, joka vuotaa maitoa ja hunajaa, joka on kaikista maista ihanin.... Mutta minä kohotin käteni heille myös erämaassa, etten veisi heitä siihen maahan, jonka olin heille antanut, maahan, joka vuotaa maitoa ja hunajaa, joka on kaikista maista ihanin. Hesekiel 20:6, 15.

The two literal houses of Israel lived in the land that was the “glory of all lands,” the land that “flowed” with “milk and honey.” When the two literal houses of Israel were gathered together as spiritual Israel, they were promised to be placed in their own land. The spiritual “glorious land” is where the movement of the Millerites at the beginning and the movement of the one hundred and forty-four thousand at the ending are located during the reign of the earth beast. The movement that represents the one hundred and forty-four thousand could only be raised up in the land of the earth beast. A movement claiming to be the movement of the third angel from any other land is a counterfeit, for the Alpha and Omega always illustrates the end with the beginning.

Israelin kaksi kirjaimellista huonetta asuivat siinä maassa, joka oli ”kaikkien maiden kaunistus”, maassa, joka ”vuoti” ”maitoa ja mettä”. Kun Israelin kaksi kirjaimellista huonetta koottiin yhteen hengellisenä Israelina, heille luvattiin, että heidät asetettaisiin omaan maahansa. Hengellinen ”ihana maa” on se paikka, jossa milleriittien liike alussa ja sadan neljänkymmenenneljän tuhannen liike lopussa sijaitsevat maan pedon hallituskauden aikana. Liike, joka edustaa sataa neljääkymmentäneljää tuhatta, voitiin herättää vain maan pedon maassa. Liike, joka väittää olevansa kolmannen enkelin liike jostakin muusta maasta, on väärennös, sillä Alfa ja Omega havainnollistaa lopun aina alun kautta.

> “The unrivaled mercies and blessings of God have been showered upon our nation, it has been a land of liberty, and the glory of the whole earth. But instead of returning gratitude to God, instead of honoring God and his law, the professed Christians of America have become leavened with pride, covetousness, and self-sufficiency. . . .

> ”Jumalan vertaansa vailla olevat laupeudet ja siunaukset ovat vuodatetut kansamme ylle; se on ollut vapauden maa ja koko maanpiirin kirkkaus. Mutta sen sijaan, että Amerikassa tunnustautuvat kristityt olisivat palauttaneet kiitollisuutta Jumalalle, sen sijaan, että he olisivat kunnioittaneet Jumalaa ja hänen lakiaan, he ovat hapatetut ylpeydellä, ahneudella ja omavanhurskaisella itseriittoisuudella....”

> “The time has come when judgment is fallen in the streets, and equity cannot enter, and he that departeth from evil maketh himself a prey. But the Lord’s arm is not shortened that it cannot save, and his ear is not heavy that it cannot hear. The people of the United States have been a favored people; but when they restrict religious liberty, surrender Protestantism, and give countenance to popery, the measure of their guilt will be full, and ‘national apostasy’ will be registered in the books of heaven. The result of this apostasy will be national ruin.” Review and Herald, May 2, 1893.

> ”On tullut aika, jolloin oikeus on kaatunut kaduilla eikä vanhurskaus pääse sisälle, ja se, joka karttaa pahaa, joutuu saaliiksi. Mutta Herran käsivarsi ei ole lyhentynyt niin, ettei se voisi pelastaa, eikä hänen korvansa ole raskas niin, ettei se voisi kuulla. Yhdysvaltain kansa on ollut suosittu kansa; mutta kun se rajoittaa uskonnonvapautta, luopuu protestantismista ja antaa tukensa paavikunnalle, sen syyllisyyden mitta tulee täyteen, ja ’kansallinen luopumus’ merkitään taivaan kirjoihin. Tämän luopumuksen seurauksena on oleva kansallinen hävitys.” Review and Herald, 2. toukokuuta 1893.

Daniel chapter eight, verses thirteen and fourteen identify the treading down of both the sanctuary and the host. The host was the two houses of literal Israel. Jerusalem was trampled down during the twelve hundred and sixty years of the Dark Ages.

Danielin kirjan kahdeksannen luvun jakeet kolmetoista ja neljätoista osoittavat sekä pyhäkön että sotajoukon tallattavan maahan. Sotajoukko oli kirjaimellisen Israelin kaksi huonetta. Jerusalem tallattiin maahan pimeän keskiajan tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen vuoden aikana.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> Ja minulle annettiin ruokoa muistuttava mittakeppi; ja enkeli seisoi sanoen: Nouse ja mittaa Jumalan temppeli ja alttari sekä ne, jotka siinä kumartaen palvovat. Mutta temppelin ulkopuolella oleva esipiha jätä pois äläkä mittaa sitä, sillä se on annettu pakanoille; ja pyhää kaupunkia he tallaavat jalkoihinsa neljäkymmentä kaksi kuukautta. Ilmestys 11:1, 2.

John in chapter eleven of Revelation is told to measure not only the temple, but also “them that worship therein.” John was prophetically located at October 22, 1844, when he was commanded to measure the temple and the worshippers therein.

Johannesta käsketään Ilmestyskirjan yhdennessätoista luvussa mittaamaan ei ainoastaan temppeliä, vaan myös ”niitä, jotka siinä rukoilevat”. Johannes oli profeetallisesti sijoitettu päivämäärään 22. lokakuuta 1844, jolloin häntä käskettiin mittaamaan temppeli ja siinä rukoilevat.

> And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:10.

> Ja minä otin sen pienen kirjan enkelin kädestä ja söin sen; ja se oli minun suussani makea kuin hunaja; mutta heti kun olin sen syönyt, minun vatsani tuli karvaaksi. Ilmestys 10:10.

In verse ten of chapter ten of Revelation, John represented the bitter disappointment of October 22, 1844, and he was immediately told to measure both the sanctuary and the host. The subject of the question of Daniel eight and verse thirteen, is the trampling down of both the sanctuary and the host. John informs us that “the Gentiles” were to “tread under foot” the “holy city” for “forty and two months.” The forty-two months was Elijah’s three and a half years. It was the Dark Ages from 538 through 1798. Prophetically standing in October 22, 1844, John was told to leave off the court and “measure it not, for it was given to the Gentiles, and the holy city shall they tread under foot forty and two months.”

Ilmestyskirjan kymmenennen luvun kymmenennessä jakeessa Johannes kuvasi 22. lokakuuta 1844 koetun katkeran pettymyksen, ja hänelle sanottiin heti, että hänen tuli mitata sekä pyhäkkö että joukko. Danielin kirjan kahdeksannen luvun ja kolmannentoista jakeen kysymyksen aiheena on sekä pyhäkön että joukon tallaaminen. Johannes ilmoittaa meille, että ”pakanat” olivat ”polkeva jalkoihinsa” ”pyhää kaupunkia” ”neljäkymmentä kaksi kuukautta”. Nuo neljäkymmentäkaksi kuukautta olivat Elian kolme ja puoli vuotta. Se oli pimeä keskiaika vuodesta 538 vuoteen 1798. Seisten profeetallisesti 22. lokakuussa 1844 Johannekselle sanottiin, että hänen tuli jättää esipiha pois eikä ”mitata sitä, sillä se on annettu pakanoille, ja pyhää kaupunkia he polkevat jalkoihinsa neljäkymmentä kaksi kuukautta”.

When John was told to measure the “temple, and the altar, and them that worship therein;” in the words of Daniel eight and verse thirteen, he was told to measure the sanctuary and the host. If John was told ‘not’ to count the twelve hundred and sixty years, then he was to measure from 1798 to where he was standing in 1844. 1798 to 1844, when measured, represents forty-six years. The beginning of the forty-six years was in 1798, when Moses’ “seven times” against the northern house of Israel was fulfilled. The ending of the forty-six years was in 1844, when Moses’ “seven times” against the southern house of Israel was fulfilled. John’s measurement equates to forty-six years. The number forty-six symbolizes the temple. Jesus said destroy this temple, and in three days I will raise it up, but the quibbling Jews argued the temple had been erected in forty-six years.

Kun Johannekselle sanottiin, että hänen tuli mitata ”temppeli ja alttari ja siinä rukoilevat”, hänelle sanottiin Danielin kahdeksannen luvun ja jakeen kolmetoista sanoin mitata pyhäkkö ja sotajoukko. Jos Johannesta käskettiin olemaan laskematta niitä tuhatta kahtasataa kuuttakymmentä vuotta, hänen tuli mitata vuodesta 1798 siihen, missä hän seisoi vuonna 1844. Vuodesta 1798 vuoteen 1844 mitattuna saadaan neljäkymmentäkuusi vuotta. Näiden neljänkymmenenkuuden vuoden alku oli vuonna 1798, jolloin Mooseksen ”seitsemän aikaa” pohjoista Israelin heimoa vastaan täyttyi. Näiden neljänkymmenenkuuden vuoden loppu oli vuonna 1844, jolloin Mooseksen ”seitsemän aikaa” eteläistä Israelin heimoa vastaan täyttyi. Johanneksen mitta vastaa neljääkymmentäkuutta vuotta. Luku neljäkymmentäkuusi symboloi temppeliä. Jeesus sanoi: hajottakaa tämä temppeli, niin minä pystytän sen kolmessa päivässä; mutta saivartelevat juutalaiset väittivät, että temppeli oli rakennettu neljässäkymmenessäkuudessa vuodessa.

> Jesus answered and said unto them, Destroy this temple, and in three days I will raise it up. Then said the Jews, Forty and six years was this temple in building, and wilt thou rear it up in three days? But he spake of the temple of his body. John 2:19–21.

> Jeesus vastasi ja sanoi heille: ”Hajottakaa maahan tämä temppeli, niin minä pystytän sen kolmessa päivässä.” Niin juutalaiset sanoivat: ”Tätä temppeliä on rakennettu neljäkymmentä kuusi vuotta, ja sinäkö pystyttäisit sen kolmessa päivässä?” Mutta hän puhui ruumiinsa temppelistä. Joh. 2:19–21.

Jesus took the flesh of Adam after Adam fell, with all of its inherited degenerations, in order to set an example that we might overcome as He overcame. Upon two witnesses, to teach that Christ’s flesh did not contain the inherited degeneracies of four thousand years of sin, is to promote the wine of Babylon, for to teach that Christ did not accept those inherited weaknesses is a primary doctrine of Catholicism.

Jeesus otti Aadamin lihan Aadamin lankeemuksen jälkeen, kaikkine sen perittyine rappeumineen, voidakseen antaa esikuvan siitä, että me voisimme voittaa niin kuin Hän voitti. Kahden todistajan perusteella opettaa, ettei Kristuksen liha sisältänyt neljän tuhannen synnin vuoden perittyjä rappeumia, on Babylonin viinin edistämistä, sillä opettaa, ettei Kristus ottanut vastaan noita perittyjä heikkouksia, on katolilaisuuden ensisijainen oppi.

> And every spirit that confesseth not that Jesus Christ is come in the flesh is not of God: and this is that spirit of antichrist, whereof ye have heard that it should come; and even now already is it in the world. 1 John 4:3.

> Ja yksikään henki, joka ei tunnusta, että Jeesus Kristus on tullut lihassa, ei ole Jumalasta; ja tämä on antikristuksen henki, josta olette kuulleet, että se on tuleva; ja jo nyt se on maailmassa. 1. Joh. 4:3.

> For many deceivers are entered into the world, who confess not that Jesus Christ is come in the flesh. This is a deceiver and an antichrist. 2 John 1:7.

> Sillä monta villitsijää on lähtenyt maailmaan, ne jotka eivät tunnusta Jeesusta Kristusta lihassa tulleeksi. Tämä on se villitsijä ja antikristus. 2. Joh. 1:7.

The temple of Christ’s body was the temple of every human being’s body.

Kristuksen ruumiin temppeli oli jokaisen ihmisen ruumiin temppeli.

> “Christ was not in as favorable a position in the desolate wilderness to endure the temptations of Satan as was Adam when he was tempted in Eden. The Son of God humbled Himself and took man’s nature after the race had wandered four thousand years from Eden, and from their original state of purity and uprightness. Sin had been making its terrible marks upon the race for ages; and physical, mental, and moral degeneracy prevailed throughout the human family.

> ”Kristus ei ollut autiossa erämaassa yhtä suotuisassa asemassa kestämään Saatanan kiusauksia kuin Aadam oli, kun häntä kiusattiin Eedenissä. Jumalan Poika nöyryytti itsensä ja otti ihmisluonnon sen jälkeen, kun ihmissuku oli neljätuhatta vuotta harhaillut pois Eedenistä ja alkuperäisestä puhtauden ja vanhurskauden tilastaan. Synti oli kautta aikojen painanut kauhistavat merkkinsä ihmissukuun, ja ruumiillinen, henkinen ja moraalinen rappeutuminen vallitsi kautta koko ihmiskunnan.”

> “When Adam was assailed by the tempter in Eden he was without the taint of sin. He stood in the strength of his perfection before God. All the organs and faculties of his being were equally developed, and harmoniously balanced.

> ”Kun Aadamia ahdisti kiusaaja Eedenissä, hän oli ilman synnin tahraa. Hän seisoi Jumalan edessä täydellisyytensä voimassa. Hänen olemuksensa kaikki elimet ja kyvyt olivat yhtä lailla kehittyneet ja sopusuhtaisesti tasapainossa.

> “Christ, in the wilderness of temptation, stood in Adam’s place to bear the test he failed to endure. Here Christ overcame in the sinner’s behalf, four thousand years after Adam turned his back upon the light of his home. Separated from the presence of God, the human family had been departing, every successive generation, farther from the original purity, wisdom, and knowledge which Adam possessed in Eden. Christ bore the sins and infirmities of the race as they existed when He came to the earth to help man. In behalf of the race, with the weaknesses of fallen man upon Him, He was to stand the temptations of Satan upon all points wherewith man would be assailed.” Selected Messages, book 1, 267, 268.

> ”Kristus seisoi kiusausten erämaassa Aadamin sijassa kestääkseen koetuksen, jota tämä ei kyennyt kestämään. Tässä Kristus voitti syntisen puolesta neljätuhatta vuotta sen jälkeen, kun Aadam käänsi selkänsä kotinsa valolle. Erottuneena Jumalan läsnäolosta ihmissuku oli, jokaisen seuraavan sukupolven myötä, loitonnut yhä kauemmaksi siitä alkuperäisestä puhtaudesta, viisaudesta ja tiedosta, joka Aadamilla oli Eedenissä. Kristus kantoi suvun synnit ja heikkoudet sellaisina kuin ne olivat silloin, kun Hän tuli maan päälle auttamaan ihmistä. Ihmissuvun puolesta, langenneen ihmisen heikkoudet päällänsä, Hänen tuli kohdata saatanan kiusaukset kaikissa niissä kohdin, joissa ihmistä tultaisiin ahdistamaan.” Selected Messages, kirja 1, 267, 268.

In John chapter two Christ was speaking of His body as a temple, and His body-temple was that of a human being with the degeneracies of four thousand years of compounded weakness. The human temple that Christ referred to is made up of forty-six chromosomes. When Moses went upon Sinai to receive the law and instruction for erecting the temple, he was on the mount forty-six days. Ezekiel refers to Christ placing His temple in the “midst” of the two sticks. The period of time from the conclusion of the seven times of the northern kingdom and the southern kingdom that John was told to measure was forty-six years, and it represented the “midst” or period of time between 1798 and 1844. In those forty-six years, Jesus erected the spiritual temple that he would suddenly cleanse when He came as the messenger of the covenant. As the messenger of the covenant, He would write his law upon his people’s hearts. That law is represented by two tables. The first table has four commandments, the second table has six. Together they represent the number forty-six.

Johanneksen toisessa luvussa Kristus puhui ruumiistaan temppelinä, ja hänen ruumis-temppelinsä oli ihmisolennon ruumis, jossa oli neljän tuhannen vuoden kertyneen heikkouden rappeutumat. Se inhimillinen temppeli, johon Kristus viittasi, koostuu neljästäkymmenestäkuudesta kromosomista. Kun Mooses nousi Siinaille vastaanottamaan lain ja ohjeet temppelin pystyttämistä varten, hän oli vuorella neljäkymmentäkuusi päivää. Hesekiel viittaa siihen, että Kristus asettaa temppelinsä kahden sauvan ”keskelle”. Se ajanjakso, joka ulottui sen ajan päättymisestä, jolloin pohjoisen valtakunnan ja eteläisen valtakunnan seitsemän aikaa, jotka Johanneksen käskettiin mitata, tulivat päätökseensä, oli neljäkymmentäkuusi vuotta, ja se edusti ”keskikohtaa” eli ajanjaksoa vuosien 1798 ja 1844 välillä. Noiden neljänkymmenenkuuden vuoden aikana Jeesus pystytti hengellisen temppelin, jonka hän äkisti puhdistaisi tullessaan liiton sanansaattajana. Liiton sanansaattajana hän kirjoittaisi lakinsa kansansa sydämiin. Tätä lakia kuvaavat kaksi taulua. Ensimmäisessä taulussa on neljä käskyä, toisessa taulussa kuusi. Yhdessä ne edustavat lukua neljäkymmentäkuusi.

The gathering of spiritual Israel from 1798 through 1844, represents the gathering of spiritual Israel, but it also represents the establishment of a temple.

Hengellisen Israelin kokoaminen vuosina 1798–1844 edustaa hengellisen Israelin kokoamista, mutta se edustaa myös temppelin perustamista.

> To whom coming, as unto a living stone, disallowed indeed of men, but chosen of God, and precious, Ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ.

> Hänen tykönsä tullessanne, hänen, joka on elävä kivi, ihmisten tosin hylkäämä, mutta Jumalan valitsema ja kallis, rakennutte tekin elävinä kivinä hengelliseksi huoneeksi, pyhäksi papistoksi, uhraamaan hengellisiä uhreja, jotka Jeesuksen Kristuksen kautta ovat Jumalalle otolliset.

> Wherefore also it is contained in the scripture, Behold, I lay in Sion a chief corner stone, elect, precious: and he that believeth on him shall not be confounded.

> Sentähden Raamatussa myös sanotaan: Katso, minä panen Siioniin kulmakiven, valitun, kalliin; ja joka häneen uskoo, sitä ei saateta häpeään.

> Unto you therefore which believe he is precious: but unto them which be disobedient, the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner, And a stone of stumbling, and a rock of offence, even to them which stumble at the word, being disobedient: whereunto also they were appointed.

> Teille siis, jotka uskotte, hän on kallis; mutta niille, jotka ovat tottelemattomia, se kivi, jonka rakentajat hylkäsivät, on tullut kulmakiven pääksi, ja kompastuskiveksi ja pahennuksen kallioksi niille, jotka sanaan kompastuvat ollessaan tottelemattomia; siihen he myös ovat määrätyt.

> But ye are a chosen generation, a royal priesthood, an holy nation, a peculiar people; that ye should show forth the praises of him who hath called you out of darkness into his marvellous light: Which in time past were not a people, but are now the people of God: which had not obtained mercy, but now have obtained mercy. 1 Peter 2:4–10.

> Mutta te olette valittu suku, kuninkaallinen papisto, pyhä kansa, omaisuuskansa, julistaaksenne hänen ylistettäviä tekojaan, joka on kutsunut teidät pimeydestä ihmeelliseen valkeuteensa; te, jotka ennen ette olleet kansa, mutta nyt olette Jumalan kansa; jotka ette olleet saaneet laupeutta, mutta nyt olette saaneet laupeuden. 1 Piet. 2:4–10.

The temple that was erected from 1798 to 1844 includes a class that were “appointed” to disobedience. Their disobedience was manifested in their rejection of the “seven times,” “the corner stone,” “the stone which the builders disallowed” which is the “rock of offence” and the “stone of stumbling.”

Vuosina 1798–1844 rakennettu temppeli käsittää ryhmän, joka oli ”määrätty” tottelemattomuuteen. Heidän tottelemattomuutensa ilmeni siinä, että he hylkäsivät ”seitsemän aikaa”, ”kulmakiven”, ”sen kiven, jonka rakentajat hylkäsivät”, joka on ”loukkauskallio” ja ”kompastuskivi”.

The class that was “chosen of God,” recognized the “stone” that had been “disallowed of men” as the “living stone,” and as the “stone” that had been “chosen of God, and” was “precious.” The “chosen of God,” the “chosen generation” were in “times past” “not a people, but were” then to be “the people of God.” When God gathered the two sticks, He brought them out from the “heathen.” They were to become His people when he brought the two nations together as one during the forty-six years from 1798 until 1844.

Se luokka, joka oli ”Jumalan valitsema”, tunnisti sen ”kiven”, jonka ihmiset olivat ”hylänneet”, ”eläväksi kiveksi” sekä siksi ”kiveksi”, joka oli ”Jumalan valitsema ja” oli ”kallis”. ”Jumalan valitut”, ”valittu suku”, olivat ”muinoin” ”ei kansa, mutta” heidän tuli silloin tulla ”Jumalan kansaksi”. Kun Jumala kokosi kaksi sauvaa, Hän toi heidät esiin ”pakanoiden” keskuudesta. Heidän tuli tulla Hänen kansakseen, kun Hän yhdisti nuo kaksi kansaa yhdeksi niiden neljänkymmenenkuuden vuoden aikana, jotka ulottuivat vuodesta 1798 vuoteen 1844.

There is only one foundation, and that foundation is Jesus Christ, but the “stone of stumbling” that was the foundation of the history that was rejected by the disobedient, was Moses’ seven times. When the “seven times” was rejected in 1863, it was a rejection of Jesus Christ.

On vain yksi perustus, ja se perustus on Jeesus Kristus; mutta tuo ”kompastuskivi”, joka oli sen historian perustus, jonka tottelemattomat hylkäsivät, oli Mooseksen ”seitsemän aikaa”. Kun ”seitsemän aikaa” hylättiin vuonna 1863, se oli Jeesuksen Kristuksen hylkäämistä.

The dish of fables that infers that the cleansing of the sanctuary that began on October 22, 1844 was a fulfillment of the twenty-three hundred year prophecy alone, identifies an empty sanctuary, a sanctuary without a host, a kingdom without citizens. There is no purpose for the sanctuary provided by inspiration, that is of higher priority, than what God said the purpose of the sanctuary is.

Tarujen sekamelska, joka päättelee, että pyhäkön puhdistaminen, joka alkoi 22. lokakuuta 1844, oli yksinomaan kaksituhattakolmesataa vuotta koskevan profetian täyttymys, osoittaa tyhjän pyhäkön, pyhäkön ilman joukkoa, valtakunnan ilman kansalaisia. Innoituksen antamissa ilmoituksissa ei ole pyhäkölle mitään tarkoitusta, joka olisi korkeammalla sijalla kuin se, minkä Jumala sanoi pyhäkön tarkoitukseksi.

> And let them make me a sanctuary; that I may dwell among them. Exodus 25:8.

> Ja tehkööt he minulle pyhäkön, asuakseni heidän keskellänsä. 2. Moos. 25:8.

In the Scriptures, God’s sanctuary is always associated with His people, who are the host. Ezekiel’s two sticks, that are identified as two nations, were to become one nation and God’s sanctuary would be in their midst. To misrepresent the question of verse thirteen of Daniel eight, in order to hide what is actually asked by the question, is simultaneously also rejecting the “certain saint” in verse thirteen, who was asked to answer the question.

Kirjoituksissa Jumalan pyhäkkö liittyy aina Hänen kansaansa, joka on sotajoukko. Hesekielin kaksi sauvaa, jotka samastetaan kahdeksi kansakunnaksi, olivat tulevat yhdeksi kansakunnaksi, ja Jumalan pyhäkkö olisi heidän keskellänsä. Danielin kahdeksannen luvun kolmannentoista jakeen kysymyksen vääristely, jotta salattaisiin, mitä kysymyksessä todella kysytään, merkitsee samalla myös siinä samassa kolmannentoista jakeessa olevan “erään pyhän”, jolta pyydettiin vastausta kysymykseen, hylkäämistä.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Sitten minä kuulin erään pyhän puhuvan, ja toinen pyhä sanoi sille pyhälle, joka puhui: Kuinka kauan kestää näky jokapäiväisestä uhrista ja hävityksen rikkomuksesta, joka saattaa sekä pyhäkön että sotajoukon tallattaviksi? Ja hän sanoi minulle: Kaksituhatta kolmesataa iltaa ja aamua; sitten pyhäkkö on saatettava oikeuteensa. Daniel 8:13, 14.

The heavenly being who was asked the question is called “that certain saint,” and the expression is translated from the Hebrew word “Palmoni”, which means the wonderful numberer, the numberer of secrets. In the passage, which is the central pillar and foundation of Adventism, Christ represents himself as the wonderful numberer. He does so right where He identifies the relationship between the longest time prophecy in the Bible and also the time prophecy of the twenty-three hundred days. The longest time prophecy is Moses’ oath, which is the seven times of Leviticus twenty-six. It is the prophecy that identifies the scattering and enslavement of both houses of Israel, who are identified as the “host” that will be trampled down in verse thirteen, whereas, verse fourteen identifies the prophecy of trampling down of the sanctuary. Both prophecies were fulfilled on October 22, 1844, after the widow of Zarephath gathered the two sticks for the fire of the messenger of the covenant.

Taivaallista olentoa, jolle kysymys esitettiin, kutsutaan nimellä ”se eräs pyhä”, ja tämä ilmaus on käännetty heprean sanasta ”Palmoni”, joka merkitsee ihmeellistä lukijaa, salaisuuksien lukijaa. Tässä kohdassa, joka on adventismin keskeinen pylväs ja perustus, Kristus esittää itsensä ihmeellisenä lukijana. Hän tekee niin juuri siinä, missä Hän osoittaa Raamatun pisimmän aikaprofetian suhteen myös kahdentuhannen kolmensadan päivän aikaprofetiaan. Pisimmän aikaprofetian muodostaa Mooseksen vala, joka on Kolmannen Mooseksen kirjan kahdeksannentoista luvun seitsemän aikaa. Se on profetia, joka osoittaa Israelin molempien huoneiden hajottamisen ja orjuuttamisen; nämä huoneet on jakeessa kolmetoista yksilöity ”joukoksi”, joka tallataan jalkoihin, kun taas jae neljätoista yksilöi pyhäkön jalkoihin tallaamisen profetian. Molemmat profetiat täyttyivät 22. lokakuuta 1844, sen jälkeen kun Sareptan leski kokosi kaksi puuta liiton sanansaattajan tulta varten.

When Adventism rejected the very first truth of prophetic time which the angels led William Miller to understand, they blinded themselves. In 1856, with the eight articles of Hiram Edson, Palmoni attempted to increase the light of the seven times, but to no avail. They rejected the message to Laodicea, and accepted the five malignant manifestations of Laodicea, thus identifying themselves as the five foolish virgins.

Kun adventismi hylkäsi aivan ensimmäisen profeetallista aikaa koskevan totuuden, jonka enkelit johtivat William Millerin ymmärtämään, se sokaisi itsensä. Vuonna 1856 Hiram Edsonin kahdeksan artikkelin välityksellä Palmoni yritti lisätä seitsemän ajan valoa, mutta turhaan. He hylkäsivät sanoman Laodikealle ja omaksuivat Laodikean viisi pahanlaatuista ilmenemää, tunnistaen siten itsensä viideksi tyhmäksi neitsyeksi.

The sixty-five years of Isaiah seven, that identifies 742BC, 723BC and 677BC in its beginning, was repeated in the ending history of 1798, 1844 and 1863. That ending history is represented by the gathering of the two sticks in Ezekiel chapter thirty-seven, and the widow of Sarepta (as she is called in the Greek of the New Testament), is the history of God establishing a covenant relationship with spiritual Israel in spiritual Judah (the glorious land) during the history of the sixth kingdom of Bible prophecy. That history being the end of the prophecy of sixty-five years, also represents the beginning of the earth beast of Revelation thirteen. At the beginning of the sixth kingdom of Bible prophecy, the joining of two sticks illustrates the ending of the sixth kingdom of Bible prophecy. That history contains a parallel history of the horn of Protestantism and the horn of Republicanism.

Jesajan seitsemännen luvun kuusikymmentäviisi vuotta, joka alkujaksossaan osoittaa vuodet 742 eKr., 723 eKr. ja 677 eKr., toistui päätöshistoriassa vuosina 1798, 1844 ja 1863. Tätä päätöshistoriaa kuvaa kahden sauvan kokoaminen yhteen Hesekielin luvussa kolmekymmentäseitsemän, ja Sareptan leski (niin kuin häntä kutsutaan Uuden testamentin kreikassa) on sen historian kuva, jossa Jumala vahvistaa liittosuhteen hengellisen Israelin kanssa hengellisessä Juudassa (ihanassa maassa) Raamatun profetian kuudennen valtakunnan historian aikana. Tämä historia, joka on samalla kuudenkymmenenviiden vuoden profetian loppu, edustaa myös Ilmestyskirjan kolmattatoista lukua koskevan maanpedon alkua. Raamatun profetian kuudennen valtakunnan alussa kahden sauvan yhteen liittäminen havainnollistaa Raamatun profetian kuudennen valtakunnan loppua. Tämä historia sisältää rinnakkaisen historian protestantismin sarvesta ja republikaanisuuden sarvesta.

Prophetically a power, or a horn, or a nation, or a kingdom, or a king or a head are interchangeable symbols, depending upon the context where they are used. All these symbols also refer to the two sticks which Ezekiel identifies as two nations. In the beginning of the earth beast’s prophetic history, the Protestant horn was gathered into one nation, or one horn. At the end of that very same history the Republican horn will come together with the horn of apostate Protestantism to make one nation. That nation will be an image to the sea beast of Revelation thirteen. Logically, if we refuse to see the testimony of the curse of the seven times (that was carried out against both houses of literal Israel), we certainly will not be able to see how those two literal houses of ancient Israel became the nation of spiritual Israel in 1844. If we cannot see that history, we are absolutely “clueless” about how that history at the beginning of the United States identifies the history at the end, when the Republican horn repeats the gathering process and the joining together that was illustrated in the beginning with the Protestant horn.

Profeetallisesti valta, tai sarvi, tai kansakunta, tai valtakunta, tai kuningas tai pää ovat toisiinsa vaihdettavissa olevia symboleja sen asiayhteyden mukaan, jossa niitä käytetään. Kaikki nämä symbolit viittaavat myös niihin kahteen sauvaan, jotka Hesekiel osoittaa kahdeksi kansakunnaksi. Maan pedon profeetallisen historian alussa protestanttinen sarvi koottiin yhdeksi kansakunnaksi eli yhdeksi sarveksi. Juuri saman historian lopussa republikaaninen sarvi yhtyy luopioprotestantismin sarveen muodostaakseen yhden kansakunnan. Tuo kansakunta on Ilmestyskirjan kolmattatoista lukua olevan meripedon kuva. Loogisesti ajatellen, jos kieltäydymme näkemästä seitsemän ajan kirouksen todistusta (joka toteutettiin kirjaimellisen Israelin molempia huoneita vastaan), emme varmasti kykene näkemään, kuinka nuo muinaisen Israelin kaksi kirjaimellista huonetta tulivat hengellisen Israelin kansakunnaksi vuonna 1844. Jos emme näe tuota historiaa, olemme täysin ”ymmällämme” siitä, kuinka tuo Yhdysvaltojen alun historia osoittaa lopun historian, jolloin republikaaninen sarvi toistaa kokoamisprosessin ja yhteenliittämisen, joita alussa havainnollistettiin protestanttisen sarven kautta.

We will continue to consider these truths in the next article.

Jatkamme näiden totuuksien tarkastelua seuraavassa artikkelissa.

Back to Articles