Article

# Elijah - Number One

Elia – Numero yksi

The First and Last

Ensimmäinen ja viimeinen

Author

Jeff Pippenger

Published

July 31, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

The closing statement of the Old Testament sets forth a promise of the prophet Elijah appearing with a message before the great and dreadful day of the Lord.

Vanhan testamentin päätösjulistus esittää lupauksen profeetta Elian ilmestymisestä sanoman kanssa ennen Herran suurta ja peljättävää päivää.

> Behold, I will send you Elijah the prophet before the coming of the great and dreadful day of the Lord: And he shall turn the heart of the fathers to the children, and the heart of the children to their fathers, lest I come and smite the earth with a curse. Malachi 4:5, 6.

> Katso, minä lähetän teille profeetta Elian ennen kuin tulee Herran suuri ja peljättävä päivä. Ja hän kääntää isien sydämet lasten puoleen ja lasten sydämet heidän isiensä puoleen, etten minä tulisi ja löisi maata kirouksella. Malakia 4:5, 6.

The Bible is clear that “the great and dreadful day of the Lord” or the “curse” that God smites “the earth with” is also symbolically portrayed as “the seven last plagues” or “the wrath of God” in the book of Revelation. Chapter fifteen of Revelation introduces the prophetic setting that leads to the pouring out of the great and dreadful seven last plagues of chapter sixteen.

Raamattu tekee selväksi, että ”Herran suuri ja peljättävä päivä” eli ”kirous”, jolla Jumala ”lyö maata”, esitetään myös vertauskuvallisesti Ilmestyskirjassa ”seitsemänä viimeisenä vitsauksena” eli ”Jumalan vihana”. Ilmestyskirjan viidestoista luku johdattaa siihen profeetalliseen tilanteeseen, joka johtaa kuudennentoista luvun suurten ja peljättävien seitsemän viimeisen vitsauksen vuodattamiseen.

> And I saw another sign in heaven, great and marvellous, seven angels having the seven last plagues; for in them is filled up the wrath of God.

> Ja minä näin taivaassa toisen tunnusmerkin, suuren ja ihmeellisen: seitsemän enkeliä, joilla oli ne seitsemän viimeistä vitsausta; sillä niissä Jumalan viha täyttyy.

> And I saw as it were a sea of glass mingled with fire: and them that had gotten the victory over the beast, and over his image, and over his mark, and over the number of his name, stand on the sea of glass, having the harps of God. And they sing the song of Moses the servant of God, and the song of the Lamb, saying, Great and marvellous are thy works, Lord God Almighty; just and true are thy ways, thou King of saints. Who shall not fear thee, O Lord, and glorify thy name? for thou only art holy: for all nations shall come and worship before thee; for thy judgments are made manifest.

> Ja minä näin ikään kuin tulisen lasimeren; ja ne, jotka olivat saaneet voiton pedosta ja sen kuvasta ja sen merkistä ja sen nimen luvusta, seisoivat lasimeren päällä, Jumalan kanteleet käsissään. Ja he veisaavat Jumalan palvelijan Mooseksen virren ja Karitsan virren sanoen: Suuret ja ihmeelliset ovat sinun tekosi, Herra Jumala, Kaikkivaltias; vanhurskaat ja totiset ovat sinun tiesi, sinä pyhien Kuningas. Kuka ei pelkäisi sinua, oi Herra, ja kirkastaisi sinun nimeäsi? Sillä sinä yksin olet pyhä; sillä kaikki kansat tulevat ja kumartavat sinun edessäsi, sillä sinun tuomiosi ovat tulleet julki.

> And after that I looked, and, behold, the temple of the tabernacle of the testimony in heaven was opened: And the seven angels came out of the temple, having the seven plagues, clothed in pure and white linen, and having their breasts girded with golden girdles. And one of the four beasts gave unto the seven angels seven golden vials full of the wrath of God, who liveth for ever and ever. And the temple was filled with smoke from the glory of God, and from his power; and no man was able to enter into the temple, till the seven plagues of the seven angels were fulfilled. Revelation 15:1–8.

> Ja sen jälkeen minä näin, ja katso: todistuksen majan temppeli taivaassa avattiin. Ja ne seitsemän enkeliä, joilla oli ne seitsemän vitsausta, tulivat ulos temppelistä puettuina puhtaaseen, valkeaan pellavaan, ja heidän rintansa olivat vyötetyt kultaisilla vöillä. Ja yksi niistä neljästä olennosta antoi niille seitsemälle enkelille seitsemän kultaista maljaa, jotka olivat täynnä Jumalan vihaa, hänen, joka elää aina ja iankaikkisesti. Ja temppeli täyttyi savulla Jumalan kirkkaudesta ja hänen voimastansa, eikä kukaan voinut mennä sisälle temppeliin, ennen kuin niiden seitsemän enkelin seitsemän vitsausta olivat käyneet täytäntöön. Ilmestys 15:1–8.

The reason “no man was able to enter into the temple, till the seven plagues of the seven angels were fulfilled” is that the opportunity to secure salvation closes when the temple is filled with smoke in chapter fifteen. The probationary time that mankind was given to repent and find salvation is then over. When that point in time is reached “the great and dreadful day of the Lord” that John calls “the seven last plagues” are poured out in advance of Christ’s Second Coming. Malachi called that day “dreadful,” and Isaiah identifies it as God’s “strange act.”

Syy siihen, ettei ”kukaan voinut mennä temppeliin, ennen kuin niiden seitsemän enkelin seitsemän vitsausta olivat täyttyneet”, on se, että mahdollisuus pelastuksen varmistamiseen päättyy, kun temppeli täyttyy savulla viidennessätoista luvussa. Koetusaika, joka ihmiskunnalle annettiin parannuksen tekemistä ja pelastuksen löytämistä varten, on silloin päättynyt. Kun tuo ajankohta saavutetaan, ”Herran suuri ja peljättävä päivä”, jota Johannes nimittää ”seitsemäksi viimeiseksi vitsaukseksi”, vuodatetaan ennen Kristuksen toista tulemista. Malakia kutsui tuota päivää ”peljättäväksi”, ja Jesaja osoittaa sen olevan Jumalan ”outo teko”.

> For the Lord shall rise up as in mount Perazim, he shall be wroth as in the valley of Gibeon, that he may do his work, his strange work; and bring to pass his act, his strange act. Now therefore be ye not mockers, lest your bands be made strong: for I have heard from the Lord God of hosts a consumption, even determined upon the whole earth. Isaiah 28:21, 22.

> Sillä Herra nousee niin kuin Perasimin vuorella, hän vihastuu niin kuin Gibeonin laaksossa, tehdäkseen työnsä, oudon työnsä, ja saattaakseen täytäntöön tekonsa, oudon tekonsa. Älkää siis nyt olko pilkkaajia, ettei kahleitanne kiristettäisi; sillä minä olen kuullut Herralta, sotajoukkojen Jumalalta, hävityksen, joka on päätetty koko maan ylle. Jesaja 28:21, 22.

Although God’s “strange act” encompasses “the whole earth,” Inspiration is clear that the outpouring of the plagues is associated with the rebellion of one nation.

Vaikka Jumalan ”outo teko” käsittää ”koko maan”, Inspiraatio osoittaa selvästi, että vitsausten vuodattaminen liittyy yhden kansakunnan kapinaan.

> “Foreign nations will follow the example of the United States. Though she leads out, yet the same crisis will come upon our people in all parts of the world.” Testimonies, volume 6, 395.

> ”Vieraat kansakunnat tulevat seuraamaan Yhdysvaltojen esimerkkiä. Vaikka se kulkee edellä, kuitenkin sama kriisi on kohtaava meidän kansaamme kaikkialla maailmassa.” Testimonies, volume 6, 395.

> “As America, the land of religious liberty, shall unite with the Papacy in forcing the conscience and compelling men to honor the false sabbath, the people of every country on the globe will be led to follow her example.” Testimonies, volume 6, 18.

> ”Kun Amerikka, uskonnonvapauden maa, yhtyy paavikunnan kanssa pakottaessaan omantunnon ja vaatiessaan ihmisiä kunnioittamaan väärää sapattia, jokaisen maan kansat kaikkialla maailmassa johdetaan seuraamaan sen esimerkkiä.” Testimonies, osa 6, s. 18.

Every nation will fill their cup of their probationary time, but the “judgments of God” that Sister White identifies as “national ruin”, “the time of God’s destructive judgments” as she also calls the history that begins at the Sunday law in the United States, are not the seven last plagues.

Jokainen kansakunta täyttää koetusaikansa maljan, mutta ne ”Jumalan tuomiot”, jotka sisar White määrittelee ”kansalliseksi häviöksi”, ”Jumalan hävittävien tuomioiden ajaksi”, kuten hän myös nimittää sitä historiaa, joka alkaa sunnuntailaista Yhdysvalloissa, eivät ole ne seitsemän viimeistä vitsausta.

> “A time is coming when the law of God is, in a special sense, to be made void in our land. The rulers of our nation will, by legislative enactments, enforce the Sunday law, and thus God’s people be brought into great peril. When our nation, in its legislative councils, shall enact laws to bind the consciences of men in regard to their religious privileges, enforcing Sunday observance, and bringing oppressive power to bear against those who keep the seventh-day Sabbath, the law of God will, to all intents and purposes, be made void in our land; and national apostasy will be followed by national ruin.” Review and Herald, December 18, 1888.

> ”Aika on tulossa, jolloin Jumalan laki on meidän maassamme erityisessä mielessä tehtävä mitättömäksi. Kansakuntamme hallitsijat tulevat lainsäädännöllisin säädöksin pakottamaan sunnuntailain voimaan, ja siten Jumalan kansa saatetaan suureen vaaraan. Kun kansakuntamme lainsäädäntöelimissä säädetään lakeja sitomaan ihmisten omiatuntoja heidän uskonnollisten oikeuksiensa suhteen, pakottamaan sunnuntain viettoa ja kohdistamaan sortavaa valtaa niitä vastaan, jotka pitävät seitsemännen päivän sapatin, silloin Jumalan laki on käytännöllisesti katsoen tehty mitättömäksi meidän maassamme; ja kansallista luopumusta seuraa kansallinen perikato.” Review and Herald, 18. joulukuuta 1888.

The judgments of God, which Sister White identifies as “national ruin” begin at the national Sunday law and mark the beginning of God’s “strange act,” though God’s strange act is more specifically the seven last plagues. A more complete picture of the strange act of God appears when the deliverance from Egypt is added to the line of God’s executive judgments. The Egyptian plagues, though ten in number, were divided. The first three were distinguished from the last seven. Thus, the deliverance from Egypt identifies a period of time represented by the first three plagues that begins with the national ruin of the United States, and continues until Michael stands up and human probation closes.

Jumalan tuomiot, jotka sisar White määrittelee ”kansalliseksi häviöksi”, alkavat kansallisesta sunnuntailaista ja merkitsevät Jumalan ”oudon työn” alkua, vaikka Jumalan outo työ on tarkemmin ottaen seitsemän viimeistä vitsausta. Täydellisempi kuva Jumalan oudosta työstä tulee esiin, kun vapautus Egyptistä lisätään Jumalan toimeenpanevien tuomioiden linjaan. Egyptin vitsaukset, vaikka niitä oli kymmenen, olivat jaetut. Ensimmäiset kolme erotettiin viimeisistä seitsemästä. Näin ollen vapautus Egyptistä osoittaa ajanjakson, jota ensimmäiset kolme vitsausta edustavat ja joka alkaa Yhdysvaltojen kansallisesta häviöstä ja jatkuu siihen asti, kunnes Miikael nousee ja ihmisen koetusaika päättyy.

> “God’s judgments will be visited upon those who are seeking to oppress and destroy His people. His long forbearance with the wicked emboldens men in transgression, but their punishment is nonetheless certain and terrible because it is long delayed. ‘The Lord shall rise up as in Mount Perazim, He shall be wroth as in the valley of Gibeon, that He may do His work, His strange work; and bring to pass His act, His strange act.’ Isaiah 28:21. To our merciful God the act of punishment is a strange act. ‘As I live, saith the Lord God, I have no pleasure in the death of the wicked.’ Ezekiel 33:11. The Lord is ‘merciful and gracious, long-suffering, and abundant in goodness and truth, … forgiving iniquity and transgression and sin.’ Yet He will ‘by no means clear the guilty.’ ‘The Lord is slow to anger, and great in power, and will not at all acquit the wicked.’ Exodus 34:6, 7; Nahum 1:3. By terrible things in righteousness He will vindicate the authority of His downtrodden law. The severity of the retribution awaiting the transgressor may be judged by the Lord’s reluctance to execute justice. The nation with which He bears long, and which He will not smite until it has filled up the measure of its iniquity in God’s account, will finally drink the cup of wrath unmixed with mercy.

> ”Jumalan tuomiot kohtavat niitä, jotka pyrkivät sortamaan ja hävittämään Hänen kansaansa. Hänen pitkä kärsivällisyytensä jumalattomia kohtaan rohkaisee ihmisiä rikkomukseen, mutta heidän rangaistuksensa on siitä huolimatta varma ja kauhea, koska se on kauan viivästynyt. ’Herra nousee niin kuin Perasimin vuorella, Hän vihastuu niin kuin Gibeonin laaksossa, tehdäkseen työnsä, oudon työnsä, ja saattaakseen päätökseen tekonsa, oudon tekonsa.’ Jesaja 28:21. Meidän armolliselle Jumalallemme rankaisemisen teko on outo teko. ’Niin totta kuin minä elän, sanoo Herra, Herra, ei minulla ole mielihyvää jumalattoman kuolemasta.’ Hesekiel 33:11. Herra on ’laupias ja armahtavainen, pitkämielinen ja suuri laupeudessa ja totuudessa, … joka antaa anteeksi pahat teot, rikkomukset ja synnin.’ Kuitenkaan Hän ei ’suinkaan jätä syyllistä rankaisematta’. ’Herra on hidas vihaan ja suuri voimassa, eikä Hän suinkaan jätä rankaisematta jumalatonta.’ 2. Mooseksen kirja 34:6, 7; Nahum 1:3. Hän on vanhurskaudessaan kauheilla teoilla saattava oikeuksiinsa poljetun lakinsa arvovallan. Rikkojalle odottavan koston ankaruutta voidaan arvioida siitä, kuinka haluton Herra on panemaan oikeuden täytäntöön. Kansakunta, jota Hän kauan kärsii ja jota Hän ei lyö, ennen kuin se on Jumalan laskussa täyttänyt syntivelkansa mitan, on viimein juova vihan maljan, johon ei ole sekoitettu armoa.”

> “When Christ ceases His intercession in the sanctuary, the unmingled wrath threatened against those who worship the beast and his image and receive his mark (Revelation 14:9, 10), will be poured out. The plagues upon Egypt when God was about to deliver Israel were similar in character to those more terrible and extensive judgments which are to fall upon the world just before the final deliverance of God’s people. Says the revelator, in describing those terrific scourges: ‘There fell a noisome and grievous sore upon the men which had the mark of the beast, and upon them which worshiped his image.’ The sea ‘became as the blood of a dead man: and every living soul died in the sea.’ And ‘the rivers and fountains of waters … became blood.’ Terrible as these inflictions are, God’s justice stands fully vindicated. The angel of God declares: ‘Thou art righteous, O Lord, … because Thou hast judged thus. For they have shed the blood of saints and prophets, and Thou hast given them blood to drink; for they are worthy.’ Revelation 16:2–6. By condemning the people of God to death, they have as truly incurred the guilt of their blood as if it had been shed by their hands. In like manner Christ declared the Jews of His time guilty of all the blood of holy men which had been shed since the days of Abel; for they possessed the same spirit and were seeking to do the same work with these murderers of the prophets.

> ”Kun Kristus lakkaa toimittamasta esirukoustaan pyhäkössä, vuodatetaan se laimentamaton viha, jolla uhataan niitä, jotka kumartavat petoa ja sen kuvaa ja ottavat sen merkin (Ilmestys 14:9, 10). Egyptiä kohdanneet vitsaukset, kun Jumala oli aikeissa vapauttaa Israelin, olivat luonteeltaan samankaltaisia kuin ne vielä kauheammat ja laajemmat tuomiot, jotka kohtaavat maailmaa juuri ennen Jumalan kansan lopullista vapautusta. Ilmoituksen saaja sanoo noita hirmuisia vitsauksia kuvatessaan: ’Ja tuli pahoja ja ilkeitä paiseita niihin ihmisiin, joissa oli pedon merkki ja jotka kumarsivat sen kuvaa.’ Meri ’muuttui kuin kuolleen vereksi, ja jokainen elävä sielu meressä kuoli’. Ja ’joet ja vesilähteet … muuttuivat vereksi’. Niin kauheita kuin nämä rangaistukset ovatkin, Jumalan oikeudenmukaisuus tulee täysin oikeutetuksi. Jumalan enkeli julistaa: ’Vanhurskas olet sinä, Herra, … koska näin tuomitsit. Sillä pyhien ja profeettain verta he ovat vuodattaneet, ja verta sinä olet antanut heille juoda; sillä sen he ovat ansainneet.’ Ilmestys 16:2–6. Tuomitsemalla Jumalan kansan kuolemaan he ovat yhtä todella saattaneet päälleen syyllisyyden heidän verestään, kuin jos se olisi vuodatettu heidän omilla käsillään. Samoin Kristus julisti aikansa juutalaiset syyllisiksi kaikkeen siihen pyhien miesten vereen, joka oli vuodatettu Abelin päivistä lähtien; sillä heillä oli sama henki ja he pyrkivät tekemään saman työn kuin nämä profeettain murhaajat.

> “In the plague that follows, power is given to the sun ‘to scorch men with fire. And men were scorched with great heat.’ Verses 8, 9. The prophets thus describe the condition of the earth at this fearful time: ‘The land mourneth; … because the harvest of the field is perished…. All the trees of the field are withered: because joy is withered away from the sons of men.’ ‘The seed is rotten under their clods, the garners are laid desolate…. How do the beasts groan! the herds of cattle are perplexed, because they have no pasture…. The rivers of water are dried up, and the fire hath devoured the pastures of the wilderness.’ ‘The songs of the temple shall be howlings in that day, saith the Lord God: there shall be many dead bodies in every place; they shall cast them forth with silence.’ Joel 1:10–12, 17–20; Amos 8:3.

> ”Seuraavassa vitsauksessa valta annetaan auringolle ’polttaa ihmisiä tulella. Ja ihmiset paahtuivat kovassa helteessä.’ Jakeet 8, 9. Profeetat kuvaavat näin maan tilaa tuona peljättävänä aikana: ’Maa murehtii; … sillä pellon sato on hävinnyt…. Kaikki kedon puut ovat kuivettuneet, sillä ilo on kuivettunut pois ihmisten lapsista.’ ’Siemen on mädäntynyt multapaakkujensa alla, varastot ovat autioina…. Kuinka karja huokaa! Nautalaumat ovat hämmentyneitä, koska niillä ei ole laidunta…. Vesivirrat ovat kuivuneet, ja tuli on kuluttanut erämaan laitumet.’ ’Temppelin laulut ovat sinä päivänä muuttuvat parkumiseksi, sanoo Herra Jumala; ruumiita on oleva paljon joka paikassa; ne heitetään pois ääneti.’ Joel 1:10–12, 17–20; Aamos 8:3.

> “These plagues are not universal, or the inhabitants of the earth would be wholly cut off. Yet they will be the most awful scourges that have ever been known to mortals. All the judgments upon men, prior to the close of probation, have been mingled with mercy. The pleading blood of Christ has shielded the sinner from receiving the full measure of his guilt; but in the final judgment, wrath is poured out unmixed with mercy.

> “Nämä vitsaukset eivät ole maailmanlaajuisia, muutoin maan asukkaat hävitettäisiin tyystin. Kuitenkin ne tulevat olemaan hirvittävimmät vitsaukset, joita kuolevaiset ovat milloinkaan tunteneet. Kaikki ihmisten päälle tulleet tuomiot ennen armonajan päättymistä ovat olleet laupeudella sekoitettuja. Kristuksen puolustava veri on varjellut syntistä saamasta syyllisyytensä täyttä määrää; mutta lopullisessa tuomiossa viha vuodatetaan ilman laupeuden sekoitusta.

> “In that day, multitudes will desire the shelter of God’s mercy which they have so long despised. ‘Behold, the days come, saith the Lord God, that I will send a famine in the land, not a famine of bread, nor a thirst for water, but of hearing the words of the Lord: and they shall wander from sea to sea, and from the north even to the east, they shall run to and fro to seek the word of the Lord, and shall not find it.’ Amos 8:11, 12.” The Great Controversy, 627–629.

> ”Sinä päivänä kansanjoukot haluavat Jumalan armon suojaa, jota he ovat niin kauan halveksineet. ’Katso, päivät tulevat, sanoo Herra, Herra, jolloin minä lähetän maahan nälän; en leivän nälkää enkä veden janoa, vaan Herran sanojen kuulemisen nälän. Ja he harhailevat merestä mereen, pohjoisesta itään asti; he juoksevat edestakaisin etsiäkseen Herran sanaa, mutta eivät sitä löydä.’ Aam. 8:11, 12.” Suuri taistelu, 627–629.

In the previous passage it stated, “The nation with which He bears long, and which He will not smite until it has filled up the measure of its iniquity in God’s account, will finally drink the cup of wrath unmixed with mercy.” She also penned in the same paragraph, “The plagues upon Egypt when God was about to deliver Israel were similar in character to those more terrible and extensive judgments which are to fall upon the world just before the final deliverance of God’s people.” The nation (the United States) that fills up “the measure of iniquity” will suffer plagues similar to the ten plagues in Egypt.

Edellisessä katkelmassa todettiin: ”Kansa, jota kohtaan Hän on pitkämielinen ja jota Hän ei lyö, ennen kuin se on Jumalan tilikirjoissa täyttänyt syntiensä mitan, joutuu lopulta juomaan vihan maljan, johon ei ole sekoitettu armoa.” Hän kirjoitti samassa kappaleessa myös: ”Vitsaukset, jotka kohtasivat Egyptiä silloin, kun Jumala oli aikeissa vapauttaa Israelin, olivat luonteeltaan samanlaisia kuin ne vielä kauheammat ja laajemmalle ulottuvat tuomiot, jotka tulevat kohtaamaan maailmaa juuri ennen Jumalan kansan lopullista vapauttamista.” Se kansa (Yhdysvallat), joka täyttää ”syntiensä mitan”, saa kärsiä Egyptin kymmenen vitsauksen kaltaisia vitsauksia.

The plagues of Egypt were divided into two periods. The first three plagues fell on everyone, but the seven last plagues only fell upon the Egyptians.

Egyptin vitsaukset jakautuivat kahteen ajanjaksoon. Kolme ensimmäistä vitsausta kohtasivat kaikkia, mutta seitsemän viimeistä vitsausta kohtasivat ainoastaan egyptiläisiä.

> And I will sever in that day the land of Goshen, in which my people dwell, that no swarms of flies shall be there; to the end thou mayest know that I am the Lord in the midst of the earth. Exodus 8:22.

> Mutta sinä päivänä minä erottelen Goosenin maan, jossa minun kansani asuu, niin ettei siellä ole paarmaparvia, jotta tietäisit, että minä olen Herra keskellä maata. 2. Moos. 8:22.

The first three plagues in Egypt fell everywhere, but Goshen, where the Hebrews lived did not receive Egypt’s seven last plagues. The United States is the nation that fills up its cup of iniquity at the Sunday law. At that point national apostasy is followed by national ruin, but the judgments which produce national ruin are mixed with mercy until Michael stands up and probation closes for all mankind. At the Sunday law in the United States the majority of those who now profess to be Sabbath-keepers will bow to the powers that be and accept the mark of the beast. At that time the Sunday law issue becomes a spiritual test for those who have been outside of Adventism. From the Sunday law in the United States until Michael stands up is the great ingathering of eleventh-hour workers, but the door has already been closed upon those who are held accountable for the light of the seventh-day Sabbath before the Sunday law.

Egyptin kolme ensimmäistä vitsausta kohtasivat kaikkialla, mutta Goosen, jossa heprealaiset asuivat, ei saanut osakseen Egyptin seitsemää viimeistä vitsausta. Yhdysvallat on se kansakunta, joka sunnuntailain kohdalla täyttää laittomuutensa maljan. Tuossa vaiheessa kansallista luopumusta seuraa kansallinen perikato, mutta tuomiot, jotka aiheuttavat kansallisen perikadon, ovat sekoitetut armolla, kunnes Miikael nousee ja koetusaika päättyy koko ihmiskunnalta. Sunnuntailain aikana Yhdysvalloissa enemmistö niistä, jotka nyt tunnustautuvat sapatinpitäjiksi, kumartuu esivallan edessä ja ottaa pedon merkin. Tuolloin sunnuntailakikysymyksestä tulee hengellinen koetus niille, jotka ovat olleet adventismin ulkopuolella. Yhdysvalloissa annetusta sunnuntailaista siihen asti, että Miikael nousee, ulottuu yhdentoista hetken työntekijöiden suuri kokoaminen, mutta ovi on jo sulkeutunut niiden edessä, joita pidetään vastuullisina seitsemännen päivän sapatin valosta ennen sunnuntailakia.

> “More and more, as the days go by, it is becoming apparent that God’s judgments are in the world. In fire and flood and earthquake He is warning the inhabitants of this earth of His near approach. The time is nearing when the great crisis in the history of the world will have come, when every movement in the government of God will be watched with intense interest and inexpressible apprehension. In quick succession the judgments of God will follow one another—fire and flood and earthquake, with war and bloodshed.

> Yhä selvemmin päivä päivältä käy ilmeiseksi, että Jumalan tuomiot ovat maailmassa. Tulessa ja tulvassa ja maanjäristyksessä Hän varoittaa tämän maan asukkaita läheisestä lähestymisestään. Aika on lähestymässä, jolloin maailman historian suuri kriisi on tullut, jolloin jokaista liikettä Jumalan hallinnossa tarkataan mitä kiihkeimmällä mielenkiinnolla ja sanoin kuvaamattomalla kauhulla. Nopeassa seuraannossa Jumalan tuomiot seuraavat toinen toistaan — tuli ja tulva ja maanjäristys, sekä sota ja verenvuodatus.

> “Oh, that the people might know the time of their visitation! There are many who have not yet heard the testing truth for this time. There are many with whom the Spirit of God is striving. The time of God’s destructive judgments is the time of mercy for those who have had no opportunity to learn what is truth. Tenderly will the Lord look upon them. His heart of mercy is touched; His hand is still stretched out to save, while the door is closed to those who would not enter.

> Voi, että kansa tuntisi etsikkoaikansa! On monia, jotka eivät ole vielä kuulleet tätä aikaa koettelevaa totuutta. On monia, joiden kanssa Jumalan Henki kamppailee. Jumalan hävittävien tuomioiden aika on armon aikaa niille, joilla ei ole ollut tilaisuutta oppia tuntemaan, mikä on totuus. Herra katsoo heihin hellästi. Hänen armollinen sydämensä liikuttuu; Hänen kätensä on yhä ojennettuna pelastamaan, samalla kun ovi on suljettu niiltä, jotka eivät tahtoneet käydä sisälle.

> “The mercy of God is shown in His long forbearance. He is holding back His judgments, waiting for the message of warning to be sounded to all. Oh, if our people would feel as they should the responsibility resting upon them to give the last message of mercy to the world, what a wonderful work would be done!” Testimonies, volume 9, 97.

> ”Jumalan armo ilmenee Hänen pitkässä kärsivällisyydessään. Hän pidättää tuomioitaan odottaen, että varoitussanoma julistetaan kaikille. Voi, jospa meidän kansamme tuntisi niin kuin sen tulisi sen vastuun, joka sen päällä lepää antaa maailmalle viimeinen armon sanoma, kuinka ihmeellinen työ tehtäisiinkään!” Testimonies, osa 9, 97.

In the previous passage she identified that “the time of God’s destructive judgments is the time of mercy for those who have had no opportunity to learn what is truth.” In the next passage she refers to that period of time as “the time of trouble.”

Edellisessä katkelmassa hän totesi, että ”Jumalan tuhoavien tuomioiden aika on armon aikaa niille, joilla ei ole ollut tilaisuutta oppia, mikä on totuus.” Seuraavassa katkelmassa hän viittaa tuohon ajanjaksoon nimityksellä ”ahdistuksen aika”.

> “I saw that the holy Sabbath is, and will be, the separating wall between the true Israel of God and unbelievers; and that the Sabbath is the great question, to unite the hearts of God’s dear waiting saints. And if one believed, and kept the Sabbath, and received the blessing attending it, and then gave it up, and broke the holy commandment, they would shut the gates of the Holy City against themselves, as sure as there was a God that rules in heaven above. I saw that God had children, who do not see and keep the Sabbath. They had not rejected the light on it. And at the commencement of the time of trouble, we were filled with the Holy Ghost as we went forth and proclaimed the Sabbath more fully. This enraged the church, and nominal Adventists, as they could not refute the Sabbath truth. And at this time, God’s chosen, all saw clearly that we had the truth, and they came out and endured the persecution with us.” A Word to the Little Flock, 18, 19.

> ”Näin, että pyhä sapatti on ja tulee olemaan erottava muuri Jumalan todellisen Israelin ja epäuskoisten välillä; ja että sapatti on se suuri kysymys, joka yhdistää Jumalan rakkaiden odottavien pyhien sydämet. Ja jos joku uskoi, piti sapatin ja vastaanotti siihen liittyvän siunauksen, mutta sitten luopui siitä ja rikkoi pyhän käskyn, hän sulkisi Pyhän kaupungin portit itseltään yhtä varmasti kuin on Jumala, joka hallitsee ylhäällä taivaassa. Näin, että Jumalalla oli lapsia, jotka eivät nähneet sapattia eivätkä pitäneet sitä. He eivät olleet hylänneet siitä annettua valoa. Ja ahdistuksen ajan alkaessa meidät täytettiin Pyhällä Hengellä, kun lähdimme julistamaan sapattia täydellisemmin. Tämä raivostutti kirkon ja nimelliset adventistit, koska he eivät voineet kumota sapatin totuutta. Ja tuolloin kaikki Jumalan valitut näkivät selvästi, että meillä oli totuus, ja he tulivat ulos ja kestivät vainon meidän kanssamme.” A Word to the Little Flock, 18, 19.

Though modified a little, the same passage just cited is found in the book Early Writings. In that book she includes commentary on her statement about “the time of trouble.” A Word to the Little Flock was the first publication of the disappointed faithful Millerites after the Great Disappointment of October 22, 1844, and decades later, when editors used portions of that pamphlet to include in the book Early Writings, they clarified that “the time of trouble” that was referred to was not the seven last plagues, for when the seven last plagues are poured out there is no mercy mixed with the judgments.

Vaikka sitä on hieman muokattu, sama äsken lainattu kohta löytyy teoksesta Early Writings. Tässä kirjassa hän liittää mukaan selityksen lausuntoonsa ”ahdistuksen ajasta”. A Word to the Little Flock oli pettymystä kokeneiden uskollisten milleriläisten ensimmäinen julkaisu lokakuun 22. päivän 1844 suuren pettymyksen jälkeen, ja vuosikymmeniä myöhemmin, kun toimittajat käyttivät osia tuosta vihkosesta sisällyttääkseen ne teokseen Early Writings, he selvensivät, että viitattu ”ahdistuksen aika” ei ollut ne seitsemän viimeistä vitsausta, sillä kun ne seitsemän viimeistä vitsausta vuodatetaan, tuomioihin ei ole sekoittunut lainkaan armoa.

> “1. On page 33 is given the following: ‘I saw that the holy Sabbath is, and will be, the separating wall between the true Israel of God and unbelievers; and that the Sabbath is the great question to unite the hearts of God’s dear, waiting saints. I saw that God had children who do not see and keep the Sabbath. They have not rejected the light upon it. And at the commencement of the time of trouble, we were filled with the Holy Ghost as we went forth and proclaimed the Sabbath more fully.’

> ”1. Sivulla 33 esitetään seuraava: ’Minä näin, että pyhä sapatti on ja tulee olemaan erottava väliseinä Jumalan todellisen Israelin ja epäuskoisten välillä; ja että sapatti on suuri kysymys, joka yhdistää Jumalan rakkaiden, odottavien pyhien sydämet. Minä näin, että Jumalalla oli lapsia, jotka eivät näe eivätkä pidä sapattia. He eivät olleet hylänneet siitä annettua valoa. Ja ahdistuksen ajan alkaessa me täytyimme Pyhällä Hengellä, kun lähdimme julistamaan sapattia täydellisemmin.’”

> “This view was given in 1847 when there were but very few of the Advent brethren observing the Sabbath, and of these but few supposed that its observance was of sufficient importance to draw a line between the people of God and unbelievers. Now the fulfillment of that view is beginning to be seen. ‘The commencement of that time of trouble,’ here mentioned does not refer to the time when the plagues shall begin to be poured out, but to a short period just before they are poured out, while Christ is in the sanctuary. At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> ”Tämä näky annettiin vuonna 1847, jolloin sapattia viettäviä adventtiveljiä oli vain hyvin vähän, ja heistäkin vain harvat katsoivat sen viettämisen olevan niin tärkeää, että se vetäisi rajan Jumalan kansan ja epäuskoisten välille. Nyt tuon näyn täyttymys alkaa tulla näkyviin. Tässä mainittu ’tuon ahdistuksen ajan alku’ ei viittaa siihen aikaan, jolloin vitsaukset alkavat tulla vuodatetuiksi, vaan lyhyeen ajanjaksoon juuri ennen kuin ne vuodatetaan, sillä aikaa kun Kristus on pyhäkössä. Tuona aikana, samalla kun pelastustyö on päättymässä, ahdistus on tulossa maan päälle, ja kansakunnat vihastuvat, mutta niitä pidetään kurissa niin, etteivät ne estä kolmannen enkelin työtä. Tuona aikana tulee ’myöhäissade’ eli virvoitus Herran kasvojen edestä antamaan voimaa kolmannen enkelin voimalliselle huudolle ja valmistamaan pyhät kestämään sen ajan, jolloin ne seitsemän viimeistä vitsausta vuodatetaan.” Early Writings, 85.

At the Sunday law in the United States national apostasy will be followed by national ruin. At that Sunday law Adventism in the United States will be divided into two classes, one will receive the mark of the beast the other the seal of God. The national ruin of the United States is represented by the first three plagues of Egypt. Those judgments continue until the close of human probation, then the seven last plagues that are unmixed with mercy are poured out.

Yhdysvalloissa kansallista luopumusta sunnuntailain yhteydessä seuraa kansallinen perikato. Tuon sunnuntailain aikana adventismi Yhdysvalloissa jakautuu kahteen luokkaan: toinen ottaa pedon merkin, toinen Jumalan sinetin. Yhdysvaltojen kansallista perikatoa kuvaavat Egyptin kolme ensimmäistä vitsausta. Nuo tuomiot jatkuvat ihmiskunnan koetusajan päättymiseen asti, ja sitten vuodatetaan ne seitsemän viimeistä vitsausta, joihin ei ole sekoittunut armoa.

My point is less about the prophetic history of Egypt and more about the fact that Ellen White identifies Egypt as the symbol of the nation that forces the entire world to receive the mark of the beast, for in doing so she is using the beginning to illustrate the end, which is the prophetic signature of Jesus as the Alpha and Omega. In the Exodus story when the Lord is entering into covenant with ancient Israel, He introduces Himself with a new name.

Tarkoitukseni ei niinkään koske Egyptin profeetallista historiaa kuin sitä tosiasiaa, että Ellen White yksilöi Egyptin sen kansakunnan vertauskuvaksi, joka pakottaa koko maailman ottamaan pedon merkin vastaan, sillä tehdessään näin hän käyttää alkua havainnollistamaan loppua, mikä on Jeesuksen profeetallinen tunnusmerkki Alfa ja Omegana. Exodus-kertomuksessa, kun Herra on astumassa liittoon muinaisen Israelin kanssa, Hän esittelee itsensä uudella nimellä.

> Then the Lord said unto Moses, Now shalt thou see what I will do to Pharaoh: for with a strong hand shall he let them go, and with a strong hand shall he drive them out of his land.

> Silloin Herra sanoi Moosekselle: Nyt saat nähdä, mitä minä teen faraolle; sillä väkevän käden pakottamana hän päästää heidät menemään, ja väkevän käden pakottamana hän ajaa heidät pois maastansa.

> And God spake unto Moses, and said unto him, I am the Lord: And I appeared unto Abraham, unto Isaac, and unto Jacob, by the name of God Almighty, but by my name JEHOVAH was I not known to them.

> Ja Jumala puhui Moosekselle ja sanoi hänelle: Minä olen Herra. Ja minä ilmestyin Aabrahamille, Iisakille ja Jaakobille nimellä Jumala Kaikkivaltias, mutta nimelläni JEHOVA minä en ollut tullut heille tunnetuksi.

> And I have also established my covenant with them, to give them the land of Canaan, the land of their pilgrimage, wherein they were strangers. And I have also heard the groaning of the children of Israel, whom the Egyptians keep in bondage; and I have remembered my covenant. Wherefore say unto the children of Israel, I am the Lord, and I will bring you out from under the burdens of the Egyptians, and I will rid you out of their bondage, and I will redeem you with a stretched out arm, and with great judgments: And I will take you to me for a people, and I will be to you a God: and ye shall know that I am the Lord your God, which bringeth you out from under the burdens of the Egyptians. And I will bring you in unto the land, concerning the which I did swear to give it to Abraham, to Isaac, and to Jacob; and I will give it you for an heritage: I am the Lord.

> Ja minä olen myös tehnyt heidän kanssaan liittoni antaakseni heille Kanaanin maan, heidän muukalaisuutensa maan, jossa he ovat olleet muukalaisina. Ja minä olen myös kuullut israelilaisten huokauksen, heidän, joita egyptiläiset pitävät orjuudessa; ja minä olen muistanut liittoni. Sentähden sano israelilaisille: Minä olen Herra, ja minä vien teidät pois egyptiläisten taakkojen alta, ja vapautan teidät heidän orjuudestaan, ja lunastan teidät ojennetulla käsivarrella ja suurilla tuomioilla. Ja minä otan teidät kansakseni, ja olen teidän Jumalanne; ja te saatte tietää, että minä olen Herra, teidän Jumalanne, joka vien teidät pois egyptiläisten taakkojen alta. Ja minä vien teidät siihen maahan, jonka minä kädennostolla vannoin antavani Aabrahamille, Iisakille ja Jaakobille; ja minä annan sen teille perintöosaksi: minä olen Herra.

> And Moses spake so unto the children of Israel: but they hearkened not unto Moses for anguish of spirit, and for cruel bondage. Exodus 6:1–9.

> Ja Mooses puhui näin israelilaisille; mutta he eivät kuunnelleet Moosesta hengen ahdistuksen ja kovan orjuuden tähden. 2. Moos. 6:1–9.

The Lord here is identifying Moses as the representative of His covenant as were Jacob, Isaac and Abraham. Until the history of Moses the name JEHOVAH was unknown to Abraham and his descendants, and in the history of the renewing of Abraham’s covenant when the Hebrews were to be delivered from Egyptian bondage the Lord introduces a new revelation of His character, for a name represents character prophetically. When Abram entered into covenant with the Lord, the Lord changed his name to Abraham. At the beginning of the prophecy of Egyptian bondage the human representative of the covenant had his name changed and at the end of that prophecy God introduced a new name for Himself.

Herra osoittaa tässä, että Mooses on Hänen liittonsa edustaja, samoin kuin olivat Jaakob, Iisak ja Aabraham. Mooseksen aikaan saakka nimi JEHOVA oli tuntematon Aabrahamille ja hänen jälkeläisilleen, ja Aabrahamin liiton uudistamisen historiassa, kun heprealaiset oli määrä vapauttaa egyptiläisestä orjuudesta, Herra tuo esiin uuden ilmoituksen luonteestaan, sillä nimi edustaa profeetallisesti luonnetta. Kun Abram astui liittoon Herran kanssa, Herra muutti hänen nimensä Aabrahamiksi. Egyptiläistä orjuutta koskevan profetian alussa liiton inhimillisen edustajan nimi muutettiin, ja tuon profetian lopussa Jumala esitteli itsestään uuden nimen.

Abram entered into covenant in chapter fifteen and there set forth the prophecy of Egyptian bondage for four hundred years. In chapter seventeen Abram was given the rite of circumcision and his and Sarah’s names were changed.

Abram astui liittoon luvussa viisitoista, ja siinä esitettiin profetia Egyptin orjuudesta neljäksisadaksi vuodeksi. Luvussa seitsemäntoista Abramille annettiin ympärileikkauksen toimitus, ja hänen sekä Saaran nimet muutettiin.

Four hundred years later Moses was raised up to fulfill Abraham’s four-hundred-year prophecy. Abraham, Isaac, Jacob and Moses all represent the one hundred and forty-four thousand who enter into covenant with the Lord in the last days.

Neljäsataa vuotta myöhemmin Mooses nostettiin esiin täyttämään Abrahamin neljäsataavuotinen profetia. Abraham, Iisak, Jaakob ja Mooses edustavat kaikki niitä sataa neljääkymmentäneljää tuhatta, jotka viimeisinä päivinä astuvat liittoon Herran kanssa.

> “In the last days of this earth’s history, God’s covenant with his commandment-keeping people is to be renewed.” Review and Herald, February 26, 1914.

> ”Tämän maan historian viimeisinä päivinä Jumalan liitto hänen käskynsä pitävän kansansa kanssa on uudistettava.” Review and Herald, 26. helmikuuta 1914.

The separation of the Sabbath-keepers who accept the mark of the beast from the Sabbath-keepers who receive the seal of God is accomplished at the Sunday law. The separation is represented in the parable of the ten virgins.

Sapattia pitävien, jotka ottavat pedon merkin, erottaminen niistä sapattia pitävistä, jotka saavat Jumalan sinetin, tapahtuu sunnuntailain yhteydessä. Tämä erottaminen on kuvattuna vertauksessa kymmenestä neitsyestä.

> “The parable of the ten virgins of Matthew 25 also illustrates the experience of the Adventist people.” The Great Controversy, 393.

> ”Myös Matteuksen 25. luvun vertaus kymmenestä neitsyestä kuvaa adventtikansan kokemusta.” Suuri taistelu, 393.

> “I am often referred to the parable of the ten virgins, five of whom were wise, and five foolish. This parable has been and will be fulfilled to the very letter, for it has a special application to this time, and, like the third angel’s message, has been fulfilled and will continue to be present truth till the close of time.” Review and Herald, August 19, 1890.

> ”Minulle viitataan usein vertaukseen kymmenestä neitsyestä, joista viisi oli viisaita ja viisi tyhmiä. Tämä vertaus on täyttynyt ja tulee täyttymään aivan kirjaimellisesti, sillä sillä on erityinen sovellus tähän aikaan, ja kuten kolmannen enkelin sanoma, se on täyttynyt ja tulee edelleen olemaan nykyinen totuus ajan loppuun asti.” Review and Herald, 19. elokuuta 1890.

The parable was fulfilled on October 22, 1844 when the wise and foolish virgins of Millerite history were separated. The beginning of Adventism represents the end of Adventism, and the separation at the end is a fulfillment of the parable of the ten virgins and the separation at the end is produced by the Sunday law.

Vertaus täyttyi 22. lokakuuta 1844, jolloin Miller-liikkeen historian viisaat ja tyhmät neitsyet erotettiin toisistaan. Adventismin alku edustaa adventismin loppua, ja lopun erottaminen on kymmenen neitsyen vertauksen täyttymys, ja lopun erottamisen saa aikaan sunnuntailaki.

> “Again, these parables teach that there is to be no probation after the judgment. When the work of the gospel is completed, there immediately follows the separation between the good and the evil, and the destiny of each class is forever fixed.” Christ’s Object Lessons, 123.

> ”Jälleen nämä vertaukset opettavat, ettei tuomion jälkeen ole koetusaikaa. Kun evankeliumin työ on päättynyt, seuraa välittömästi ero hyvien ja pahojen välillä, ja kummankin ryhmän kohtalo on iäksi määrätty.” Kristuksen vertaukset, 123.

The parable of the ten virgins identifies that it is the wise virgins of Adventism that receive the seal of God and the foolish virgins of Adventism that receive the mark of the beast at the Sunday law in the United States. The foolish virgins are also represented as Laodiceans.

Kymmenen neitsyen vertaus osoittaa, että adventismin viisaat neitsyet saavat Jumalan sinetin ja adventismin tyhmät neitsyet pedon merkin Yhdysvalloissa annettavan sunnuntailain yhteydessä. Tyhmät neitsyet esitetään myös laodikealaisina.

> “The state of the Church represented by the foolish virgins, is also spoken of as the Laodicean state.” Review and Herald, August 19, 1890.

> ”Seurakunnan tilasta, jota tyhmät neitsyet edustavat, puhutaan myös laodikealaisena tilana.” Review and Herald, 19. elokuuta 1890.

In the last days, when God renews His covenant with His commandment-keeping people, God will reveal a new name of Himself as He did when He renewed the covenant in the time of Moses. The condition of the foolish virgins is that they have no oil, and the condition of the Laodiceans is that they are too blind to see they have no oil. It is obvious that if the foolish virgins are Laodiceans, then the wise virgins are Philadelphians.

Viimeisinä päivinä, kun Jumala uudistaa liittonsa Hänen käskynsä pitävän kansansa kanssa, Jumala ilmoittaa itsestään uuden nimen, niin kuin Hän teki uudistaessaan liiton Mooseksen aikana. Tyhmien neitsyiden tila on se, ettei heillä ole öljyä, ja laodikealaisten tila on se, että he ovat liian sokeita nähdäkseen, ettei heillä ole öljyä. On ilmeistä, että jos tyhmät neitsyet ovat laodikealaisia, niin viisaat neitsyet ovat filadelfialaisia.

> And to the angel of the church in Philadelphia write; These things saith he that is holy, he that is true, he that hath the key of David, he that openeth, and no man shutteth; and shutteth, and no man openeth; I know thy works: behold, I have set before thee an open door, and no man can shut it: for thou hast a little strength, and hast kept my word, and hast not denied my name.

> Ja Filadelfiassa olevan seurakunnan enkelille kirjoita: Näin sanoo hän, joka on pyhä, hän, joka on totinen, hän, jolla on Daavidin avain, hän, joka avaa, eikä kukaan sulje, ja sulkee, eikä kukaan avaa: Minä tiedän sinun tekosi: katso, minä olen asettanut sinun eteesi avatun oven, eikä kukaan voi sitä sulkea; sillä sinulla on vähän voimaa, ja sinä olet ottanut vaarin minun sanastani etkä ole kieltänyt minun nimeäni.

> Behold, I will make them of the synagogue of Satan, which say they are Jews, and are not, but do lie; behold, I will make them to come and worship before thy feet, and to know that I have loved thee. Because thou hast kept the word of my patience, I also will keep thee from the hour of temptation, which shall come upon all the world, to try them that dwell upon the earth.

> Katso, minä teen heidät saatanan synagogasta, niistä, jotka sanovat olevansa juutalaisia eivätkä ole, vaan valehtelevat; katso, minä saatan heidät tulemaan ja kumartumaan sinun jalkojesi eteen ja ymmärtämään, että minä olen sinua rakastanut. Koska sinä olet ottanut vaarin minun kärsivällisyyteni sanasta, minä myös varjelen sinut koetuksen hetkestä, joka on tuleva koko maanpiirin päälle, koettelemaan niitä, jotka maan päällä asuvat.

> Behold, I come quickly: hold that fast which thou hast, that no man take thy crown. Him that overcometh will I make a pillar in the temple of my God, and he shall go no more out: and I will write upon him the name of my God, and the name of the city of my God, which is new Jerusalem, which cometh down out of heaven from my God: and I will write upon him my new name. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 3:7–13.

> Katso, minä tulen pian; pidä lujasti se, mikä sinulla on, ettei kukaan ottaisi kruunuasi. Joka voittaa, sen minä teen pylvääksi Jumalani temppeliin, eikä hän enää koskaan lähde sieltä ulos; ja minä kirjoitan häneen Jumalani nimen ja Jumalani kaupungin nimen, uuden Jerusalemin, joka laskeutuu alas taivaasta minun Jumalani tyköä, ja oman uuden nimeni. Jolla on korva, se kuulkoon, mitä Henki seurakunnille sanoo. Ilmestys 3:7–13.

The Philadelphians represent the one hundred and forty-four thousand and they are promised that God would write His new name upon them. When the Lord enters into covenant with the one hundred and forty-four thousand, He will introduce a new name of Himself. Abraham was told by the Lord that He was God Almighty.

Filadelfialaiset edustavat niitä sataa neljääkymmentäneljää tuhatta, ja heille on luvattu, että Jumala kirjoittaa heidän päälleen uuden nimensä. Kun Herra astuu liittoon niiden sadan neljänkymmenenneljän tuhannen kanssa, Hän ilmoittaa itsestään uuden nimen. Herra sanoi Abrahamille olevansa Kaikkivaltias Jumala.

> And when Abram was ninety years old and nine, the Lord appeared to Abram, and said unto him, I am the Almighty God; walk before me, and be thou perfect. And I will make my covenant between me and thee, and will multiply thee exceedingly. And Abram fell on his face: and God talked with him, saying, As for me, behold, my covenant is with thee, and thou shalt be a father of many nations. Neither shall thy name any more be called Abram, but thy name shall be Abraham; for a father of many nations have I made thee. Genesis 17:1–5.

> Ja kun Abram oli yhdeksänkymmenen yhdeksän vuoden vanha, Herra ilmestyi Abramille ja sanoi hänelle: Minä olen Kaikkivaltias Jumala; vaella minun edessäni ja ole nuhteeton. Ja minä teen liittoni minun ja sinun välille, ja teen sinun jälkeläistesi luvun ylen suureksi. Niin Abram lankesi kasvoilleen, ja Jumala puhui hänen kanssaan sanoen: Mitä minuun tulee, katso, minun liittoni on sinun kanssasi, ja sinusta tulee monien kansakuntien isä. Eikä nimeäsi enää kutsuta Abramiksi, vaan nimesi olkoon Abraham; sillä minä olen tehnyt sinut monien kansakuntien isäksi. 1. Mooseksen kirja 17:1–5.

When the Lord first entered into covenant with a chosen people in the time of Abraham, He identified Himself as the Almighty God. When He furthered His covenant relationship in the time of Moses, for the first time he identified Himself as JEHOVAH. When Jesus came to confirm the covenant with many for one week, He introduced a new name of God that had only been expressed one time in the Old Testament and that was by a Babylonian.

Kun Herra ensi kerran teki liiton valitun kansan kanssa Abrahamin aikana, Hän ilmoitti itsensä Kaikkivaltiaaksi Jumalaksi. Kun Hän syvensi liittosuhdettaan Mooseksen aikana, Hän ilmoitti ensi kerran itsensä nimellä JEHOVA. Kun Jeesus tuli vahvistamaan liiton monille yhdeksi viikoksi, Hän toi esiin uuden Jumalan nimen, joka oli Vanhassa testamentissa lausuttu ainoastaan yhden kerran, ja silloinkin babylonialaisen toimesta.

> Then Nebuchadnezzar the king was astonied, and rose up in haste, and spake, and said unto his counsellors, Did not we cast three men bound into the midst of the fire? They answered and said unto the king, True, O king. He answered and said, Lo, I see four men loose, walking in the midst of the fire, and they have no hurt; and the form of the fourth is like the Son of God. Daniel 3:24, 25.

> Silloin kuningas Nebukadnessar hämmästyi, nousi kiireesti, puhui ja sanoi neuvonantajilleen: Emmekö heittäneet kolmea sidottua miestä tulen keskelle? He vastasivat ja sanoivat kuninkaalle: Totta on, kuningas. Hän vastasi ja sanoi: Katso, minä näen neljä miestä irti päästettyinä kävelemässä tulen keskellä, eivätkä he ole vahingoittuneet; ja neljännen muoto on Jumalan Pojan kaltainen. Daniel 3:24, 25.

It is very easy to establish that chapter three of Daniel is identifying the Sunday law in the United States. In Daniel three Shadrach, Meshach and Abednego represent the one-hundred and forty-four thousand. The one hundred and forty-four thousand are those that renew the covenant for the final time. In Daniel three we see a prophetic illustration of the Sunday law and latter rain history. Christ was and will be in the fires of persecution with his three worthies, representing not only the one hundred and forty-four thousand, but also the three angels messages. In the fire, which is typifying the Sunday law crisis, He is identified with one of His names, and it’s a name that would not be introduced into history until Christ arrived as the Son of God. In the illustration of chapter three we see those that renew the covenant at the end of the world interacting with Christ during the final crisis, and He has a name that no man knew.

On sangen helppo osoittaa, että Danielin kirjan kolmas luku viittaa sunnuntailakiin Yhdysvalloissa. Danielin kirjan kolmannessa luvussa Sadrak, Meesak ja Abed-Nego edustavat niitä sataaneljääkymmentäneljää tuhatta. Ne sataaneljääkymmentäneljä tuhatta ovat ne, jotka uudistavat liiton viimeisen kerran. Danielin kirjan kolmannessa luvussa näemme profeetallisen kuvauksen sunnuntailain ja myöhäissateen historiasta. Kristus oli ja tulee olemaan vainon tulissa kolmen uskollisensa kanssa; nämä edustavat ei ainoastaan niitä sataaneljääkymmentäneljää tuhatta, vaan myös kolmen enkelin sanomia. Tulessa, joka esikuvallistaa sunnuntailakikriisiä, Hänet tunnistetaan yhdellä Hänen nimistään, ja se on nimi, jota ei tuotaisi historiaan ennen kuin Kristus saapuisi Jumalan Poikana. Kolmannen luvun kuvauksessa näemme ne, jotka uudistavat liiton maailman lopussa, vuorovaikutuksessa Kristuksen kanssa viimeisen kriisin aikana, ja Hänellä on nimi, jota ei kukaan ihminen tuntenut.

Before I stray too far away from our consideration of the Egyptian deliverance representing the Sunday law in the United States, we should remind ourselves that before the first of the ten plagues began in Egypt there was genuine Sabbath agitation.

Ennen kuin poikkean liian kauas tarkastelustamme, jossa Egyptistä vapautuminen edustaa sunnuntailakia Yhdysvalloissa, meidän tulisi muistuttaa itseämme siitä, että ennen kuin ensimmäinen kymmenestä vitsauksesta alkoi Egyptissä, oli olemassa todellista sapatin puolesta tapahtunutta liikehdintää.

> And Pharaoh said, Behold, the people of the land now are many, and ye make them rest from their burdens. And Pharaoh commanded the same day the taskmasters of the people, and their officers, saying, Ye shall no more give the people straw to make brick, as heretofore: let them go and gather straw for themselves. And the tale of the bricks, which they did make heretofore, ye shall lay upon them; ye shall not diminish ought thereof: for they be idle; therefore they cry, saying, Let us go and sacrifice to our God. Let there more work be laid upon the men, that they may labour therein; and let them not regard vain words. And the taskmasters of the people went out, and their officers, and they spake to the people, saying, Thus saith Pharaoh, I will not give you straw. Go ye, get you straw where ye can find it: yet not ought of your work shall be diminished. So the people were scattered abroad throughout all the land of Egypt to gather stubble instead of straw. And the taskmasters hasted them, saying, Fulfil your works, your daily tasks, as when there was straw. And the officers of the children of Israel, which Pharaoh’s taskmasters had set over them, were beaten, and demanded, Wherefore have ye not fulfilled your task in making brick both yesterday and today, as heretofore? Then the officers of the children of Israel came and cried unto Pharaoh, saying, Wherefore dealest thou thus with thy servants? There is no straw given unto thy servants, and they say to us, Make brick: and, behold, thy servants are beaten; but the fault is in thine own people. But he said, Ye are idle, ye are idle: therefore ye say, Let us go and do sacrifice to the Lord. Go therefore now, and work; for there shall no straw be given you, yet shall ye deliver the tale of bricks. And the officers of the children of Israel did see that they were in evil case, after it was said, Ye shall not minish ought from your bricks of your daily task. Exodus 5:5–19.

> Ja farao sanoi: Katso, maan kansaa on nyt paljon, ja te saatatte heidät lepäämään kuormistansa. Ja farao käski samana päivänä kansan työnjohtajia ja heidän päällysmiehiään sanoen: Älkää enää antako kansalle olkia tiilien tekemiseen niin kuin ennen; menkööt he itse kokoamaan olkia itsellensä. Mutta se tiilimäärä, minkä he ovat ennen tehneet, pankaa heidän suoritettavakseen; älkää vähentäkö siitä mitään, sillä he ovat joutilaita; sentähden he huutavat sanoen: Menkäämme uhraamaan Jumalallemme. Pantakoon miehille enemmän työtä, että he askaroisivat siinä eivätkä välittäisi valheellisista puheista. Niin kansan työnjohtajat ja heidän päällysmiehensä menivät ulos ja puhuivat kansalle sanoen: Näin sanoo farao: Minä en anna teille olkia. Menkää itse ottamaan olkia sieltä, mistä niitä löydätte; mutta työstänne ei vähennetä mitään. Silloin kansa hajaantui ympäri koko Egyptin maata kokoamaan sänkeä olkien asemesta. Ja työnjohtajat ahdistivat heitä sanoen: Täyttäkää työnne, päivittäiset tehtävänne, niin kuin silloin, kun olkia oli. Ja israelilaisten päällysmiehiä, jotka faraon työnjohtajat olivat asettaneet heidän ylitsensä, lyötiin, ja heiltä vaadittiin: Miksi ette ole täyttäneet tehtäväänne tiilien tekemisessä eilen ettekä tänään niin kuin ennen? Niin israelilaisten päällysmiehet tulivat ja huusivat faraolle sanoen: Miksi teet näin palvelijoillesi? Olkia ei anneta palvelijoillesi, ja kuitenkin meille sanotaan: Tehkää tiiliä; ja katso, palvelijoitasi lyödään, vaikka syy on sinun omassa kansassasi. Mutta hän sanoi: Te olette joutilaita, joutilaita; sentähden te sanotte: Menkäämme uhraamaan Herralle. Menkää siis nyt työhön; sillä olkia ei teille anneta, mutta tiilien määrä teidän on toimitettava. Silloin israelilaisten päällysmiehet näkivät joutuneensa pahaan asemaan, kun oli sanottu: Älkää vähentäkö mitään päivittäisestä tiilimäärästänne. 2. Mooseksen kirja 5:5–19.

Before the Sunday law there will be escalating agitation against those who keep the seventh-day Sabbath, just as there was leading up to the Egyptian plagues. Moses was the one that was identified by both the Egyptians and the Hebrews as the one who was causing all the trouble, just as Ahab accused Elijah of.

Ennen sunnuntailakia kiihtyy yhä kasvava kiihotus niitä vastaan, jotka pitävät seitsemännen päivän sapattia, aivan niin kuin tapahtui Egyptin vitsausten edellä. Sekä egyptiläiset että heprealaiset pitivät Moosesta sinä, joka aiheutti kaiken häiriön, samoin kuin Ahab syytti Eliaa.

> And it came to pass, when Ahab saw Elijah, that Ahab said unto him, Art thou he that troubleth Israel? And he answered, I have not troubled Israel; but thou, and thy father’s house, in that ye have forsaken the commandments of the Lord, and thou hast followed Baalim. 1 Kings 18:17, 18.

> Ja tapahtui, että kun Ahab näki Elian, Ahab sanoi hänelle: Oletko sinä se, joka saattaa Israelin onnettomuuteen? Niin hän vastasi: En minä ole saattanut Israelia onnettomuuteen, vaan sinä ja sinun isäsi huone, koska te olette hyljänneet Herran käskyt ja sinä olet seurannut baaleja. 1 Kun. 18:17, 18.

The story of Moses illustrates the Sunday law history and the story of Elijah illustrates the Sunday law history. Together, or apart Moses and Elijah are symbols. At the Transfiguration of Christ, they together represented the one hundred and forty-four thousand who do not die and those who die in the Lord. Moses was resurrected, Elijah never died. They are also the two prophets who are the tormentors of the people in Revelation eleven. Much truth is represented by Moses and Elijah as symbols, and we hope to address that later.

Mooseksen kertomus havainnollistaa sunnuntailain historiaa, ja Elian kertomus havainnollistaa sunnuntailain historiaa. Yhdessä tai erikseen Mooses ja Elia ovat vertauskuvia. Kristuksen kirkastusvuorella he yhdessä edustivat niitä sataaneljääkymmentäneljää tuhatta, jotka eivät kuole, sekä niitä, jotka kuolevat Herrassa. Mooses herätettiin kuolleista; Elia ei koskaan kuollut. He ovat myös ne kaksi profeettaa, jotka ovat kansojen vaivaajat Ilmestyskirjan luvussa yksitoista. Mooseksen ja Elian kautta vertauskuvina esitetään paljon totuutta, ja toivomme voivamme käsitellä sitä myöhemmin.

> Behold, I will send you Elijah the prophet before the coming of the great and dreadful day of the Lord: And he shall turn the heart of the fathers to the children, and the heart of the children to their fathers, lest I come and smite the earth with a curse. Malachi 4:5, 6.

> Katso, minä lähetän teille profeetta Elian, ennen kuin tulee Herran suuri ja peljättävä päivä. Ja hän on kääntävä isien sydämet lasten puoleen ja lasten sydämet heidän isiensä puoleen, etten minä tulisi ja löisi maata kirouksella. Malakia 4:5, 6.

Just before human probation closes “Elijah the prophet” is to appear with a special message that turns “the heart of the fathers to the children, and the heart of the children to their fathers.” The prophets all testify of the end of the world, and they all agree with each other.

Juuri ennen kuin ihmisen koetusaika päättyy ”profeetta Elian” on määrä ilmestyä erityisen sanoman kanssa, joka kääntää ”isien sydämen lasten puoleen ja lasten sydämen heidän isiensä puoleen”. Kaikki profeetat todistavat maailman lopusta, ja he kaikki ovat keskenään yhtä mieltä.

> And the spirits of the prophets are subject to the prophets. For God is not the author of confusion, but of peace, as in all churches of the saints. 1 Corinthians 14:32, 33.

> Ja profeettain henget ovat profeetoille alamaiset. Sillä Jumala ei ole epäjärjestyksen, vaan rauhan Jumala, niin kuin kaikissa pyhien seurakunnissa. 1. Korinttolaiskirje 14:32, 33.

Elijah’s message arrives just before the great and dreadful day of the Lord; therefore, it is the very same special message in the book of Revelation which is represented as “the Revelation of Jesus Christ.” When “the time is at hand” Elijah’s special message shows God’s “servants things which must shortly come to pass.”

Elian sanoma tulee juuri ennen Herran suurta ja peljättävää päivää; sen tähden se on juuri se sama erityinen sanoma Ilmestyskirjassa, joka esitetään ”Jeesuksen Kristuksen ilmestyksenä”. Kun ”aika on lähellä”, Elian erityinen sanoma näyttää Jumalan ”palvelijoille, mitä pian on tapahtuva”.

> The Revelation of Jesus Christ, which God gave unto him, to show unto his servants things which must shortly come to pass; and he sent and signified it by his angel unto his servant John: Who bare record of the word of God, and of the testimony of Jesus Christ, and of all things that he saw. Blessed is he that readeth, and they that hear the words of this prophecy, and keep those things which are written therein: for the time is at hand. Revelation 1:1–3.

> Jeesuksen Kristuksen ilmestys, jonka Jumala antoi hänelle, näyttääkseen palvelijoillensa, mitä pian on tapahtuva; ja hän lähetti enkelinsä ja ilmaisi sen merkkien kautta palvelijallensa Johannekselle, joka todisti Jumalan sanan ja Jeesuksen Kristuksen todistuksen sekä kaiken sen, minkä hän näki. Autuas se, joka lukee, ja autuaat ne, jotka kuulevat tämän profetian sanat ja ottavat vaarin siitä, mitä siihen on kirjoitettu; sillä aika on lähellä. Ilmestys 1:1–3.

Notice that when Malachi employs Elijah as a symbol, he includes a direct reference to commandment keeping.

Huomaa, että kun Malakia käyttää Eliaa vertauskuvana, hän liittää siihen suoran viittauksen käskyjen pitämiseen.

> Remember ye the law of Moses my servant, which I commanded unto him in Horeb for all Israel, with the statutes and judgments. Behold, I will send you Elijah the prophet before the coming of the great and dreadful day of the Lord: And he shall turn the heart of the fathers to the children, and the heart of the children to their fathers, lest I come and smite the earth with a curse. Malachi 4:4–6.

> Muistakaa minun palvelijani Mooseksen laki, jonka minä Horebilla säädin hänelle koko Israelia varten, käskyineen ja oikeudenmääräyksineen. Katso, minä lähetän teille profeetta Elian ennen kuin tulee Herran suuri ja peljättävä päivä. Ja hän kääntää isien sydämen lasten puoleen ja lasten sydämen heidän isiensä puoleen, etten minä tulisi ja löisi maata kirouksella. Malakia 4:4–6.

These three verses are the last of the Old Testament, and contain the final promise of the Old Testament as well as an emphasis on keeping the ten commandments. There are seven “blessings” in the book of Revelation and the final one is a blessing upon those who keep the ten commandments.

Nämä kolme jaetta ovat Vanhan testamentin viimeiset, ja ne sisältävät Vanhan testamentin viimeisen lupauksen sekä korostuksen kymmenen käskyn pitämisestä. Ilmestyskirjassa on seitsemän ”autuaaksijulistusta”, ja viimeinen niistä on siunaus niille, jotka pitävät kymmenen käskyä.

> I am Alpha and Omega, the beginning and the end, the first and the last. Blessed are they that do his commandments, that they may have right to the tree of life, and may enter in through the gates into the city. Revelation 22:13, 14.

> Minä olen Alfa ja Omega, alku ja loppu, ensimmäinen ja viimeinen. Autuaita ovat ne, jotka pitävät hänen käskynsä, että heillä olisi oikeus elämän puuhun ja että he saisivat käydä porteista sisälle kaupunkiin. Ilmestyskirja 22:13, 14.

The last promise in the Old Testament informs us to “Remember” the ten commandments, but in so doing it emphasizes the one commandment that includes the command to “remember.”

Vanhan testamentin viimeinen lupaus kehottaa meitä ”muistamaan” kymmenen käskyä, mutta näin tehdessään se korostaa sitä yhtä käskyä, johon sisältyy käsky ”muista”.

> Remember the sabbath day, to keep it holy. Six days shalt thou labour, and do all thy work: But the seventh day is the sabbath of the Lord thy God: in it thou shalt not do any work, thou, nor thy son, nor thy daughter, thy manservant, nor thy maidservant, nor thy cattle, nor thy stranger that is within thy gates: For in six days the Lord made heaven and earth, the sea, and all that in them is, and rested the seventh day: wherefore the Lord blessed the sabbath day, and hallowed it. Exodus 20:8–11.

> Muista pyhittää lepopäivä. Kuusi päivää tee työtä ja toimita kaikki askareesi; mutta seitsemäs päivä on Herran, sinun Jumalasi, sapatti: silloin älä tee mitään työtä, älä sinä älköönkä poikasi tai tyttäresi, palvelijasi tai palvelijattaresi, juhtasi tai muukalaisesi, joka asuu porttiesi sisäpuolella. Sillä kuutena päivänä Herra teki taivaan ja maan, meren ja kaikki, mitä niissä on, ja lepäsi seitsemäntenä päivänä; sentähden Herra siunasi lepopäivän ja pyhitti sen. 2. Moos. 20:8–11.

The last promise in both the Old and New Testaments emphasizes the commandments of God with a special emphasis on the seventh-day Sabbath. Malachi says to “remember” and John informs us you are blessed for doing so. The seventh-day Sabbath commemorates God’s creation and his creative power. The Sabbath also becomes the point of controversy in the last days of earth’s history. When John records the “blessing” upon those who do his commandments, he is simply recording what Jesus, the Alpha and Omega, the beginning and ending, the first and the last proclaimed. Therefore, the last promise of the New Testament has to do with the Seventh-day Sabbath and also the attribute of divinity that identifies the end by the beginning.

Sekä Vanhan että Uuden testamentin viimeinen lupaus korostaa Jumalan käskyjä, erityisellä painotuksella seitsemännen päivän sapattiin. Malakia sanoo, että se tulee ”muistaa”, ja Johannes ilmoittaa meille, että autuaita ovat ne, jotka niin tekevät. Seitsemännen päivän sapatti muistomerkkinä viittaa Jumalan luomistyöhön ja hänen luovaan voimaansa. Sapatista tulee myös kiistakysymys maan historian viimeisinä päivinä. Kun Johannes kirjaa ”autuuden” niiden osaksi, jotka pitävät hänen käskynsä, hän yksinkertaisesti kirjaa sen, minkä Jeesus, Alfa ja Omega, alku ja loppu, ensimmäinen ja viimeinen, julisti. Sen tähden Uuden testamentin viimeinen lupaus liittyy seitsemännen päivän sapattiin sekä myös siihen jumaluuden ominaisuuteen, joka ilmaisee lopun alun kautta.

The first truth mentioned in Genesis, which means beginnings identifies the Creator, the creation and a special emphasis on the Sabbath. Taken together, line upon line the beginning of the Old Testament and the end of the both the Old and New Testaments emphasize God as the Creator, the Ten Commandments, the Sabbath commandment and that Jesus is the beginning and end.

Ensimmäinen 1. Mooseksen kirjassa mainittu totuus, jonka nimi merkitsee alkuja, tuo esiin Luojan, luomakunnan sekä erityisen painotuksen sapattiin. Yhdessä tarkasteltuina, rivi rivin päälle, Vanhan testamentin alku sekä sekä Vanhan että Uuden testamentin loppu korostavat Jumalaa Luojana, kymmentä käskyä, sapattikäskyä sekä sitä, että Jeesus on alku ja loppu.

Elijah the prophet is employed by Malachi as a symbol in the last promise of the Old Testament and he was the prophet who confronted Jezebel and Ahab. The book of Revelation employs Jezebel as a symbol of the papacy and ten kings as a symbol of the United Nations. Elijah’s confrontation with Ahab and Jezebel represents the one hundred and forty-four thousand’s confrontation with the United Nations, empowered by the United States and directed by the papacy. As king of the ten northern tribes of Israel Ahab represented the ruling power over ten tribes, thus typifying the United States (Ahab) empowering the United Nations (ten tribes or ten kings in Revelation seventeen) to do the persecution of Sabbath-keepers for the Papacy (Jezebel). When Malachi uses Elijah to represent a message that comes before the great and dreadful day of the Lord, Elijah represents those who are persecuted by modern Rome (the dragon, the beast and the false prophet) as he was persecuted by Jezebel for three and a half years. Emphasizing the Sabbath by employing the word “remember” in Malachi 4:4 adds the Sunday law crisis to the prophetic scenario illustrated by Malachi.

Profeetta Eliaa käyttää Malakia symbolina Vanhan testamentin viimeisessä lupauksessa, ja hän oli se profeetta, joka asettui vastakkain Iisebelin ja Ahabin kanssa. Ilmestyskirja käyttää Iisebeliä paaviuden symbolina ja kymmentä kuningasta Yhdistyneiden kansakuntien symbolina. Eliaan vastakkainasettelu Ahabin ja Iisebelin kanssa edustaa sadan neljänkymmenenneljän tuhannen vastakkainasettelua Yhdistyneiden kansakuntien kanssa, jota Yhdysvallat valtuuttaa ja jota paavius ohjaa. Israelin kymmenen pohjoisen heimon kuninkaana Ahab edusti hallitsevaa valtaa kymmenen heimon yli, ja siten hän esikuvaa sitä, kuinka Yhdysvallat (Ahab) valtuuttaa Yhdistyneet kansakunnat (kymmenen heimoa tai kymmenen kuningasta Ilmestyskirjan seitsemännessätoista luvussa) toimeenpanemaan sapatinpitäjien vainon paaviuden (Iisebel) puolesta. Kun Malakia käyttää Eliaa edustamaan sanomaa, joka tulee ennen Herran suurta ja peljättävää päivää, Elia edustaa niitä, joita nykyinen Rooma (lohikäärme, peto ja väärä profeetta) vainoaa, niin kuin Iisebel vainosi häntä kolmen ja puolen vuoden ajan. Sapatin korostaminen käyttämällä sanaa ”muista” jakeessa Mal. 4:4 lisää sunnuntailakikriisin siihen profeetalliseen asetelmaan, jota Malakia havainnollistaa.

Much more needs to be added to the consideration of the truths that are conveyed by comparing the beginning of the Old Testament with the end of the Old Testament, and then comparing the beginning of the Bible with the end of the Bible. In Genesis we have the Creator, creation and the Sabbath that commemorates the creation. In Malachi we have the Sabbath commandment identified as the crisis issue that leads to the close of human probation and the seven last plagues, or as Malachi calls it, “the great and dreadful day of the Lord.” Elijah represents God’s people who present the third angel’s message to a dying world.

Paljon enemmän on lisättävä niiden totuuksien tarkasteluun, jotka välittyvät verrattaessa Vanhan testamentin alkua Vanhan testamentin loppuun ja sitten verrattaessa Raamatun alkua Raamatun loppuun. Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa meillä on Luoja, luominen ja sapatti, joka muistomerkkinä juhlistaa luomista. Malakiassa sapattikäsky on osoitettu ratkaisevaksi kysymykseksi siinä kriisissä, joka johtaa ihmisten koetusajan päättymiseen ja seitsemään viimeiseen vitsaukseen, tai, kuten Malakia sitä nimittää, ”Herran suuri ja peljättävä päivä”. Elia edustaa Jumalan kansaa, joka esittää kolmannen enkelin sanoman kuolevalle maailmalle.

> “Today, in the spirit and power of Elias and of John the Baptist, messengers of God’s appointment are calling the attention of a judgment-bound world to the solemn events soon to take place in connection with the closing hours of probation and the appearance of Christ Jesus as King of kings and Lord of lords.” Prophets and Kings, 715, 716.

> ”Tänä päivänä, Eliaan ja Johannes Kastajan hengessä ja voimassa, Jumalan asettamat sanansaattajat kiinnittävät tuomiota kohti kulkevan maailman huomion niihin juhlallisiin tapahtumiin, jotka pian tapahtuvat koeajan päättymisen ja Kristuksen Jeesuksen, kuningasten Kuninkaan ja herrain Herran, ilmestymisen yhteydessä.” Prophets and Kings, 715, 716.

The beginning of the Bible which is also the beginning of the Old Testament identifies the same story as the end of both Testaments, but each beginning and ending has its own truth to emphasize and contribute to the message. In Genesis the focus is on the activities of God, in Malachi the focus is on the message that warns of the coming crisis. The end of Revelation identifies the Alpha and Omega. In the first book of the New Testament, we read the following.

Raamatun alku, joka on samalla Vanhan testamentin alku, osoittaa saman kertomuksen kuin molempien testamenttien loppu, mutta jokaisella alulla ja lopulla on oma totuutensa korostettavana ja sanomaansa annettavana. Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa painopiste on Jumalan toiminnassa, Malakiassa painopiste on sanomassa, joka varoittaa tulevasta kriisistä. Ilmestyskirjan loppu osoittaa Alfa ja Oomega. Uuden testamentin ensimmäisessä kirjassa luemme seuraavaa.

> The book of the generation of Jesus Christ, the son of David, the son of Abraham.

> Jeesuksen Kristuksen, Daavidin pojan, Aabrahamin pojan, sukuluettelo.

> Abraham begat Isaac; and Isaac begat Jacob; and Jacob begat Judas and his brethren; And Judas begat Phares and Zara of Thamar; and Phares begat Esrom; and Esrom begat Aram; And Aram begat Aminadab; and Aminadab begat Naasson; and Naasson begat Salmon; And Salmon begat Booz of Rachab; and Booz begat Obed of Ruth; and Obed begat Jesse; And Jesse begat David the king; and David the king begat Solomon of her that had been the wife of Urias; And Solomon begat Roboam; and Roboam begat Abia; and Abia begat Asa; And Asa begat Josaphat; and Josaphat begat Joram; and Joram begat Ozias; And Ozias begat Joatham; and Joatham begat Achaz; and Achaz begat Ezekias; And Ezekias begat Manasses; and Manasses begat Amon; and Amon begat Josias; And Josias begat Jechonias and his brethren, about the time they were carried away to Babylon: And after they were brought to Babylon, Jechonias begat Salathiel; and Salathiel begat Zorobabel; And Zorobabel begat Abiud; and Abiud begat Eliakim; and Eliakim begat Azor; And Azor begat Sadoc; and Sadoc begat Achim; and Achim begat Eliud; And Eliud begat Eleazar; and Eleazar begat Matthan; and Matthan begat Jacob; And Jacob begat Joseph the husband of Mary, of whom was born Jesus, who is called Christ.

> Aabrahamille syntyi Iisak; ja Iisakille syntyi Jaakob; ja Jaakobille syntyivät Juudas ja hänen veljensä; ja Juudaalle syntyivät Fares ja Zara Taamarista; ja Farekselle syntyi Esrom; ja Esromille syntyi Aram; ja Aramille syntyi Aminadab; ja Aminadabille syntyi Naasson; ja Naassonille syntyi Salmon; ja Salmonille syntyi Booas Raahabista; ja Booaalle syntyi Obed Ruutista; ja Obedille syntyi Iisai; ja Iisaille syntyi Daavid, kuningas; ja Daavidille, kuninkaalle, syntyi Salomo siitä, joka oli ollut Uurian vaimo; ja Salomolle syntyi Rehabeam; ja Rehabeamille syntyi Abia; ja Abialle syntyi Aasa; ja Aasalle syntyi Josafat; ja Josafatille syntyi Jooram; ja Jooramille syntyi Ussia; ja Ussialle syntyi Jootam; ja Jootamille syntyi Aahas; ja Aahaalle syntyi Hiskia; ja Hiskialle syntyi Manasse; ja Manasselle syntyi Aamon; ja Aamonille syntyi Joosia; ja Joosialle syntyivät Jekonja ja hänen veljensä siihen aikaan, kun heidät vietiin pois Baabeliin. Ja sen jälkeen, kun heidät oli viety Baabeliin, Jekonjalle syntyi Sealtiel; ja Sealtielille syntyi Serubbaabel; ja Serubbaabelille syntyi Abiud; ja Abiudille syntyi Eljakim; ja Eljakimille syntyi Asor; ja Asorille syntyi Saadok; ja Saadokille syntyi Akim; ja Akimille syntyi Eliud; ja Eliudille syntyi Eleasar; ja Eleasarille syntyi Mattan; ja Mattanille syntyi Jaakob; ja Jaakobille syntyi Joosef, Marian mies, josta Jeesus syntyi, hän, jota kutsutaan Kristukseksi.

> So all the generations from Abraham to David are fourteen generations; and from David until the carrying away into Babylon are fourteen generations; and from the carrying away into Babylon unto Christ are fourteen generations.

> Niin ovat siis kaikki sukupolvet Aabrahamista Daavidiin neljätoista sukupolvea; ja Daavidista Babylonian pakkosiirtolaisuuteen neljätoista sukupolvea; ja Babylonian pakkosiirtolaisuudesta Kristukseen neljätoista sukupolvea.

> Now the birth of Jesus Christ was on this wise: When as his mother Mary was espoused to Joseph, before they came together, she was found with child of the Holy Ghost. Then Joseph her husband, being a just man, and not willing to make her a publick example, was minded to put her away privily. But while he thought on these things, behold, the angel of the Lord appeared unto him in a dream, saying, Joseph, thou son of David, fear not to take unto thee Mary thy wife: for that which is conceived in her is of the Holy Ghost.

> Jeesuksen Kristuksen syntymä tapahtui näin: Kun hänen äitinsä Maria oli kihlattu Joosefille, ennen kuin he olivat tulleet yhteen, hänet havaittiin raskaaksi Pyhästä Hengestä. Mutta Joosef, hänen miehensä, joka oli vanhurskas eikä tahtonut saattaa häntä julkisen häpeän alaiseksi, aikoi salaa hylätä hänet. Mutta kun hän tätä ajatteli, katso, Herran enkeli ilmestyi hänelle unessa ja sanoi: Joosef, Daavidin poika, älä pelkää ottaa Mariaa, vaimoasi, tykösi, sillä se, mikä hänessä on siinnyt, on Pyhästä Hengestä.

> And she shall bring forth a son, and thou shalt call his name JESUS: for he shall save his people from their sins. Now all this was done, that it might be fulfilled which was spoken of the Lord by the prophet, saying, Behold, a virgin shall be with child, and shall bring forth a son, and they shall call his name Emmanuel, which being interpreted is, God with us. Then Joseph being raised from sleep did as the angel of the Lord had bidden him, and took unto him his wife: And knew her not till she had brought forth her firstborn son: and he called his name JESUS. Matthew 1:1–25.

> Ja hän synnyttää pojan, ja sinun on annettava hänelle nimi JEESUS; sillä hän on pelastava kansansa heidän synneistänsä. Tämä kaikki tapahtui, jotta kävisi toteen, mitä Herra oli puhunut profeetan kautta, joka sanoo: Katso, neitsyt tulee raskaaksi ja synnyttää pojan, ja hänelle annetaan nimi Immanuel, mikä käännettynä on: Jumala meidän kanssamme. Herättyään unesta Joosef teki niin kuin Herran enkeli oli käskenyt hänen tehdä, ja otti vaimonsa luokseen; eikä yhtynyt häneen, ennen kuin hän oli synnyttänyt esikoispoikansa. Ja hän antoi hänelle nimen JEESUS. Matteus 1:1–25.

The beginning of the New Testament agrees with the beginning and ending of the Old Testament and the ending of the New Testament for it emphasizes God’s creative power, for the power Christ employed to create all things in six days is the identical power He uses to “save his people from their sins.” The word Emmanuel, as the passage cites from the writings of Isaiah means “God with us.” He dwells within His people by combining His divinity with our humanity, and this was the very combination He accomplished when He was incarnated in Mary.

Uuden testamentin alku on sopusoinnussa Vanhan testamentin alun ja lopun sekä Uuden testamentin lopun kanssa, sillä se korostaa Jumalan luovaa voimaa; sillä se voima, jota Kristus käytti luodessaan kaiken kuutena päivänä, on täsmälleen sama voima, jota Hän käyttää “pelastamaan kansansa heidän synneistänsä.” Sana Immanuel, niin kuin tekstikohta Jesajan kirjoituksista lainaa, merkitsee “Jumala meidän kanssamme.” Hän asuu kansansa sisimmässä yhdistämällä jumaluutensa meidän ihmisyyteemme, ja juuri tämän yhdistymisen Hän toteutti tullessaan lihaksi Mariassa.

> “Nothing less than perfect obedience can meet the standard of God’s requirement. He has not left His requirements indefinite. He has enjoined nothing that is not necessary in order to bring man into harmony with Him. We are to point sinners to His ideal of character and to lead them to Christ, by whose grace only can this ideal be reached.

> "Mikään vähempi kuin täydellinen kuuliaisuus ei voi täyttää Jumalan vaatimuksen mittaa. Hän ei ole jättänyt vaatimuksiaan epämääräisiksi. Hän ei ole määrännyt mitään, mikä ei olisi välttämätöntä, jotta ihminen saatettaisiin sopusointuun Hänen kanssaan. Meidän tulee osoittaa syntisille Hänen luonteenihanteensa ja johtaa heidät Kristuksen luo, jonka armon kautta yksin tämä ihanne voidaan saavuttaa.

> “The Savior took upon Himself the infirmities of humanity and lived a sinless life, that men might have no fear that because of the weakness of human nature they could not overcome. Christ came to make us ‘partakers of the divine nature,’ and His life declares that humanity, combined with divinity, does not commit sin.” Ministry of Healing, 180.

> ”Vapahtaja otti päällensä ihmisyyden heikkoudet ja eli synnittömän elämän, jotta ihmisillä ei olisi pelkoa siitä, etteivät he ihmisluonnon heikkouden vuoksi voisi voittaa. Kristus tuli tehdäkseen meidät ”jumalallisesta luonnosta osallisiksi”, ja Hänen elämänsä julistaa, ettei ihmisyys jumaluuteen yhdistyneenä tee syntiä.” Ministry of Healing, 180.

The beginning of the New Testament identifies where, when and why Jesus took upon himself our human nature. He did so to demonstrate that human power combined with divine power does not sin. Sin is the transgression of the law, which Malachi says we are to “remember.” John informs us that those who keep the law, and therefore those who are not sinning, can enter through heavenly gates. Matthew identifies that a sinner can overcome sin, just as Christ overcame. When we have Christ within us, (the hope of glory) we have the creative power that made the universe within us. This possibility was provided by Christ choosing to enter into the human family, and for the rest of eternity becoming not only the son of God but also the son of man.

Uuden testamentin alku osoittaa, missä, milloin ja miksi Jeesus otti päälleen meidän ihmisluontomme. Hän teki sen osoittaakseen, että inhimillinen voima yhdistyneenä jumalalliseen voimaan ei tee syntiä. Synti on lain rikkomista, ja Malakia sanoo, että meidän tulee se “muistaa”. Johannes ilmoittaa meille, että ne, jotka pitävät lain ja siis ne, jotka eivät tee syntiä, voivat käydä sisään taivaallisista porteista. Matteus tuo esiin, että syntinen voi voittaa synnin, niin kuin Kristus voitti. Kun meissä on Kristus (kirkkauden toivo), meissä on se luova voima, joka teki maailmankaikkeuden. Tämä mahdollisuus annettiin siinä, että Kristus päätti tulla osaksi ihmiskuntaa ja olla koko muun iankaikkisuuden ajan ei ainoastaan Jumalan Poika vaan myös Ihmisen Poika.

There is a special message of truth opened up to God’s people from the book of Revelation just before the close of human probation. That special message is also Malachi’s “Elijah message” that is proclaimed just before the “dreadful day of the Lord”.

Jumalan kansalle avautuu Ilmestyskirjasta erityinen totuuden sanoma juuri ennen ihmisten koetusajan päättymistä. Tämä erityinen sanoma on myös Malakian ”Eliaan sanoma”, jota julistetaan juuri ennen ”Herran suurta ja peljättävää päivää”.

At the beginning of both Testaments and the end of the New Testament we have specific attributes of God identified. In Genesis He is the Creator, and at the end of Revelation He is Alpha and Omega. At the beginning of the New Testament, He becomes the son of man. And with the end of the Old Testament, we find the principle which the messenger Elijah uses to accomplish the message he would proclaim as turning the hearts of the fathers unto the children and vice-versa.

Molempien testamenttien alussa ja Uuden testamentin lopussa meille osoitetaan Jumalan tietyt ominaisuudet. Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa Hän on Luoja, ja Ilmestyskirjan lopussa Hän on Alfa ja Omega. Uuden testamentin alussa Hänestä tulee Ihmisen Poika. Ja Vanhan testamentin lopussa löydämme sen periaatteen, jota sanansaattaja Elia käyttää toteuttaakseen sen sanoman, jonka hän julistaisi, kääntäen isien sydämet lasten puoleen ja lasten sydämet isien puoleen.

The prophetic principle which Elijah applies to present his warning message is just what John was commanded to do in the Revelation. Elijah “shall turn the heart of the fathers to the children, and the heart of the children to their fathers,” and John was told to write the things that then were and in so doing he would simultaneously be writing the things that would come. John was used to illustrate how the principle of alpha and omega operates in the prophetic Word, and Elijah will base his message upon the same principle. When we compare the beginning of the Bible with the end of the Bible, we are comparing Old with the New. A father is the beginning of his child and the child is the ending of the father. The one hundred and forty-four thousand are the final generation of Abraham’s children, and the history where God entered into covenant with Abraham typifies the history when God renews that covenant with the one hundred and forty-four thousand.

Profeetallinen periaate, jota Elia soveltaa esittäessään varoitussanomansa, on täsmälleen sama, jonka Johannes sai käskyn toteuttaa Ilmestyskirjassa. Elia ”kääntää isien sydämet lasten puoleen ja lasten sydämet heidän isiensä puoleen”, ja Johannesta käskettiin kirjoittamaan ne asiat, jotka silloin olivat, ja siten tehdessään hän kirjoittaisi samalla myös ne asiat, jotka tulevat olemaan. Johannesta käytettiin havainnollistamaan, kuinka alfan ja omegan periaate toimii profeetallisessa Sanassa, ja Elia perustaa sanomansa samalle periaatteelle. Kun vertaamme Raamatun alkua Raamatun loppuun, vertaamme Vanhaa Uuteen. Isä on lapsensa alku, ja lapsi on isänsä loppu. Ne sataneljäkymmentäneljätuhatta ovat Aabrahamin lasten viimeinen sukupolvi, ja se historia, jossa Jumala teki liiton Aabrahamin kanssa, on esikuva siitä historiasta, jolloin Jumala uudistaa tuon liiton sataneljäkymmentäneljätuhannen kanssa.

> Therefore it is of faith, that it might be by grace; to the end the promise might be sure to all the seed; not to that only which is of the law, but to that also which is of the faith of Abraham; who is the father of us all. Romans 4:16.

> Sentähden se on uskosta, että se olisi armosta, jotta lupaus olisi varma kaikelle siemenelle; ei ainoastaan sille, mikä on laista, vaan myös sille, mikä on Abrahamin uskosta; hänen, joka on meidän kaikkien isä. Roomalaiskirje 4:16.

The message of Elijah is representing the principle of alpha and omega, for the fathers are alpha and the children are omega. Elijah’s message would turn the hearts of the fathers to the children. Christ identified John the Baptist as Elijah and Ellen White identified William Miller as both Elijah and John the Baptist. The message of all of these representative men was represented as turning the hearts of the fathers to the children and vice-versa. That work represents the effect of the message in turning men’s hearts to their heavenly Father, but it means more, for it is a symbol of the work. In Bible prophecy symbols have more than one meaning and must be identified by context.

Elian sanoma edustaa alfan ja omegan periaatetta, sillä isät ovat alfa ja lapset ovat omega. Elian sanoma kääntäisi isien sydämet lasten puoleen. Kristus samasti Johannes Kastajan Eliaan, ja Ellen White samasti William Millerin sekä Eliaaksi että Johannes Kastajaksi. Kaikkien näiden edustavien miesten sanoma esitettiin sellaisena, joka kääntää isien sydämet lasten puoleen ja päinvastoin. Tuo työ kuvaa sanoman vaikutusta siinä, että se kääntää ihmisten sydämet heidän taivaallisen Isänsä puoleen, mutta se merkitsee enemmän, sillä se on työn vertauskuva. Raamatun profetiassa vertauskuvilla on useampi kuin yksi merkitys, ja ne on tunnistettava asiayhteyden perusteella.

> “What was it that made John the Baptist great? He closed his mind to the mass of tradition presented by the teachers of the Jewish nation, and opened it to the wisdom which comes from above. Before his birth the Holy Spirit testified of John: ‘He shall be great in the sight of the Lord, and shall drink neither wine nor strong drink; and he shall be filled with the Holy Ghost…. And many of the children of Israel shall he turn to the Lord their God. And he shall go before Him in the spirit and power of Elias, to turn the hearts of the fathers to the children, and the disobedient to the wisdom of the just; to make ready a people prepared for the Lord.’ Luke 1:15–17.” Counsels to Parents, Teachers and Students, 445.

> ”Mikä teki Johannes Kastajasta suuren? Hän sulki mielensä siltä perimätiedon paljoudelta, jota juutalaisen kansan opettajat esittivät, ja avasi sen ylhäältä tulevalle viisaudelle. Jo ennen syntymäänsä Pyhä Henki todisti Johanneksesta: ’Hän on oleva suuri Herran edessä, eikä hän juo viiniä eikä väkijuomaa; ja hän täytetään Pyhällä Hengellä…. Ja monet Israelin lapsista hän kääntää Herran, heidän Jumalansa, tykö. Ja hän käy hänen edellään Eliaan hengessä ja voimassa, kääntääkseen isien sydämet lasten puoleen ja tottelemattomat vanhurskasten mielenlaatuun, valmistaakseen Herralle valmistetun kansan.’ Luuk. 1:15–17.” Counsels to Parents, Teachers and Students, 445.

The message is designed that those who choose to hear will turn their hearts unto the Heavenly Father, yet the primary prophetic principle that will be used to convey the warning message will be that Christ is the Alpha and Omega, the first and the last, the beginning and ending. The Elijah message is based upon the presentation of God’s prophetic Word from the perspective that Jesus Christ is the Word of God, and the rules that govern the Bible are also attributes of His character.

Sanoma on tarkoitettu niin, että ne, jotka valitsevat kuulla, kääntävät sydämensä taivaallisen Isän puoleen, mutta ensisijainen profeetallinen periaate, jota käytetään varoitussanoman välittämiseen, on se, että Kristus on Alfa ja Omega, ensimmäinen ja viimeinen, alku ja loppu. Elian sanoma perustuu Jumalan profeetallisen Sanan esittämiseen siitä näkökulmasta, että Jeesus Kristus on Jumalan Sana ja että ne säännöt, jotka hallitsevat Raamattua, ovat myös Hänen luonteensa ominaisuuksia.

> “The law of God is as sacred as God Himself. It is a revelation of His will, a transcript of His character, the expression of divine love and wisdom. The harmony of creation depends upon the perfect conformity of all beings, of everything, animate and inanimate, to the law of the Creator. God has ordained laws for the government, not only of living beings, but of all the operations of nature. Everything is under fixed laws, which cannot be disregarded. But while everything in nature is governed by natural laws, man alone, of all that inhabits the earth, is amenable to moral law. To man, the crowning work of creation, God has given power to understand His requirements, to comprehend the justice and beneficence of His law, and its sacred claims upon him; and of man unswerving obedience is required.” Patriarchs and Prophets, 53.

> ”Jumalan laki on yhtä pyhä kuin Jumala itse. Se on ilmoitus Hänen tahdostaan, Hänen luonteensa kuva, jumalallisen rakkauden ja viisauden ilmaus. Luomakunnan sopusointu riippuu kaikkien olentojen, kaiken elollisen ja elottoman, täydellisestä mukautumisesta Luojan lakiin. Jumala on säätänyt lait hallitsemaan ei ainoastaan eläviä olentoja, vaan myös kaikkia luonnon toimintoja. Kaikki on määrättyjen lakien alaista, eikä niitä voida sivuuttaa. Mutta vaikka kaikkea luonnossa hallitsevat luonnonlait, ihminen yksin, kaikesta maan päällä asuvasta, on moraalilain alainen. Ihmiselle, luomistyön kruunulle, Jumala on antanut kyvyn ymmärtää Hänen vaatimuksensa, käsittää Hänen lakinsa oikeudenmukaisuus ja hyväntahtoisuus sekä sen pyhät vaatimukset häntä kohtaan; ja ihmiseltä vaaditaan horjumatonta kuuliaisuutta.” Patriarchs and Prophets, 53.

Everything (and this would include the Bible, for the Bible is something and if it is something, then it is part of everything) is under fixed laws. The Bible has fixed laws or rules that govern its correct interpretation. One of those rules is that the Bible identifies the end of a thing with the beginning of a thing. Jesus is the Word of God, and He is the first and the last, and it’s a “fixed law” and an attribute of His character.

Kaikki (ja tähän sisältyy myös Raamattu, sillä Raamattu on jotakin, ja jos se on jotakin, niin se on osa kaikkea) on määrättyjen lakien alaisuudessa. Raamatulla on määrätyt lait eli säännöt, jotka hallitsevat sen oikeaa tulkintaa. Yksi noista säännöistä on se, että Raamattu samastaa asian lopun sen alkuun. Jeesus on Jumalan Sana, ja Hän on ensimmäinen ja viimeinen, ja tämä on “määrätty laki” sekä Hänen luonteensa ominaisuus.

We used this introduction of Elijah to show that the beginning and ending of both the Old and New Testaments agree. The ending of the Bible, which is also the end of the book of Revelation also agrees with the beginning of Revelation. Five witnesses to the same truths based upon the principle which is an attribute of God’s character that God’s Word always illustrates the end of a thing with the beginning of that thing. This reality is part of what it means that Jesus Christ is the Alpha and Omega.

Käytimme tätä Elian esittelyä osoittaaksemme, että sekä Vanhan että Uuden testamentin alku ja loppu ovat sopusoinnussa keskenään. Raamatun loppu, joka on myös Ilmestyskirjan loppu, on niin ikään sopusoinnussa Ilmestyskirjan alun kanssa. Viisi todistajaa samoista totuuksista sen periaatteen perusteella, joka on Jumalan luonteen ominaisuus: Jumalan sana havainnollistaa aina jonkin asian lopun sen alun avulla. Tämä todellisuus on osa sitä, mitä tarkoittaa, että Jeesus Kristus on Alfa ja Omega.

> “To the apostle John on the isle of Patmos were opened scenes of deep and thrilling interest in the experience of the church. Subjects of intense interest and vast importance were presented to him in figures and symbols, that the people of God might become intelligent concerning the perils and conflicts before them. The history of the Christian world to the very close of time was revealed to John. With great clearness he saw the position, dangers, conflicts, and final deliverance of the people of God. He records the closing message which is to ripen the harvest of earth, either as sheaves for the heavenly garner, or as fagots for the fires of the last day.

> ”Apostoli Johannekselle Patmoksen saarella avattiin seurakunnan kokemusta koskevia syvästi merkittäviä ja järisyttävän vaikuttavia näkyjä. Hänelle esitettiin mitä suurimman mielenkiinnon ja suunnattoman tärkeyden aiheita kuvien ja vertauskuvien välityksellä, jotta Jumalan kansa voisi ymmärtäväisesti käsittää ne vaarat ja taistelut, jotka ovat sen edessä. Johannekselle paljastettiin kristillisen maailman historia aivan ajan loppuun saakka. Hän näki suurella selkeydellä Jumalan kansan aseman, vaarat, taistelut ja lopullisen vapautuksen. Hän merkitsee muistiin viimeisen sanoman, jonka on määrä kypsyttää maan sato joko lyhteiksi taivaalliseen aittaan tai kimpuiksi viimeisen päivän tulia varten.

> “In vision John beheld the trials which God’s people would endure for the truth’s sake. He saw their unyielding firmness in obeying the commandments of God, in the face of the oppressive powers that sought to force them into disobedience, and he saw their final triumph over the beast and his image.

> “Näyssä Johannes katseli koettelemuksia, jotka Jumalan kansa joutuisi kärsimään totuuden tähden. Hän näki heidän horjumattoman lujuutensa Jumalan käskyjen noudattamisessa niiden sortavien valtojen edessä, jotka pyrkivät pakottamaan heidät tottelemattomuuteen, ja hän näki heidän lopullisen voittonsa pedosta ja sen kuvasta.

> “Under the symbols of a great red dragon, a leopard-like beast, and a beast with lamblike horns, the earthly governments which would especially engage in trampling upon God’s law and persecuting His people, were presented to John. The war is carried on till the close of time. The people of God, symbolized by a holy woman and her children, were represented as greatly in the minority. In the last days only a remnant still existed. Of these John speaks as they ‘which keep the commandments of God, and have the testimony of Jesus Christ.’

> Suuren tulipunaisen lohikäärmeen, leopardin kaltaisen pedon ja karitsan sarvien kaltaiset sarvet omaavan pedon vertauskuvien alla Johannekselle esitettiin ne maalliset hallitukset, jotka erityisesti ryhtyisivät polkemaan Jumalan lakia ja vainoamaan Hänen kansaansa. Sota jatkuu ajan loppuun asti. Jumalan kansa, jota kuvattiin pyhällä naisella ja hänen lapsillaan, esitettiin suuresti vähemmistönä olevaksi. Viimeisinä päivinä oli olemassa enää vain jäännös. Näistä Johannes puhuu sanoen, että he ovat niitä, ”jotka pitävät Jumalan käskyt ja joilla on Jeesuksen Kristuksen todistus.”

> “Through paganism, and then through the Papacy, Satan exerted his power for many centuries in an effort to blot from the earth God’s faithful witnesses. Pagans and papists were actuated by the same dragon spirit. They differed only in that the Papacy, making a pretense of serving God, was the more dangerous and cruel foe. Through the agency of Romanism, Satan took the world captive. The professed church of God was swept into the ranks of this delusion, and for more than a thousand years the people of God suffered under the dragon’s ire. And when the Papacy, robbed of its strength, was forced to desist from persecution, John beheld a new power coming up to echo the dragon’s voice, and carry forward the same cruel and blasphemous work. This power, the last that is to wage war against the church and the law of God, was symbolized by a beast with lamblike horns. The beasts preceding it had risen from the sea, but this came up out of the earth, representing the peaceful rise of the nation which is symbolized. The ‘two horns like a lamb’ well represent the character of the United States Government, as expressed in its two fundamental principles, Republicanism and Protestantism. These principles are the secret of our power and prosperity as a nation. Those who first found an asylum on the shores of America rejoiced that they had reached a country free from the arrogant claims of popery and the tyranny of kingly rule. They determined to establish a government upon the broad foundation of civil and religious liberty.

> “Pakanallisuuden kautta ja sitten paavikunnan kautta Saatana käytti valtaansa monien vuosisatojen ajan pyrkien pyyhkimään maan päältä Jumalan uskolliset todistajat. Pakanoita ja paavilaisia vaikutti sama lohikäärmeen henki. Ne erosivat toisistaan vain siinä, että paavikunta, teeskennellen palvelevansa Jumalaa, oli vaarallisempi ja julmempi vihollinen. Romanismin välityksellä Saatana otti maailman vangikseen. Jumalan nimikirkko tempautui mukaan tämän eksytyksen riveihin, ja yli tuhannen vuoden ajan Jumalan kansa kärsi lohikäärmeen vihasta. Ja kun paavikunta, voimastaan riistettynä, pakotettiin luopumaan vainosta, Johannes näki uuden vallan nousevan toistamaan lohikäärmeen ääntä ja viemään eteenpäin samaa julmaa ja jumalanpilkkaavaa työtä. Tätä valtaa, viimeistä, joka on käyvä sotaa seurakuntaa ja Jumalan lakia vastaan, kuvattiin pedolla, jolla oli karitsan kaltaiset sarvet. Sitä edeltäneet pedot olivat nousseet merestä, mutta tämä nousi maasta, kuvaten sen kansakunnan rauhanomaista nousua, jota se symboloi. ‘Kaksi sarvea niin kuin karitsalla’ kuvaavat hyvin Yhdysvaltain hallituksen luonnetta sellaisena kuin se ilmenee sen kahdessa perusperiaatteessa, republikaanisuudessa ja protestantismissa. Nämä periaatteet ovat kansallisena valtamme ja vaurautemme salaisuus. Ne, jotka ensimmäisinä löysivät turvapaikan Amerikan rannoilta, iloitsivat siitä, että olivat saavuttaneet maan, joka oli vapaa paavillisuuden röyhkeistä vaatimuksista ja kuninkaallisen vallan tyranniasta. He päättivät perustaa hallituksen kansalais- ja uskonnonvapauden laajalle perustalle.”

> “But the stern tracing of the prophetic pencil reveals a change in this peaceful scene. The beast with lamblike horns speaks with the voice of a dragon, and ‘exerciseth all the power of the first beast before him.’ Prophecy declares that he will say to them that dwell on the earth that they should make an image to the beast, and that ‘he causeth all, both small and great, rich and poor, free and bond, to receive a mark in their right hand, or in their foreheads; and that no man might buy or sell, save he that had the mark, or the name of the beast, or the number of his name.’ Thus Protestantism follows in the steps of the Papacy.

> Mutta profeetallisen kynän ankara piirros paljastaa muutoksen tässä rauhallisessa näkymässä. Peto, jolla on karitsan kaltaiset sarvet, puhuu lohikäärmeen äänellä ja ”käyttää kaikkea ensimmäisen pedon valtaa hänen edessään”. Profetia julistaa, että se sanoo maan päällä asuville, että heidän tulee tehdä pedolle kuva, ja että ”se saattaa kaikki, sekä pienet että suuret, sekä rikkaat että köyhät, sekä vapaat että orjat, ottamaan merkin oikeaan käteensä tai otsaansa; eikä kukaan voi ostaa tai myydä, paitsi se, jolla on merkki, pedon nimi tai sen nimen luku.” Näin protestanttisuus seuraa paavikunnan jalanjälkiä.

> “It is at this time that the third angel is seen flying in the midst of heaven, proclaiming: ‘If any man worship the beast and his image, and receive his mark in his forehead, or in his hand, the same shall drink of the wine of the wrath of God, which is poured out without mixture into the cup of His indignation.’ ‘Here are they that keep the commandments of God, and the faith of Jesus.’ In marked contrast to the world stands the little company who will not swerve from their allegiance to God. These are they of whom Isaiah speaks as repairing the breach which had been made in the law of God, they who are building the old waste places, raising up the foundation of many generations.

> Juuri tällöin nähdään kolmannen enkelin lentävän keskitaivaalla ja julistavan: ”Jos joku kumartaa petoa ja sen kuvaa ja ottaa sen merkin otsaansa tai käteensä, hän on juova Jumalan vihan viiniä, joka sekoittamattomana on kaadettu Hänen vihansa maljaan.” ”Tässä ovat ne, jotka pitävät Jumalan käskyt ja Jeesuksen uskon.” Jyrkässä vastakohdassa maailmaan on se pieni joukko, joka ei horju uskollisuudestaan Jumalalle. Nämä ovat ne, joista Jesaja puhuu lain murtuman korjaajina, he, jotka rakentavat ikivanhat rauniot jälleen ja pystyttävät monien sukupolvien perustukset.

> “The most solemn warning and the most awful threatening ever addressed to mortals is that contained in the third angel’s message. The sin that calls down the wrath of God unmixed with mercy must be of the most heinous character. Is the world to be left in darkness as to the nature of this sin?—Most assuredly not. God does not deal thus with His creatures. His wrath is never visited upon sins of ignorance. Before His judgments are brought upon the earth, the light in regard to this sin must be presented to the world, that man may know why these judgments are to be inflicted, and may have opportunity to escape them.

> ”Juhlallisin varoitus ja kauhistuttavin uhkaus, joka kuolevaisille on koskaan osoitettu, sisältyy kolmannen enkelin sanomaan. Sen synnin, joka vetää alas Jumalan vihan ilman armon lievennystä, täytyy olla kaikkein hirvittävintä laatua. Onko maailma jätettävä pimeyteen tämän synnin luonteesta? — Ei suinkaan. Jumala ei kohtele luotujaan näin. Hänen vihansa ei koskaan kohtaa tietämättömyydessä tehtyjä syntejä. Ennen kuin Hänen tuomionsa kohtaa maata, tätä syntiä koskeva valo täytyy esittää maailmalle, jotta ihminen tietäisi, miksi nämä tuomiot pannaan täytäntöön, ja jotta hänellä olisi tilaisuus päästä niitä pakoon.

> “The message containing this warning is the last to be proclaimed before the revelation of the Son of man. The signs which He Himself has given declare His coming to be near at hand. For well-nigh forty years has the message of the third angel been sounding. In the issue of the great contest two parties are developed, those who ‘worship the beast and his image,’ and receive his mark, and those who receive ‘the seal of the living God,’ who have the Father’s name written in their foreheads. This is not a visible mark. The time has come when all who have an interest in their soul’s salvation should earnestly and solemnly inquire, What is the seal of God? and what is the mark of the beast? How can we avoid receiving it?

> ”Tämän varoituksen sisältävä sanoma on viimeinen, joka julistetaan ennen Ihmisen Pojan ilmestymistä. Ne merkit, jotka Hän itse on antanut, julistavat Hänen tulonsa olevan aivan lähellä. Lähes neljänkymmenen vuoden ajan kolmannen enkelin sanoma on kaikunut. Suuren taistelun ratkaisussa tulee esiin kaksi joukkoa: ne, jotka ”kumartavat petoa ja sen kuvaa” ja ottavat vastaan sen merkin, sekä ne, jotka vastaanottavat ”elävän Jumalan sinetin” ja joiden otsiin on kirjoitettu Isän nimi. Tämä ei ole näkyvä merkki. Aika on tullut, jolloin kaikkien, joilla on osuutta sielunsa pelastukseen, tulee vakavasti ja hartaasti kysyä: Mikä on Jumalan sinetti? ja mikä on pedon merkki? Kuinka voimme välttää sen vastaanottamisen?”

> “The seal of God, the token or sign of His authority, is found in the fourth commandment. This is the only precept of the Decalogue that points to God as the Creator of the heavens and the earth, and clearly distinguishes the true God from all false gods. Throughout the Scriptures the fact of God’s creative power is cited as proof that He is above all heathen deities.

> “Jumalan sinetti, Hänen valtansa tunnusmerkki tai merkki, löytyy neljännestä käskystä. Tämä on ainoa Dekalogin käsky, joka osoittaa Jumalan taivaan ja maan Luojaksi ja erottaa selvästi tosi Jumalan kaikista vääristä jumalista. Kautta koko Raamatun vedotaan siihen tosiasiaan, että Jumalalla on luova voima, todisteena siitä, että Hän on kaikkien pakanallisten jumaluuksien yläpuolella.

> “The Sabbath enjoined by the fourth commandment was instituted to commemorate the work of creation, thus to keep the minds of men ever directed to the true and living God. Had the Sabbath always been kept, there would never have been an idolater, an atheist, or an infidel. The sacred observance of God”s holy day would have led the minds of men to their Creator. The things of nature would have brought Him to their remembrance, and they would have borne witness to His power and His love. The Sabbath of the fourth commandment is the seal of the living God. It points to God as the Creator, and is the sign of His rightful authority over the beings He has made.

> ”Neljännessä käskyssä määrätty sapatti asetettiin luomistyön muistoksi, jotta ihmisten mielet alati suuntautuisivat totiseen ja elävään Jumalaan. Jos sapattia olisi aina pidetty, ei olisi koskaan ollut epäjumalanpalvelijaa, ateistia eikä uskosta osatonta. Jumalan pyhän päivän pyhä viettäminen olisi johtanut ihmisten mielet heidän Luojansa luo. Luonnon ilmiöt olisivat tuoneet Hänet heidän mieleensä, ja ne olisivat todistaneet Hänen voimastaan ja Hänen rakkaudestaan. Neljännen käskyn sapatti on elävän Jumalan sinetti. Se viittaa Jumalaan Luojana ja on merkki Hänen oikeutetusta vallastaan niiden olentojen yli, jotka Hän on luonut.

> “What, then, is the mark of the beast, if it is not the spurious sabbath which the world has accepted in the place of the true?

> ”Mikä siis on pedon merkki, ellei se väärennetty sapatti, jonka maailma on hyväksynyt oikean sijalle?

> “The prophetic declaration that the Papacy was to exalt itself above all that is called God, or that is worshiped, has been strikingly fulfilled in the changing of the Sabbath from the seventh to the first day of the week. Wherever the papal Sabbath is honored in preference to the Sabbath of God, there the man of sin is exalted above the Creator of heaven and earth.

> Profeetallinen julistus, jonka mukaan paaviuden oli määrä korottaa itsensä kaiken yläpuolelle, mitä Jumalaksi kutsutaan tai mitä palvotaan, on silmiinpistävästi täyttynyt sapatin muuttamisessa viikon seitsemännestä päivästä ensimmäiseksi. Missä tahansa paavillista sapattia kunnioitetaan Jumalan sapatin sijasta, siellä synnin ihminen korotetaan taivaan ja maan Luojan yläpuolelle.

> “Those who assert that Christ changed the Sabbath are directly contradicting His own words. In His Sermon on the Mount He declared: ‘Think not that I am come to destroy the law, or the prophets; I am not come to destroy, but to fulfil. For verily I say unto you, Till heaven and earth pass, one jot or one tittle shall in nowise pass from the law, till all be fulfilled. Whosoever, therefore shall break one of these least commandments, and shall teach men so, he shall be called the least in the kingdom of heaven; but whosoever shall do and teach them, the same shall be called great in the kingdom of heaven.’

> Ne, jotka väittävät Kristuksen muuttaneen sapatin, ovat suoranaisessa ristiriidassa Hänen omien sanojensa kanssa. Vuorisaarnassaan Hän julisti: ”Älkää luulko, että minä olen tullut lakia tai profeettoja kumoamaan; en minä ole tullut kumoamaan, vaan täyttämään. Sillä totisesti minä sanon teille: kunnes taivas ja maa katoavat, ei laista katoa pieninkään kirjain, ei ainoakaan piirto, ennen kuin kaikki on tapahtunut. Sentähden, kuka ikinä purkaa yhden näistä vähimmistä käskyistä ja niin opettaa ihmisiä, se pitää pienimmäksi taivasten valtakunnassa kutsuttaman; mutta kuka ikinä niitä tekee ja opettaa, se kutsutaan suureksi taivasten valtakunnassa.”

> “Roman Catholics acknowledge that the change in the Sabbath was made by their church, and they cite this very change as evidence of the supreme authority of this church. They declare that by observing the first day of the week as the Sabbath, Protestants are recognizing her power to legislate in divine things. The Roman Church has not relinquished her claim to infallibility, and when the world and the Protestant churches accept the spurious sabbath of her creating, they virtually acknowledge her claim. They may cite the authority of the apostles and fathers in defense of this change, but the fallacy of their reasoning is easily discerned. The papist is sharp enough to see that Protestants are deceiving themselves, willingly closing their eyes to the facts in the case. As the Sunday institution gains favor, he rejoices, feeling assured that it will eventually bring the whole Protestant world under the banner of Rome.” Signs of the Times, November 1, 1899.

> ”Roomalaiskatoliset myöntävät, että sapatin muutos tehtiin heidän kirkkonsa toimesta, ja he vetoavat juuri tähän muutokseen todisteena tämän kirkon korkeimmasta arvovallasta. He julistavat, että viettäessään viikon ensimmäistä päivää sapattina protestantit tunnustavat sen vallan säätää jumalallisista asioista. Rooman kirkko ei ole luopunut vaatimuksestaan erehtymättömyydestä, ja kun maailma ja protestanttiset kirkot hyväksyvät sen väärän sapatin, jonka se on luonut, he tosiasiallisesti tunnustavat sen vaatimuksen. He saattavat vedota apostolien ja kirkkoisien arvovaltaan tämän muutoksen puolustamiseksi, mutta heidän päättelynsä virheellisyys on helposti havaittavissa. Paavilainen on kyllin terävä nähdäkseen, että protestantit pettävät itseään sulkemalla vapaaehtoisesti silmänsä asian tosiasioilta. Kun sunnuntailaitos saa suosiota, hän iloitsee tuntien varmuutta siitä, että se lopulta saattaa koko protestanttisen maailman Rooman lipun alle.” Signs of the Times, 1. marraskuuta 1899.

Back to Articles