Article

# Elijah - Number Five

Elia – Numero viisi

Prophetic Silence

Profeetallinen hiljaisuus

Author

Jeff Pippenger

Published

October 3, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

When Elijah had Ahab summon all Israel to Carmel it prefigured God bringing the church out of the Dark Ages in 1798 after three and a half years of persecution and leading them to 1844 and thereafter to 1863. Those three dates are the final three waymarks of the structure of the “seven times” as set forth by Isaiah in chapter seven.

Kun Elia käski Ahabin kutsua koko Israelin Karmeliin, se ennakoi Jumalan tuovan seurakunnan ulos pimeältä keskiajalta vuonna 1798 kolmen ja puolen vainon vuoden jälkeen sekä johtavan heidät vuoteen 1844 ja sen jälkeen vuoteen 1863. Nuo kolme ajankohtaa ovat Jesajan seitsemännessä luvussa esittämän ”seitsemän ajan” rakenteen kolme viimeistä tienviittaa.

The same history of 1798, 1844 and 1863 was also typified when Moses led the children of Israel out of the slavery of Egypt unto Mount Sinai. The history of the first and second angels represent the Millerite movement which began at the time of the end in 1798 and continued until the movement became a church in 1863. Elijah and Moses are the two primary witnesses of the Millerite history, and they are the two primary witnesses in the book of Revelation during the history of the third angel.

Sama historia vuosista 1798, 1844 ja 1863 esikuvattiin myös silloin, kun Mooses johti Israelin lapset pois Egyptin orjuudesta Siinain vuorelle. Ensimmäisen ja toisen enkelin historia edustaa milleriläistä liikettä, joka alkoi lopun aikana vuonna 1798 ja jatkui siihen asti, kunnes liikkeestä tuli kirkko vuonna 1863. Elia ja Mooses ovat milleriläisen historian kaksi ensisijaista todistajaa, ja he ovat myös Ilmestyskirjassa kolmannen enkelin historian aikana ne kaksi ensisijaista todistajaa.

The Millerite movement marks the beginning of the everlasting gospel of Revelation fourteen and Future for America marks the ending. Between the beginning movement of the Millerites and the ending movement, we find the Seventh-day Adventist church. According to Adventist church historians in 1856, the remnant of the Millerite movement entered into the Laodicean condition, thus ending the Philadelphian period that represented 1798 through 1856.

Milleriläinen liike merkitsee Ilmestyskirjan neljäntoista luvun iankaikkisen evankeliumin alkua, ja Future for America merkitsee sen loppua. Milleriläisten alkuliikkeen ja lopun liikkeen välissä on seitsemännen päivän adventtikirkko. Adventtikirkon historioitsijoiden mukaan vuonna 1856 milleriläisen liikkeen jäännös astui Laodikean tilaan, ja siten päättyi filadelfialainen ajanjakso, joka ulottui vuodesta 1798 vuoteen 1856.

In the previous article we demonstrated that inspiration aligned the disappointment of the Red Sea crossing with the great disappointment of 1844. At that point the test of the Sabbath as represented by the manna arrived in the history of Moses. At the same prophetic point, the light that came from the Most Holy Place began a process of testing and purification starting with the Sabbath, for those who had crossed the sea and entered by faith into the Most Holy Place. The testing process that preceded 1844 began in Moses’ history at his birth and for the Millerites in 1798 with the increase of knowledge that Daniel identified would produce a three-step testing process that led to judgment.

Edellisessä artikkelissa osoitimme, että inspiraatio rinnasti Punaisenmeren ylitykseen liittyneen pettymyksen vuoden 1844 suureen pettymykseen. Tuossa vaiheessa sapatin koetus, jota manna edusti, tuli Mooseksen historian osaksi. Samassa profeetallisessa kohdassa Kaikkeinpyhimmästä tullut valo aloitti koettelemuksen ja puhdistuksen prosessin, joka alkoi sapatista, niiden kohdalla, jotka olivat ylittäneet meren ja uskossa astuneet Kaikkeinpyhimpään. Koettelemuksen prosessi, joka edelsi vuotta 1844, alkoi Mooseksen historiassa hänen syntymästään ja milleriläisten kohdalla vuonna 1798 sillä tiedon lisääntymisellä, jonka Daniel ilmoitti synnyttävän kolmivaiheisen koettelemusprosessin, joka johti tuomioon.

> Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. Daniel 12:10.

> Monet puhdistetaan, valkaistaan ja koetellaan; mutta jumalattomat harjoittavat jumalattomuutta, eikä yksikään jumalattomista ymmärrä; mutta viisaat ymmärtävät. Daniel 12:10.

The opening of the judgment on October 22, 1844 was typified by the judgment of Pharaoh beginning with the firstborn of Egypt and ending in the waters of the Red Sea. Once the wise entered into the Most Holy Place by faith, or crossed through the Red Sea, the testing process that had begun at the time of the end in 1798 continued on beyond 1844. In the history of Moses, it was represented by ten tests, which Israel failed at every step. The last of the ten tests was when the twelve spies searched out the Promised Land. The first test in Moses’ history was the manna test that represents the Sabbath, and for the Millerites the Sabbath was identified as the first test after October 22, 1844. The first test being the Sabbath in both parallel histories, the following nine tests in the history of Moses identifies that post-1844, there would be a series of tests that would lead to the entrance of either the Promised Land or the wilderness of death. 1863 represents the final test for the Millerite movement. We will begin this consideration when the twelve spies return with their reports of the Promised Land.

Tuomion alkamista 22. lokakuuta 1844 esikuvasi faraon tuomio, joka alkoi Egyptin esikoisista ja päättyi Punaisenmeren vesiin. Kun viisaat olivat uskossa astuneet Kaikkeinpyhimpään tai kulkeneet Punaisenmeren halki, koetusprosessi, joka oli alkanut lopun aikana vuonna 1798, jatkui vuoden 1844 jälkeenkin. Mooseksen historiassa sitä kuvattiin kymmenellä koetuksella, joissa Israel epäonnistui jokaisessa vaiheessa. Viimeinen näistä kymmenestä koetuksesta oli se, kun kaksitoista vakoojaa vakoili Luvattua maata. Mooseksen historian ensimmäinen koetus oli mannakoetus, joka edustaa sapattia, ja milleriläisille sapatti tunnistettiin ensimmäiseksi koetukseksi 22. lokakuuta 1844 jälkeen. Koska ensimmäinen koetus oli sapatti kummassakin rinnakkaisessa historiassa, Mooseksen historian seuraavat yhdeksän koetusta osoittavat, että vuoden 1844 jälkeen olisi sarja koetuksia, jotka johtaisivat joko Luvattuun maahan tai kuoleman erämaahan. Vuosi 1863 edustaa milleriläisliikkeen lopullista koetusta. Aloitamme tämän tarkastelun siitä, kun kaksitoista vakoojaa palaavat kertomuksineen Luvatusta maasta.

> And they returned from searching of the land after forty days. And they went and came to Moses, and to Aaron, and to all the congregation of the children of Israel, unto the wilderness of Paran, to Kadesh; and brought back word unto them, and unto all the congregation, and showed them the fruit of the land. And they told him, and said, We came unto the land whither thou sentest us, and surely it floweth with milk and honey; and this is the fruit of it. Nevertheless the people be strong that dwell in the land, and the cities are walled, and very great: and moreover we saw the children of Anak there. The Amalekites dwell in the land of the south: and the Hittites, and the Jebusites, and the Amorites, dwell in the mountains: and the Canaanites dwell by the sea, and by the coast of Jordan. And Caleb stilled the people before Moses, and said, Let us go up at once, and possess it; for we are well able to overcome it. But the men that went up with him said, We be not able to go up against the people; for they are stronger than we. And they brought up an evil report of the land which they had searched unto the children of Israel, saying, The land, through which we have gone to search it, is a land that eateth up the inhabitants thereof; and all the people that we saw in it are men of a great stature. And there we saw the giants, the sons of Anak, which come of the giants: and we were in our own sight as grasshoppers, and so we were in their sight. Numbers 13:25–33.

> Ja he palasivat maata vakoilemasta neljänkymmenen päivän kuluttua. Ja he menivät Mooseksen ja Aaronin sekä koko israelilaisten seurakunnan luo Paranin erämaahan, Kaadekseen, ja toivat heille sekä koko seurakunnalle sanan ja näyttivät heille maan hedelmän. Ja he kertoivat hänelle ja sanoivat: Me tulimme siihen maahan, johon sinä meidät lähetit, ja totisesti se vuotaa maitoa ja mettä; ja tämä on sen hedelmä. Mutta kansa, joka maassa asuu, on voimakas, ja kaupungit ovat varustetut ja sangen suuret; ja lisäksi me näimme siellä Anakin jälkeläisiä. Amalekilaiset asuvat etelämaassa; heettiläiset, jebusilaiset ja amorilaiset asuvat vuoristossa; ja kanaanilaiset asuvat meren rannalla ja Jordanin varrella. Mutta Kaaleb tyynnytti kansan Mooseksen edessä ja sanoi: Lähtekäämme viipymättä sinne ja ottakaamme se haltuumme, sillä me kyllä kykenemme voittamaan sen. Mutta miehet, jotka olivat menneet hänen kanssaan, sanoivat: Me emme kykene nousemaan sitä kansaa vastaan, sillä he ovat meitä voimakkaammat. Ja he levittivät israelilaisten keskuuteen pahan sanoman siitä maasta, jota olivat vakoilleet, sanoen: Maa, jonka läpi me kuljimme sitä vakoilemassa, on maa, joka syö asukkaansa; ja kaikki kansa, jonka me siinä näimme, on kookasta väkeä. Ja siellä me näimme jättiläiset, Anakin pojat, jotka polveutuvat jättiläisistä; ja me olimme omissa silmissämme kuin heinäsirkat, ja sellaisia me olimme heidänkin silmissään. 4. Moos. 13:25–33.

This passage from Numbers has some very important truths to take note of, that might be easily overlooked when not considering the history represented therein as typifying the Millerite movement. One point is that the rebels with the “evil report” were failing their tenth and final test, and at that final test two classes of people were manifested. The two classes which have been developing through the history of the previous nine tests manifested their characters based upon which “report” they choose to accept. In 1863, Millerite Adventism rejected Moses’ report as represented by the prophecy of slavery in Leviticus twenty-six. The report presented by Joshua and Caleb was simply the repetition of God’s “report” throughout the history of their deliverance from slavery. From the birth of Moses onward, God had promised that He would take them out of slavery and into the land that had been promised to Abraham centuries before. Joshua and Caleb represent those who stood upon the foundational report, the other ten spies rejected that God had actually given that report.

Tässä Numerojen kirjasta peräisin olevassa kohdassa on eräitä hyvin tärkeitä totuuksia, jotka on syytä panna merkille, mutta jotka saattavat helposti jäädä huomaamatta, ellei siinä esitettyä historiaa tarkastella Milleriittiliikettä esikuvallisesti kuvaavana. Yksi seikka on se, että kapinalliset, joilla oli ”paha sanoma”, olivat epäonnistumassa kymmenennessä ja viimeisessä koetuksessaan, ja siinä viimeisessä koetuksessa tuli ilmi kaksi ihmisluokkaa. Ne kaksi luokkaa, jotka olivat kehittyneet edellisten yhdeksän koetuksen historian aikana, ilmaisivat luonteensa sen perusteella, kumman ”sanoman” he valitsivat hyväksyä. Vuonna 1863 milleriittiadventismi hylkäsi Mooseksen sanoman, sellaisena kuin sitä edusti orjuutta koskeva profetia 3. Mooseksen kirjan kahdennessakymmenennessä kuudennessa luvussa. Joosuan ja Kaalebin esittämä sanoma oli yksinkertaisesti Jumalan ”sanoman” toistamista heidän orjuudesta vapauttamisensa historian läpi. Mooseksen syntymästä lähtien Jumala oli luvannut viedä heidät pois orjuudesta siihen maahan, joka oli luvattu Aabrahamille vuosisatoja aikaisemmin. Joosua ja Kaaleb edustavat niitä, jotka pysyivät perustavalla sanomalla; muut kymmenen vakoojaa hylkäsivät sen, että Jumala oli todella antanut tuon sanoman.

> And all the congregation lifted up their voice, and cried; and the people wept that night. And all the children of Israel murmured against Moses and against Aaron: and the whole congregation said unto them, Would God that we had died in the land of Egypt! or would God we had died in this wilderness! And wherefore hath the Lord brought us unto this land, to fall by the sword, that our wives and our children should be a prey? were it not better for us to return into Egypt? And they said one to another, Let us make a captain, and let us return into Egypt. Numbers 14:1–4.

> Ja koko kansa korotti äänensä ja huusi, ja kansa itki sinä yönä. Ja kaikki israelilaiset napisi Moosesta ja Aaronia vastaan; ja koko seurakunta sanoi heille: Jospa olisimme kuolleet Egyptin maassa! Tai jospa olisimme kuolleet tässä erämaassa! Ja minkä tähden Herra on tuonut meidät tähän maahan, kaatumaan miekkaan, niin että vaimomme ja lapsemme joutuisivat saaliiksi? Eikö olisi meille parempi palata Egyptiin? Ja he sanoivat toinen toiselleen: Valitkaamme johtaja ja palatkaamme Egyptiin. 4. Moos. 14:1–4.

When in 1863 James White wrote an article in the Review and Herald rejecting Miller’s understanding of the “seven times” and in the same year Uriah Smith published the counterfeit chart that was void of any reference to the “seven times” of Leviticus, both White and Smith set aside the work of William Miller and employed the biblical methodology of apostate Protestantism. The methodology of apostates who they had recently identified as the “daughters of Babylon,” was employed as the argument to reject the message of Miller that had been directed by the angel Gabriel. At the tenth test for ancient Israel they directly said, “Let us make a captain, and let us return to Egypt.” The failure at the tenth and final test is based upon a rejection of the “report” that was consistent with the report from the beginning, and a desire to return to the slavery of Egypt. When Jeremiah symbolically represented those who had been disappointed at the failed prediction of 1843, God specifically called him to return to God and his previous fervor for the message, but also commanded him to never return to those who had been identified as the daughters of Babylon.

Kun James White vuonna 1863 kirjoitti Review and Herald -lehdessä artikkelin, jossa hän hylkäsi Millerin käsityksen ”seitsemästä ajasta”, ja samana vuonna Uriah Smith julkaisi väärennetyn kartan, jossa ei ollut mitään viittausta Leviticuksen ”seitsemään aikaan”, sekä White että Smith panivat syrjään William Millerin työn ja omaksuivat luopioprotestantismin raamatullisen metodologian. Niiden luopioiden metodologiaa, jotka he olivat hiljattain tunnistaneet ”Babylonin tyttäriksi”, käytettiin perusteena hylätä Millerin sanoma, jota enkeli Gabriel oli ohjannut. Muinaisen Israelin kymmenennessä koetuksessa he sanoivat suoraan: ”Valitkaamme johtaja ja palatkaamme Egyptiin.” Epäonnistuminen kymmenennessä ja viimeisessä koetuksessa perustuu sen ”kertomuksen” hylkäämiseen, joka oli yhtäpitävä alusta asti annetun kertomuksen kanssa, sekä haluun palata Egyptin orjuuteen. Kun Jeremia symbolisesti edusti niitä, jotka olivat pettyneet vuoden 1843 epäonnistuneeseen ennustukseen, Jumala kutsui hänet nimenomaisesti palaamaan Jumalan luo ja entiseen intoonsa sanoman puolesta, mutta käski häntä myös olemaan koskaan palaamatta niiden luo, jotka oli tunnistettu Babylonin tyttäriksi.

> Therefore thus saith the Lord, If thou return, then will I bring thee again, and thou shalt stand before me: and if thou take forth the precious from the vile, thou shalt be as my mouth: let them return unto thee; but return not thou unto them. Jeremiah 15:19.

> Sentähden näin sanoo Herra: Jos sinä palaat, niin minä annan sinun palata, ja sinä saat seisoa minun edessäni; ja jos erotat kalliin halpahintaisesta, sinä olet oleva niin kuin minun suuni. He saavat palata sinun tykösi, mutta sinä älä palaa heidän tykönsä. Jeremia 15:19.

In 1863, James White and Uriah Smith appointed a new captain to lead them back to where they had been commanded not to go. Joshua and Caleb represent those who desired to go forward, White and Smith represent those who desired to go back.

Vuonna 1863 James White ja Uriah Smith nimittivät uuden kapteenin johdattamaan heidät takaisin sinne, minne heitä oli käsketty olemaan menemättä. Joosua ja Kaaleb edustavat niitä, jotka halusivat mennä eteenpäin, White ja Smith edustavat niitä, jotka halusivat palata takaisin.

Another point that needs to be marked in the passage from the passage in Numbers is that the final rebellion which condemns all the rebels to die in the wilderness over the next forty years, is one of the two primary references that establish the day for a year principle of Bible prophecy, which was perhaps the most essential prophetic rule that Miller was used to open up the message of the everlasting gospel and the first angel. The other biblical witness to the rule is found in the book of Ezekiel.

Toinen seikka, joka on pantava merkille kyseisessä Numerien kirjan kohdassa, on se, että viimeinen kapina, joka tuomitsee kaikki kapinalliset kuolemaan erämaassa seuraavien neljänkymmenen vuoden aikana, on toinen niistä kahdesta ensisijaisesta viittauksesta, jotka vahvistavat Raamatun profetian päivän-vuoden periaatteen; tämä oli ehkä kaikkein olennaisin profeetallinen sääntö, jonka avulla Miller avasi iankaikkisen evankeliumin ja ensimmäisen enkelin sanoman. Toinen tätä sääntöä todistava raamatullinen todistus löytyy Hesekielin kirjasta.

> And when thou hast accomplished them, lie again on thy right side, and thou shalt bear the iniquity of the house of Judah forty days: I have appointed thee each day for a year. Ezekiel 4:6.

> Ja kun olet suorittanut nämä, asetu jälleen makaamaan oikealle kyljellesi, ja kanna Juudan heimon pahuutta neljäkymmentä päivää: minä olen määrännyt sinulle kunkin päivän vuodeksi. Hesekiel 4:6.

What is often unnoticed with the two verses that established the day for a year principle is the historical context of both verses.

Usein jää huomaamatta, että niitä kahta jaetta, jotka vahvistivat päivän vuoden puolesta -periaatteen, tulee tarkastella kummankin jakeen historiallista asiayhteyttä vasten.

> After the number of the days in which ye searched the land, even forty days, each day for a year, shall ye bear your iniquities, even forty years, and ye shall know my breach of promise. Numbers 14:34.

> Niiden päivien luvun mukaan, joina te vakoilitte maata, neljäkymmentä päivää, kukin päivä vuotta kohden, saatte kantaa pahat tekonne, neljäkymmentä vuotta, ja te saatte tuntea, mitä merkitsee, kun minä peruutan lupaukseni. 4. Moos. 14:34.

The verse in Numbers occurred at the beginning of ancient Israel and represented the rebellion of God’s covenant people, and the verse in Ezekiel occurred at the end of ancient Israel and represented the rebellion of God’s covenant people. The punishment in the beginning was death in the wilderness and the punishment at the end was slavery in their enemies’ land. The day for a year principle emphasizes the rebellion of a covenant people. Two punishments, one at the beginning and one at the ending, but both different. The first was death by attrition while journeying through the wilderness, the last was captivity and slavery in literal Babylon.

Jakeet 4. Mooseksen kirjassa esiintyi muinaisen Israelin alkuvaiheessa ja kuvasi Jumalan liittokansan kapinaa, ja jae Hesekielin kirjassa esiintyi muinaisen Israelin loppuvaiheessa ja kuvasi Jumalan liittokansan kapinaa. Rangaistus alussa oli kuolema erämaassa, ja rangaistus lopussa oli orjuus heidän vihollistensa maassa. Päivä vuoden puolesta -periaate korostaa liittokansan kapinaa. Kaksi rangaistusta, toinen alussa ja toinen lopussa, mutta molemmat erilaisia. Ensimmäinen oli kuolema vähittäisen näivettymisen kautta erämaavaelluksen aikana, viimeinen oli vankeus ja orjuus kirjaimellisessa Babylonissa.

> Then Moses and Aaron fell on their faces before all the assembly of the congregation of the children of Israel. And Joshua the son of Nun, and Caleb the son of Jephunneh, which were of them that searched the land, rent their clothes: And they spake unto all the company of the children of Israel, saying, The land, which we passed through to search it, is an exceeding good land. If the Lord delight in us, then he will bring us into this land, and give it us; a land which floweth with milk and honey. Only rebel not ye against the Lord, neither fear ye the people of the land; for they are bread for us: their defence is departed from them, and the Lord is with us: fear them not. But all the congregation bade stone them with stones. And the glory of the Lord appeared in the tabernacle of the congregation before all the children of Israel. And the Lord said unto Moses, How long will this people provoke me? and how long will it be ere they believe me, for all the signs which I have showed among them? I will smite them with the pestilence, and disinherit them, and will make of thee a greater nation and mightier than they. And Moses said unto the Lord, Then the Egyptians shall hear it, (for thou broughtest up this people in thy might from among them;) And they will tell it to the inhabitants of this land: for they have heard that thou Lord art among this people, that thou Lord art seen face to face, and that thy cloud standeth over them, and that thou goest before them, by day time in a pillar of a cloud, and in a pillar of fire by night. Now if thou shalt kill all this people as one man, then the nations which have heard the fame of thee will speak, saying, Because the Lord was not able to bring this people into the land which he sware unto them, therefore he hath slain them in the wilderness. And now, I beseech thee, let the power of my Lord be great, according as thou hast spoken, saying, The Lord is longsuffering, and of great mercy, forgiving iniquity and transgression, and by no means clearing the guilty, visiting the iniquity of the fathers upon the children unto the third and fourth generation. Pardon, I beseech thee, the iniquity of this people according unto the greatness of thy mercy, and as thou hast forgiven this people, from Egypt even until now. Numbers 14:5–19.

> Silloin Mooses ja Aaron lankesivat kasvoilleen kaiken israelilaisten seurakunnan kansankokouksen eteen. Ja Joosua, Nuunin poika, sekä Kaaleb, Jefunnen poika, jotka olivat niitä, jotka olivat vakoilleet maata, repäisivät vaatteensa. Ja he puhuivat koko israelilaisten seurakunnan kansalle sanoen: Maa, jonka kuljimme halki sitä vakoillaksemme, on ylen ihana maa. Jos Herra on meille suosiollinen, hän vie meidät tähän maahan ja antaa sen meille, maan, joka vuotaa maitoa ja hunajaa. Älkää vain kapinoiko Herraa vastaan älkääkä pelätkö sen maan kansaa, sillä he ovat meille kuin leipää; heidän suojansa on poistunut heidän yltään, ja Herra on meidän kanssamme: älkää pelätkö heitä. Mutta koko seurakunta käski kivittää heidät kivillä. Silloin Herran kirkkaus ilmestyi ilmestysmajassa kaikkien israelilaisten eteen. Ja Herra sanoi Moosekselle: Kuinka kauan tämä kansa halveksii minua? Ja kuinka kauan kestää, ennen kuin he uskovat minuun, huolimatta kaikista niistä merkeistä, jotka minä olen tehnyt heidän keskellään? Minä lyön heitä rutolla ja hylkään heidät perinnöstä, ja sinusta minä teen kansan, joka on suurempi ja väkevämpi kuin he. Mutta Mooses sanoi Herralle: Silloin egyptiläiset kuulevat sen, sillä sinä veit tämän kansan voimallasi heidän keskeltään. Ja he kertovat siitä tämän maan asukkaille; sillä nämä ovat kuulleet, että sinä, Herra, olet tämän kansan keskellä, että sinä, Herra, ilmestyt kasvoista kasvoihin ja että sinun pilvesi seisoo heidän yllään ja että sinä kuljet heidän edellään päivällä pilvenpatsaassa ja yöllä tulenpatsaassa. Jos siis surmaat koko tämän kansan kuin yhden miehen, silloin kansat, jotka ovat kuulleet maineestasi, puhuvat sanoen: Koska Herra ei kyennyt viemään tätä kansaa siihen maahan, jonka hän valalla lupasi heille, hän surmasi heidät erämaassa. Ja nyt, minä rukoilen, olkoon minun Herrani voima suuri, niin kuin sinä olet puhunut sanoen: Herra on pitkämielinen ja suuri armossa, antaa anteeksi pahat teot ja rikkomukset, mutta ei suinkaan jätä syyllistä rankaisematta, vaan kostaa isien pahat teot lapsille kolmanteen ja neljänteen polveen. Anna siis, minä rukoilen, anteeksi tämän kansan paha teko armosi suuruuden mukaan, niin kuin olet antanut anteeksi tälle kansalle Egyptistä tähän asti. 4. Mooseksen kirja 14:5–19.

The history represented in these verses became a biblical symbol that is called “the day of provocation.” The “day of provocation” is referenced in Psalm ninety-five, Jeremiah thirty-two and Hebrews three, but we will not address that symbol at this time. There is an important principle identified in the previous passage that must be recognized. The principle is also illustrated by the prophet Samuel, Lucifer, Ellen White and of course Moses in this passage.

Näissä jakeissa kuvattu historia tuli raamatulliseksi vertauskuvaksi, jota kutsutaan ”kiusauksen päiväksi”. ”Kiusauksen päivään” viitataan Psalmissa yhdeksänkymmentäviisi, Jeremian kirjassa kolmekymmentäkaksi ja Heprealaiskirjeessä kolme, mutta emme käsittele tuota vertauskuvaa tässä yhteydessä. Edellisessä katkelmassa esitetään tärkeä periaate, joka on tunnistettava. Tätä periaatetta havainnollistavat myös profeetta Samuel, Lucifer, Ellen White ja tietenkin Mooses tässä katkelmassa.

> And said unto him, Behold, thou art old, and thy sons walk not in thy ways: now make us a king to judge us like all the nations. But the thing displeased Samuel, when they said, Give us a king to judge us. And Samuel prayed unto the Lord. And the Lord said unto Samuel, Hearken unto the voice of the people in all that they say unto thee: for they have not rejected thee, but they have rejected me, that I should not reign over them. According to all the works which they have done since the day that I brought them up out of Egypt even unto this day, wherewith they have forsaken me, and served other gods, so do they also unto thee. Now therefore hearken unto their voice: howbeit yet protest solemnly unto them, and show them the manner of the king that shall reign over them. And Samuel told all the words of the LORD unto the people that asked of him a king. And he said, This will be the manner of the king that shall reign over you: He will take your sons, and appoint them for himself, for his chariots, and to be his horsemen; and some shall run before his chariots. And he will appoint him captains over thousands, and captains over fifties; and will set them to ear his ground, and to reap his harvest, and to make his instruments of war, and instruments of his chariots. And he will take your daughters to be confectionaries, and to be cooks, and to be bakers. And he will take your fields, and your vineyards, and your oliveyards, even the best of them, and give them to his servants. And he will take the tenth of your seed, and of your vineyards, and give to his officers, and to his servants. And he will take your menservants, and your maidservants, and your goodliest young men, and your asses, and put them to his work. He will take the tenth of your sheep: and ye shall be his servants. And ye shall cry out in that day because of your king which ye shall have chosen you; and the Lord will not hear you in that day. Nevertheless the people refused to obey the voice of Samuel; and they said, Nay; but we will have a king over us; That we also may be like all the nations; and that our king may judge us, and go out before us, and fight our battles. And Samuel heard all the words of the people, and he rehearsed them in the ears of the Lord. And the Lord said to Samuel, Hearken unto their voice, and make them a king. And Samuel said unto the men of Israel, Go ye every man unto his city. 1 Samuel 8:5–22.

> Ja he sanoivat hänelle: Katso, sinä olet vanha, eivätkä sinun poikasi vaella sinun teitäsi; aseta siis meille kuningas tuomitsemaan meitä, niin kuin kaikilla kansoilla on. Mutta Samuel pahastui siitä, että he sanoivat: Anna meille kuningas tuomitsemaan meitä. Ja Samuel rukoili Herraa. Niin Herra sanoi Samuelille: Kuule kansan ääntä kaikessa, mitä he sinulle sanovat; sillä eivät he ole hyljänneet sinua, vaan minut he ovat hyljänneet, etten minä hallitsisi heitä. Kaikkien niiden tekojen mukaan, joita he ovat tehneet siitä päivästä asti, jona minä toin heidät Egyptistä, tähän päivään saakka, niin että he ovat hyljänneet minut ja palvelleet muita jumalia, samoin he tekevät nyt sinullekin. Kuule siis nyt heidän ääntänsä; kuitenkin varoita heitä vakavasti ja ilmoita heille, millainen on sen kuninkaan menettely, joka tulee hallitsemaan heitä. Ja Samuel puhui kansalle, joka pyysi häneltä kuningasta, kaikki Herran sanat. Ja hän sanoi: Tällainen on sen kuninkaan menettely, joka tulee hallitsemaan teitä: hän ottaa teidän poikanne ja asettaa heidät omiin palveluksiinsa, vaunujensa miehiksi ja ratsumiehikseen, ja toiset saavat juosta hänen vaunujensa edellä. Ja hän asettaa heistä tuhannenpäälliköitä ja viidenkymmenenpäälliköitä ja panee heidät kyntämään hänen maataan ja korjaamaan hänen satoaan sekä valmistamaan hänen sota-aseitaan ja hänen vaunujensa varusteita. Ja hän ottaa teidän tyttärenne voiteiden valmistajiksi, keittäjiksi ja leipojiksi. Ja hän ottaa teidän peltonne, viinitarhanne ja oliivitarhanne, parhaat niistä, ja antaa ne palvelijoilleen. Ja hän ottaa kymmenykset teidän kylvöstänne ja viinitarhoistanne ja antaa ne hovimiehilleen ja palvelijoilleen. Ja hän ottaa teidän palvelijanne ja palvelijattarenne sekä parhaat nuorukaisenne ja aasinne ja käyttää niitä omiin töihinsä. Hän ottaa kymmenykset teidän lampaistanne, ja te joudutte hänen palvelijoikseen. Silloin te huudatte avuksi kuninkaanne tähden, jonka olette itsellenne valinneet, mutta Herra ei vastaa teille sinä päivänä. Mutta kansa ei tahtonut kuulla Samuelin ääntä, vaan he sanoivat: Ei, vaan kuningas on oleva meillä, että mekin olisimme niin kuin kaikki kansat ja että meidän kuninkaamme tuomitsisi meidät, kulkisi meidän edellämme ja taistelisi meidän sotamme. Ja Samuel kuuli kaikki kansan sanat ja puhui ne Herran kuullen. Niin Herra sanoi Samuelille: Kuule heidän ääntänsä ja aseta heille kuningas. Ja Samuel sanoi Israelin miehille: Menkää kukin kaupunkiinsa. 1 Samuel 8:5–22.

In this passage ancient Israel rejected God as their king, and the history points forward to the time when they proclaimed they had no king but Caesar. They rejected God’s theocracy, and insisted that they be given a king from their own people, only to ultimately proclaim that their king was a Roman king. The Roman king in the last days is the pope of Rome.

Tässä kohdassa muinainen Israel hylkäsi Jumalan kuninkaanaan, ja tämä historia viittaa eteenpäin aikaan, jolloin he julistivat, ettei heillä ollut muuta kuningasta kuin keisari. He hylkäsivät Jumalan teokratian ja vaativat, että heille annettaisiin kuningas heidän oman kansansa keskuudesta, vain päätyäkseen lopulta julistamaan, että heidän kuninkaansa oli roomalainen kuningas. Viimeisten päivien roomalainen kuningas on Rooman paavi.

> But they cried out, Away with him, away with him, crucify him. Pilate saith unto them, Shall I crucify your King? The chief priests answered, We have no king but Caesar. John 19:15.

> Mutta he huusivat: Pois hänet, pois hänet, ristiinnaulitse hänet. Pilatus sanoi heille: Minunko on ristiinnaulittava teidän kuninkaanne? Ylipapit vastasivat: Ei meillä ole kuningasta muuta kuin keisari. Joh. 19:15.

The rejection of the theocracy was so offensive and personal to Samuel that he understood it as a rejection of his prophetic office. But God made sure that Samuel understood that their rejection was of God, and not the prophet. These two passages which set forth Moses’ and Samuel’s prophetic relationship to the rebellion of ancient Israel, the punishment for the rebellion that followed was not the end for ancient Israel. There was still a group represented by Joshua and Caleb that would enter the Promised Land, and in the story of Samuel the end of ancient Israel was at the conclusion of Israel’s kings, not the beginning.

Teokratian hylkääminen oli Samuelille niin loukkaavaa ja henkilökohtaista, että hän ymmärsi sen oman profeetallisen virkansa hylkäämiseksi. Mutta Jumala huolehti siitä, että Samuel ymmärsi heidän hylänneen Jumalan eikä profeettaa. Nämä kaksi kohtaa, jotka esittävät Mooseksen ja Samuelin profeetallisen suhteen muinaisen Israelin kapinaan, osoittavat, ettei kapinaa seurannut rangaistus ollut muinaisen Israelin loppu. Jäljellä oli yhä ryhmä, jota Joosua ja Kaaleb edustivat ja joka astuisi Luvattuun maahan, ja Samuelin kertomuksessa muinaisen Israelin loppu sijoittui Israelin kuninkaiden päätökseen, ei alkuun.

Moses reasoned with God to continue to work with ancient Israel, for Moses reasoned to bring them to a conclusion at that point would misrepresent the sacred history of the deliverance of His people and His promise to lead them into the land God had promised to Abraham. The point here is that God chooses to allow rebellion to both occur and continue when He intends to use the rebellion as witness of the truth.

Mooses vetosi Jumalaan, että tämä jatkaisi toimintaansa muinaisen Israelin kanssa, sillä Mooses katsoi, että heidän saattamisensa päätökseen siinä vaiheessa vääristelisi pyhän kertomuksen siitä, kuinka Hän vapautti kansansa, sekä Hänen lupauksensa johdattaa heidät siihen maahan, jonka Jumala oli luvannut Aabrahamille. Tässä on olennaista se, että Jumala päättää sallia kapinan sekä syntyä että jatkua, kun Hän aikoo käyttää kapinaa todistuksena totuudesta.

The attitude of righteous indignation manifested by Samuel was also manifested by Ellen White.

Samuelin ilmaisema vanhurskaan suuttumuksen asenne ilmeni myös Ellen Whitessa.

> “Never before have I seen among our people such firm self-complacency and unwillingness to accept and acknowledge light as was manifested at Minneapolis. I have been shown that not one of the company who cherished the spirit manifested at that meeting would again have clear light to discern the preciousness of the truth sent them from heaven until they humbled their pride and confessed that they were not actuated by the Spirit of God, but that their minds and hearts were filled with prejudice. The Lord desired to come near to them, to bless them and heal them of their backslidings, but they would not hearken. They were actuated by the same spirit that inspired Korah, Dathan, and Abiram. Those men of Israel were determined to resist all evidence that would prove them to be wrong, and they went on and on in their course of disaffection until many were drawn away to unite with them.

> ”En ole koskaan aikaisemmin nähnyt kansamme keskuudessa sellaista lujaa itseensä tyytyväisyyttä ja haluttomuutta vastaanottaa ja tunnustaa valoa, kuin mikä ilmeni Minneapolisissa. Minulle on näytetty, ettei yksikään siitä joukosta, joka vaali tuossa kokouksessa ilmennyttä henkeä, enää saisi selkeää valoa erottaakseen heille taivaasta lähetetyn totuuden kallisarvoisuuden, ennen kuin he nöyrtyisivät ylpeydestään ja tunnustaisivat, etteivät he olleet Jumalan Hengen johtamia, vaan että heidän mielensä ja sydämensä olivat täynnä ennakkoluuloa. Herra halusi tulla heidän luokseen, siunata heitä ja parantaa heidät heidän luopumuksistaan, mutta he eivät tahtoneet kuulla. Heitä johti sama henki, joka innoitti Koorahia, Datania ja Abiramia. Nuo Israelin miehet olivat päättäneet vastustaa kaikkea todistusaineistoa, joka osoittaisi heidän olevan väärässä, ja he jatkoivat yhä kulkuaan tyytymättömyyden tiellä, kunnes monet vedettiin pois liittymään heihin.”

> “Who were these? Not the weak, not the ignorant, not the unenlightened. In that rebellion there were two hundred and fifty princes famous in the congregation, men of renown. What was their testimony? ‘all the congregation are holy, every one of them, and the Lord is among them: wherefore then lift ye up yourselves above the congregation of the Lord?’ [Numbers 16:3]. When Korah and his companions perished under the judgment of God, the people whom they had deceived saw not the hand of the Lord in this miracle. The whole congregation the next morning charged Moses and Aaron, ‘Ye have killed the people of the Lord’ [verse 41], and the plague was upon the congregation, and more than fourteen thousand perished.

> Keitä nämä olivat? Eivät heikkoja, eivät tietämättömiä, eivät valaisemattomia. Tässä kapinassa oli kaksisataa viisikymmentä ruhtinasta, seurakunnassa kuuluisia, maineikkaita miehiä. Mikä oli heidän todistuksensa? ”Koko seurakunta on pyhä, jokainen heistä, ja Herra on heidän keskellänsä; minkätähden te siis korotatte itsenne Herran seurakunnan yläpuolelle?” [4. Moos. 16:3]. Kun Koorah ja hänen toverinsa menehtyivät Jumalan tuomion alaisina, ne ihmiset, jotka he olivat pettäneet, eivät nähneet tässä ihmeessä Herran kättä. Koko seurakunta syytti seuraavana aamuna Moosesta ja Aaronia: ”Te olette surmanneet Herran kansan” [jae 41], ja vitsaus tuli seurakunnan keskuuteen, ja yli neljätoista tuhatta menehtyi.

> “When I purposed to leave Minneapolis, the angel of the Lord stood by me and said: ‘Not so; God has a work for you to do in this place. The people are acting over the rebellion of Korah, Dathan, and Abiram. I have placed you in your proper position, which those who are not in the light will not acknowledge; they will not heed your testimony; but I will be with you; My grace and power shall sustain you. It is not you they are despising, but the messengers and the message I send to My people. They have shown contempt for the word of the Lord. Satan has blinded their eyes and perverted their judgment; and unless every soul shall repent of this their sin, this unsanctified independence that is doing insult to the Spirit of God, they will walk in darkness. I will remove the candlestick out of his place except they repent and be converted, that I should heal them. They have obscured their spiritual eyesight. They would not that God would manifest His Spirit and His power; for they have a spirit of mockery and disgust at My word. Lightness, trifling, jesting, and joking are daily practiced. They have not set their hearts to seek Me. They walk in the sparks of their own kindling, and unless they repent they shall lie down in sorrow. Thus saith the Lord: Stand at your post of duty; for I am with thee, and will not leave thee nor forsake thee.’ These words from God I have not dared to disregard.” The 1888 Materials, 1067.

> ”Kun aioin lähteä Minneapolisista, Herran enkeli seisoi vierelläni ja sanoi: ’Ei niin; Jumalalla on sinulle työ tehtävänä tässä paikassa. Kansan menettely on Korahin, Datanin ja Abiramin kapinan uudelleen toistamista. Minä olen asettanut sinut oikealle paikallesi, mitä ne, jotka eivät ole valossa, eivät tunnusta; he eivät ota vaarin todistuksestasi; mutta minä olen oleva sinun kanssasi; minun armoni ja voimani ylläpitävät sinua. Sinua he eivät halveksi, vaan sanansaattajia ja sitä sanomaa, jonka minä lähetän kansalleni. He ovat osoittaneet ylenkatsetta Herran sanaa kohtaan. Saatana on sokaissut heidän silmänsä ja vääristänyt heidän arvostelukykynsä; ja ellei jokainen sielu tee parannusta tästä synnistään, tästä pyhittämättömästä itsenäisyyden hengestä, joka loukkaa Jumalan Henkeä, he vaeltavat pimeydessä. Minä siirrän lampunjalan pois paikaltaan, elleivät he tee parannusta ja käänny, että minä parantaisin heidät. He ovat hämärtäneet hengellisen näkönsä. He eivät tahdo, että Jumala ilmaisisi Henkensä ja voimansa; sillä heissä on pilkan ja inhontunteen henki minun sanaani kohtaan. Kevytmielisyyttä, joutavuutta, ilveilyä ja leikinlaskua harjoitetaan päivittäin. He eivät ole suunnanneet sydäntään etsimään minua. He vaeltavat oman sytykkeensä kipinöissä, ja elleivät he tee parannusta, he saavat maata murheessa. Näin sanoo Herra: Seiso velvollisuutesi paikalla; sillä minä olen sinun kanssasi enkä jätä sinua enkä hylkää sinua.’ Näitä Jumalalta tulleita sanoja en ole uskaltanut jättää huomioon ottamatta.” The 1888 Materials, 1067.

Sister White paralleled Samuel’s attitude and was told to remain with the rebels and their rebellion and “stand at” the “post” of her “duty.” She was commanded to stand her post, after she (the prophetess) had determined to leave the rebels and their rebellion unto themselves.

Sisar White rinnastettiin Samuelin asenteeseen, ja häntä kehotettiin jäämään kapinallisten ja heidän kapinansa pariin sekä ”seisomaan” velvollisuutensa ”paikalla”. Häntä käskettiin pysyä paikallaan sen jälkeen, kun hän (naisprofeetta) oli päättänyt jättää kapinalliset ja heidän kapinansa oman onnensa nojaan.

The rule of first mention, which is a primary component of the principle of Alpha and Omega, identifies that the first time a subject is mentioned is of supreme importance. Connected with the very beginning of Lucifer’s rebellion was the fact that if God had wanted to, He had all the power necessary to eliminate Lucifer at Lucifer’s very first selfish thought that had originated within Lucifer’s mind. God could have removed Lucifer from the creation and He has the power that had He chosen to do so, He could have done it in such a fashion that no other angels would have even known what had happened. Of course, He did not do that, for among other things it would have been a denial of His character, but He does possess the creative power that would have allowed Him to do that very thing. But he didn’t do it. He patiently allowed the rebellion to become part of the witness of His character, part of the testimony of the controversy that had begun in heaven and was to ultimately come to the earth. This is what Moses’ dialogue accomplished for ancient Israel. God allowed the generation of rebels to die in the wilderness and used that history as a biblical example to further the truths connected with the everlasting gospel.

Ensimmäisen maininnan sääntö, joka on Alfaa ja Omegaa koskevan periaatteen ensisijainen osa, osoittaa, että ensimmäinen kerta, jolloin jokin aihe mainitaan, on äärimmäisen tärkeä. Yhteydessä Luciferin kapinan aivan alkuun oli se tosiasia, että jos Jumala olisi tahtonut, Hänellä oli kaikki tarvittava voima hävittää Lucifer jo Luciferin ensimmäisen itsekkään ajatuksen hetkellä, joka oli saanut alkunsa Luciferin mielessä. Jumala olisi voinut poistaa Luciferin luomakunnasta, ja Hänellä on sellainen voima, että jos Hän olisi päättänyt tehdä niin, Hän olisi voinut tehdä sen sellaisella tavalla, etteivät muut enkelit olisi edes tienneet, mitä oli tapahtunut. Hän ei tietenkään tehnyt niin, sillä muun muassa se olisi ollut Hänen luonteensa kieltämistä, mutta Hänellä todella on se luova voima, joka olisi sallinut Hänen tehdä juuri niin. Mutta Hän ei tehnyt sitä. Kärsivällisesti Hän salli kapinan tulla osaksi Hänen luonteensa todistusta, osaksi sen kiistan todistusaineistoa, joka oli alkanut taivaassa ja jonka oli määrä lopulta tulla maan päälle. Tämän Mooseksen vuoropuhelu sai aikaan muinaiselle Israelille. Jumala salli kapinallisten sukupolven kuolla erämaassa ja käytti tätä historiaa raamatullisena esimerkkinä edistääkseen ikuisen evankeliumin yhteyteen kuuluvia totuuksia.

So too, with the rejection of God as king in the days of Samuel. Samuel was instructed to go ahead and stand his post of duty, in spite of Samuel’s personal convictions and prophetic knowledge. This element of God’s prophetic and historical oversight is also recognized in the rebuilding of the temple after the Babylonian captivity. God predicted and governed every element of the seventy years of captivity; the return to Jerusalem, the rebuilding of Jerusalem, the temple and the streets and walls. He set forth the time prophecies that identified when they would be freed from captivity. He identified how many decrees there would be to mark the beginning of the twenty-three hundred years. He identified Cyrus by name, the heathen king that would begin the process with the first decree. All the elements of rebuilding Jerusalem and the temple were specifically identified and He raised up righteous men and prophets to accomplish the work.

Samoin tapahtui Jumalan hylkäämisessä kuninkaana Samuelin päivinä. Samuelia käskettiin jatkamaan ja pysymään velvollisuutensa paikalla Samuelin henkilökohtaisista vakaumuksista ja profeetallisesta tiedosta huolimatta. Tämä Jumalan profeetallisen ja historiallisen valvonnan piirre tunnustetaan myös temppelin jälleenrakentamisessa Babylonian vankeuden jälkeen. Jumala ennusti ja hallitsi seitsemänkymmenen vankeusvuoden jokaista osatekijää: paluun Jerusalemiin, Jerusalemin jälleenrakentamisen, temppelin sekä kadut ja muurit. Hän esitti aikaprofetiat, jotka osoittivat, milloin heidät vapautettaisiin vankeudesta. Hän ilmoitti, kuinka monta käskyä olisi merkitsemässä kahdentuhannen kolmensadan vuoden alkua. Hän mainitsi nimeltä Kyyroksen, pakanakuninkaan, joka aloittaisi prosessin ensimmäisellä käskyllä. Kaikki Jerusalemin ja temppelin jälleenrakentamisen osatekijät yksilöitiin tarkasti, ja Hän herätti vanhurskaita miehiä ja profeettoja toteuttamaan työn.

In spite of all the obvious divine prophetic foreknowledge and intervention, the rebellion that had led to the captivity in Babylon had already brought to a conclusion His personal presence with the people of God. The shekinah glory never returned to the temple that was rebuilt. The entire history was employed to provide prophetic structure to the history at the end of the world, though the temple never again was blessed by the presence of the shekinah in the Most Holy Place. In that sense, the temple that was rebuilt was testimony not of God’s presence, but of Israel’s rebellion. Yet the prophets of that history, like as Samuel and Sister White at Minneapolis continued to serve in the capacity of prophets.

Kaikesta ilmeisestä jumalallisesta profeetallisesta ennakkotiedosta ja väliintulosta huolimatta se kapina, joka oli johtanut Babylonian vankeuteen, oli jo saattanut päätökseen Hänen henkilökohtaisen läsnäolonsa Jumalan kansan keskuudessa. Shekinan kirkkaus ei koskaan palannut jälleenrakennettuun temppeliin. Koko tätä historiaa käytettiin antamaan profeetallinen rakenne maailman lopun historialle, vaikka temppeliä ei enää koskaan siunattu shekinan läsnäololla kaikkeinpyhimmässä. Siinä mielessä jälleenrakennettu temppeli oli todistus ei Jumalan läsnäolosta, vaan Israelin kapinasta. Kuitenkin tuon historian profeetat, kuten Samuel ja sisar White Minneapolisissa, jatkoivat palvelemista profeettojen tehtävässä.

The rebellion of Lucifer is the first thing mentioned in the great controversy between Christ and Satan, and God allowed the rebellion to continue for His own purposes. Samuel, in spite of his righteous indignation against Israel’s desire to be like the other nations was directed to participate in anointing the first two kings. And the prophets of God participated in rebuilding God’s temple, the temple that would never again have the shekinah presence of God.

Luciferin kapina on ensimmäinen asia, joka mainitaan Kristuksen ja Saatanan välisessä suuressa taistelussa, ja Jumala salli kapinan jatkua omia tarkoituksiaan varten. Samuel, vanhurskaasta närkästyksestään huolimatta Israelin halusta olla muiden kansojen kaltainen, ohjattiin osallistumaan kahden ensimmäisen kuninkaan voiteluun. Ja Jumalan profeetat osallistuivat Jumalan temppelin jälleenrakentamiseen, sen temppelin, jossa ei enää milloinkaan olisi Jumalan shekinan läsnäoloa.

Those that employ their “dishes of fables” against the prophetic Word, in an attempt to cover up the rebellion of Adventism in 1863, and who choose to base their argument upon the logic that if anything happened wrong in 1863, the prophetess would have forbidden it, are willfully ignorant of the first principle that is identified in the very first mention of rebellion against God. God allows rebellion for His own purposes and if He chooses for His prophets to remain neutral or silent in the rebellions that might arrive, that is His choice.

Ne, jotka käyttävät ”satukulhojaan” profeetallista Sanaa vastaan yrittäessään peittää adventismin kapinan vuonna 1863 ja jotka valitsevat perustaa väitteensä sille logiikalle, että jos vuonna 1863 olisi tapahtunut jotakin väärää, naisprofeetta olisi kieltänyt sen, ovat tahallisesti tietämättömiä siitä ensimmäisestä periaatteesta, joka ilmaistaan jo aivan ensimmäisessä maininnassa kapinasta Jumalaa vastaan. Jumala sallii kapinan omia tarkoituksiaan varten, ja jos Hän päättää, että Hänen profeettansa pysyvät puolueettomina tai vaiti niissä kapinoissa, joita saattaa ilmaantua, se on Hänen valintansa.

As we begin to consider the testing process of 1844 through 1863, that has been typified by the ten tests ancient Israel failed after they crossed the Red Sea, it is essential to understand this biblical fact. God’s prophets function as His prophets in times of obedience and disobedience, and at times they do not protest issues that would appear on the surface as something a prophet would be expected to protest. At times they are obviously aware of the rebellion but are restrained and at other times the Lord holds His hand over their eyes in regard to the rebellion. When that perspective is recognized, 1863 becomes a significant waymark in the history of the sixth kingdom of Bible prophecy, for both the horn of Protestantism and the horn of Republicanism.

Kun alamme tarkastella vuosien 1844–1863 koetusprosessia, jota ovat esikuvallisesti kuvanneet ne kymmenen koetusta, joissa muinainen Israel epäonnistui Punaisenmeren ylityksen jälkeen, on välttämätöntä ymmärtää tämä raamatullinen tosiasia. Jumalan profeetat toimivat Hänen profeettoinaan niin kuuliaisuuden kuin tottelemattomuudenkin aikoina, eivätkä he toisinaan vastusta asioita, jotka pinnallisesti katsoen näyttäisivät sellaisilta, joita profeetan olisi odotettava vastustavan. Toisinaan he ovat ilmeisen tietoisia kapinasta, mutta heitä pidätellään, ja toisinaan Herra pitää kätensä heidän silmiensä päällä kapinan suhteen. Kun tämä näkökulma tunnustetaan, vuodesta 1863 tulee merkittävä tienviitta raamatullisen profetian kuudennen valtakunnan historiassa sekä protestantismin sarvelle että republikaanisuuden sarvelle.

> I have also spoken by the prophets, and I have multiplied visions, and used similitudes, by the ministry of the prophets. Hosea 12:10.

> Minä olen myös puhunut profeettojen kautta, ja lisännyt näkyjä, ja käyttänyt vertauskuvia profeettojen palveluksen kautta. Hoosea 12:10.

Back to Articles