Article

# The Book of Daniel - Number Five

Danielin kirja - Viisi

Seventy Years

Seitsemänkymmentä vuotta

Author

Jeff Pippenger

Published

November 29, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

Jehoiakim was the first of the last three kings of Judah, and when he was conquered by the Babylonians the seventy years of slavery for the southern kingdom began. Those seventy years identify the period of time that Babylon, the first kingdom of Bible prophecy would reign. In Isaiah chapter twenty-three, the whore of Tyre would be forgotten for seventy symbolic years that were prophetically identified as the days of one king. In Bible prophecy a king is a kingdom, and the days of the only kingdom of Bible prophecy which amounted to seventy years, was Babylon.

Jojakim oli ensimmäinen Juudan kolmesta viimeisestä kuninkaasta, ja kun babylonialaiset kukistivat hänet, alkoi eteläisen valtakunnan seitsemänkymmenen vuoden orjuus. Nuo seitsemänkymmentä vuotta osoittavat sen ajanjakson, jonka aikana Babylon, Raamatun profetian ensimmäinen valtakunta, hallitsisi. Jesajan kirjan kahdennessakymmenennessäkolmannessa luvussa Tyyron portto unohdettaisiin seitsemäksikymmeneksi vertauskuvalliseksi vuodeksi, jotka profeetallisesti määriteltiin yhden kuninkaan päiviksi. Raamatun profetiassa kuningas on valtakunta, ja ainoa Raamatun profetian valtakunta, jonka päivien määrä oli seitsemänkymmentä vuotta, oli Babylon.

During that history, the whore of Tyre, who represents the papacy, would be forgotten. At the end of the seventy symbolic years, she would be remembered and go forth and commit fornication with all the kingdoms of the earth. Spiritual fornication is the unlawful relationship of the combination of church and state. At the end of the symbolic seventy years, the papacy would come into a relationship with the United Nations, represented by all the kings that the whore of Tyre commits fornication with at the end of the seventy symbolic years. The kingdom that reigns during the seventy symbolic years is the United States, the earth beast with two horns.

Tuon historian aikana Tyyron portto, joka edustaa paaviutta, joutuisi unohduksiin. Seitsemänkymmenen vertauskuvallisen vuoden päättyessä hänet muistettaisiin, ja hän lähtisi harjoittamaan haureutta kaikkien maan kuningaskuntien kanssa. Hengellinen haureus on kirkon ja valtion yhdistymisestä syntyvä laiton suhde. Vertauskuvallisten seitsemänkymmenen vuoden päättyessä paavius tulisi suhteeseen Yhdistyneiden kansakuntien kanssa, jota edustavat kaikki ne kuninkaat, joiden kanssa Tyyron portto harjoittaa haureutta seitsemänkymmenen vertauskuvallisen vuoden lopussa. Valtakunta, joka hallitsee noiden seitsemänkymmenen vertauskuvallisen vuoden aikana, on Yhdysvallat, kaksisarvinen maapeto.

Daniel chapters one through five, outline the history of Babylon’s seventy years, and therefore those chapters represent the history of both horns of the earth beast. Chapters four and five identify Babylon’s first and last kings, and together those two chapters identify the history of the earth beast and its two horns. The judgment of the two horns, and the earth beast itself is represented by the judgment of the first king and the last king. Nebuchadnezzar’s judgment was banishment for “seven times,” while he lived as a wild beast for twenty-five hundred and twenty days off the grass and dew. Belshazzar’s judgment was written on the wall, and equated to the number twenty-five hundred and twenty, thus identifying that the judgment of the earth beast and its two horns is represented by the “seven times” of Leviticus twenty-six. This is based on the witness of two kings, and the two witnesses represent the first and the last.

Danielin luvut yhdestä viiteen hahmottelevat Babylonin seitsemänkymmenen vuoden historian, ja sen tähden nämä luvut edustavat maasta nousevan pedon molempien sarvien historiaa. Luvut neljä ja viisi osoittavat Babylonin ensimmäisen ja viimeisen kuninkaan, ja yhdessä nämä kaksi lukua osoittavat maasta nousevan pedon ja sen kahden sarven historian. Näiden kahden sarven sekä maasta nousevan pedon itsensä tuomio esitetään ensimmäisen kuninkaan ja viimeisen kuninkaan tuomiossa. Nebukadnessarin tuomiona oli karkotus ”seitsemäksi ajaksi”, jolloin hän eli villipetona kaksituhatta viisisataa kaksikymmentä päivää ruohon ja kasteen varassa. Belsassarin tuomio kirjoitettiin seinälle, ja se rinnastettiin lukuun kaksituhatta viisisataa kaksikymmentä, mikä osoittaa, että maasta nousevan pedon ja sen kahden sarven tuomiota edustavat 3. Mooseksen kirjan kahdenkymmenennenyhdeksännen luvun ”seitsemän aikaa”. Tämä perustuu kahden kuninkaan todistukseen, ja nämä kaksi todistajaa edustavat ensimmäistä ja viimeistä.

The “seven times” is the stumbling stone for Adventism, and therefore cannot be recognized, though it is plainly there—for those who wish to see. It is the symbol of judgment of the nation (Babylon) that reigned for seventy years, and the symbol of judgment for the kingdom that reigns for seventy symbolic years. When William Miller presented his understanding of the “seven times” of Leviticus twenty-six, he employed Nebuchadnezzar’s twenty-five hundred and twenty days living as a beast in Daniel chapter four as one of the prophetic witnesses to uphold Leviticus twenty-six’s “seven times.” The “seven times” is both the foundation stone and the headstone in Zechariah chapter four. Jesus, Sister White, Isaiah and Peter identify it as the stone that becomes the head of the corner. It is the crowning doctrine of Bible prophecy, though it is essentially unseen by those who profess to be the messengers of the third angel.

”Seitsemän aikaa” on adventismille kompastuskivi, eikä sitä sen tähden voida tunnustaa, vaikka se on aivan ilmeisesti siinä — niille, jotka tahtovat nähdä. Se on sen kansakunnan (Babylonin) tuomion vertauskuva, joka hallitsi seitsemänkymmentä vuotta, ja sen valtakunnan tuomion vertauskuva, joka hallitsee seitsemänkymmentä vertauskuvallista vuotta. Kun William Miller esitti ymmärryksensä 3. Mooseksen kirjan kahdennenkymmenennenkuudennen luvun ”seitsemästä ajasta”, hän käytti Nebukadnessarin kahtatuhatta viittäsataa kahtakymmentä päivää eläimenä elämistä Danielin kirjan neljännessä luvussa yhtenä profeetallisista todistajista tukemaan 3. Mooseksen kirjan 26. luvun ”seitsemää aikaa”. ”Seitsemän aikaa” on sekä peruskivi että päätöskivi Sakarjan kirjan neljännessä luvussa. Jeesus, sisar White, Jesaja ja Pietari osoittavat sen kiveksi, josta tulee kulman pää. Se on Raamatun profetian kruunaava oppi, vaikka se on olennaisesti näkymätön niille, jotka tunnustautuvat kolmannen enkelin sanansaattajiksi.

As we begin to consider the first six chapters of the book of Daniel, it is important to recognize that from the very outset the “seven times” is identified. When Jehoiakim was overthrown by Babylon, the captivity of seventy-years began. The book of Chronicles explains why they were taken captive for seventy years.

Kun alamme tarkastella Danielin kirjan kuutta ensimmäistä lukua, on tärkeää tunnistaa, että aivan alusta lähtien ”seitsemän aikaa” osoitetaan. Kun Babylon syrjäytti Joojakimin, seitsemänkymmenen vuoden pakkosiirtolaisuus alkoi. Aikakirjat selittää, miksi heidät vietiin pakkosiirtolaisuuteen seitsemäksikymmeneksi vuodeksi.

> Zedekiah was one and twenty years old when he began to reign, and reigned eleven years in Jerusalem. And he did that which was evil in the sight of the Lord his God, and humbled not himself before Jeremiah the prophet speaking from the mouth of the Lord. And he also rebelled against king Nebuchadnezzar, who had made him swear by God: but he stiffened his neck, and hardened his heart from turning unto the Lord God of Israel. Moreover all the chief of the priests, and the people, transgressed very much after all the abominations of the heathen; and polluted the house of the Lord which he had hallowed in Jerusalem. And the Lord God of their fathers sent to them by his messengers, rising up betimes, and sending; because he had compassion on his people, and on his dwelling place: But they mocked the messengers of God, and despised his words, and misused his prophets, until the wrath of the Lord arose against his people, till there was no remedy. Therefore he brought upon them the king of the Chaldees, who slew their young men with the sword in the house of their sanctuary, and had no compassion upon young man or maiden, old man, or him that stooped for age: he gave them all into his hand. And all the vessels of the house of God, great and small, and the treasures of the house of the Lord, and the treasures of the king, and of his princes; all these he brought to Babylon. And they burnt the house of God, and brake down the wall of Jerusalem, and burnt all the palaces thereof with fire, and destroyed all the goodly vessels thereof. And them that had escaped from the sword carried he away to Babylon; where they were servants to him and his sons until the reign of the kingdom of Persia: To fulfil the word of the Lord by the mouth of Jeremiah, until the land had enjoyed her sabbaths: for as long as she lay desolate she kept sabbath, to fulfil threescore and ten years. Now in the first year of Cyrus king of Persia, that the word of the Lord spoken by the mouth of Jeremiah might be accomplished, the Lord stirred up the spirit of Cyrus king of Persia, that he made a proclamation throughout all his kingdom, and put it also in writing, saying, Thus saith Cyrus king of Persia, All the kingdoms of the earth hath the Lord God of heaven given me; and he hath charged me to build him an house in Jerusalem, which is in Judah. Who is there among you of all his people? The Lord his God be with him, and let him go up. 2 Chronicles 36:11–23.

> Sidkia oli kahdenkymmenenyhden vuoden ikäinen tullessaan kuninkaaksi, ja hän hallitsi Jerusalemissa yksitoista vuotta. Ja hän teki sitä, mikä oli pahaa Herran, hänen Jumalansa, silmissä, eikä nöyrtynyt profeetta Jeremian edessä, joka puhui Herran suusta. Hän kapinoi myös kuningas Nebukadnessaria vastaan, joka oli vannottanut hänet Jumalan kautta; mutta hän jäykisti niskansa ja paadutti sydämensä niin, ettei kääntynyt Herran, Israelin Jumalan, puoleen. Myös kaikki pappien päämiehet ja kansa rikkoivat hyvin paljon, seuraten kaikkia pakanakansojen kauhistuksia, ja saastuttivat Herran temppelin, jonka hän oli pyhittänyt Jerusalemissa. Ja Herra, heidän isiensä Jumala, lähetti heille sanansaattajiensa kautta varhain ja alati lähettäen, sillä hän sääli kansaansa ja asumustaan. Mutta he pilkkasivat Jumalan sanansaattajia ja halveksivat hänen sanojansa ja kohtelivat väärin hänen profeettojansa, kunnes Herran viha nousi hänen kansaansa vastaan, niin ettei parannuskeinoa enää ollut. Sentähden hän toi heidän kimppuunsa kaldealaisten kuninkaan, joka tappoi heidän nuorukaisensa miekalla heidän pyhäkkönsä temppelissä, eikä säästänyt nuorta miestä eikä neitsyttä, vanhusta eikä vanhuudesta kumartunutta: kaikki hän antoi hänen käteensä. Ja kaikki Jumalan temppelin esineet, suuret ja pienet, sekä Herran temppelin aarteet ja kuninkaan ja hänen ruhtinaittensa aarteet, kaiken tämän hän vei Baabeliin. Ja he polttivat Jumalan temppelin, hajottivat Jerusalemin muurin ja polttivat kaikki sen palatsit tulella sekä hävittivät kaikki sen kallisarvoiset esineet. Ja ne, jotka olivat miekalta säästyneet, hän vei pakkosiirtolaisuuteen Baabeliin; ja he olivat hänen ja hänen poikiensa palvelijoita Persian valtakunnan hallituskauteen saakka, että Herran sana Jeremian suun kautta kävisi toteen, kunnes maa oli saanut hyvityksen sapateistaan: koko sen ajan, jonka se autiona makasi, se vietti sapattia, kunnes seitsemänkymmentä vuotta oli täyttynyt. Mutta Persian kuninkaan Kooreksen ensimmäisenä hallitusvuonna, jotta Herran sana Jeremian suun kautta täyttyisi, Herra herätti Persian kuninkaan Kooreksen hengen, niin että hän kuulutti koko valtakunnassaan ja pani sen myös kirjallisesti, sanoen: Näin sanoo Koores, Persian kuningas: Herra, taivaan Jumala, on antanut minulle kaikki maan valtakunnat, ja hän on käskenyt minua rakentamaan hänelle temppelin Jerusalemiin, joka on Juudassa. Kuka teistä kuuluu kaikkeen hänen kansaansa? Herra, hänen Jumalansa, olkoon hänen kanssaan, ja hän menköön sinne ylös. 2. Aikakirja 36:11–23.

The seventy years in slavery were to fulfill the word of Jeremiah, “until the land had enjoyed her sabbaths, for as long as she lay desolate she kept sabbath.” There is only one passage in God’s Word, other than the verse in Chronicles we are citing, that refers to the land “enjoying” her sabbaths. That passage is in Leviticus chapters twenty-five and twenty-six. Chapter twenty-five gives the instruction on how to allow the land to enjoy its sabbath rest, and chapter twenty-six outlines the curse of “seven times” if those covenant instructions were not followed.

Seitsemänkymmenen vuoden orjuuden oli määrä täyttää Jeremian sana: ”kunnes maa oli saanut nauttia sapateistaan; niin kauan kuin se makasi autiona, se vietti sapattia.” Jumalan sanassa on vain yksi kohta, lukuun ottamatta sitä Aikakirjan jaetta, johon viittaamme, jossa puhutaan maan ”nauttivan” sapateistaan. Tuo kohta on 3. Mooseksen kirjan luvuissa kaksikymmentäviisi ja kaksikymmentäkuusi. Luku kaksikymmentäviisi antaa ohjeen siitä, kuinka maan annetaan nauttia sapatinlevostaan, ja luku kaksikymmentäkuusi esittää ”seitsemänkertaisen” kirouksen, jos noita liiton ohjeita ei noudatettu.

Jehoiakim’s fate marked the beginning of the captivity which is an element of what Daniel called the “curse” and “oath” of Moses in chapter nine. Daniel understood the curse of the “seven times,” for he gives testimony in chapter nine, that it was through his study of the seventy-year prophecy of Jeremiah, that he understood the number of years that God’s people would be enslaved in Babylon.

Jojakimin kohtalo merkitsi sen pakkosiirtolaisuuden alkua, joka on osa sitä, mitä Daniel yhdeksännessä luvussa nimitti Mooseksen ”kiroukseksi” ja ”valaksi”. Daniel ymmärsi ”seitsemän ajan” kirouksen, sillä hän todistaa yhdeksännessä luvussa, että juuri hänen tutkiessaan Jeremian seitsemänkymmentä vuotta koskevaa profetiaa hän käsitti niiden vuosien lukumäärän, joiden ajan Jumalan kansa olisi orjuutettuna Babylonissa.

> In the first year of his reign I Daniel understood by books the number of the years, whereof the word of the Lord came to Jeremiah the prophet, that he would accomplish seventy years in the desolations of Jerusalem. Daniel 9:2.

> Hänen hallituskautensa ensimmäisenä vuonna minä, Daniel, ymmärsin kirjoista niiden vuosien luvun, joista Herran sana oli tullut profeetta Jeremialle, että Hän täyttäisi seitsemänkymmentä vuotta Jerusalemin hävityksen ajaksi. Daniel 9:2.

Daniel understood the seventy years “by books,” not only the book of Jeremiah. The other book he understood was the writings of Moses, for in his prayer he identifies that the “curse” of the seventy years of slavery was the “oath” of Moses. The word in Daniel chapter nine, which is translated as “oath,” is the same word that is translated as “seven times” in Leviticus twenty-six. The captivity of Judah in Babylon for seventy years was a fulfillment of the curse of the “seven times,” in spite of what any modern theologian might argue. Its plain as day, but only if you are willing to see.

Daniel ymmärsi ne seitsemänkymmentä vuotta ”kirjoista”, ei ainoastaan Jeremian kirjasta. Toinen kirja, jonka hän ymmärsi, oli Mooseksen kirjoitukset, sillä rukouksessaan hän osoittaa, että seitsemänkymmenen vuoden orjuuden ”kirous” oli Mooseksen ”vala”. Danielin yhdeksännen luvun sana, joka on käännetty ”valaksi”, on sama sana, joka 3. Mooseksen kirjan 26. luvussa on käännetty ”seitsemän kertaa”. Juudan pakkosiirtolaisuus Babylonissa seitsemänkymmenen vuoden ajan oli ”seitsemän kertaa” -kirouksen täyttymys, huolimatta siitä, mitä kuka tahansa nykyajan teologi saattaisi väittää. Se on päivänselvää, mutta vain jos olet valmis näkemään.

> And the Lord spake unto Moses in mount Sinai, saying, Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. And the sabbath of the land shall be meat for you; for thee, and for thy servant, and for thy maid, and for thy hired servant, and for thy stranger that sojourneth with thee, And for thy cattle, and for the beast that are in thy land, shall all the increase thereof be meat. And thou shalt number seven sabbaths of years unto thee, seven times seven years; and the space of the seven sabbaths of years shall be unto thee forty and nine years. Then shalt thou cause the trumpet of the jubilee to sound on the tenth day of the seventh month, in the day of atonement shall ye make the trumpet sound throughout all your land. Leviticus 25:1–9.

> Ja Herra puhui Moosekselle Siinain vuorella sanoen: Puhu israelilaisille ja sano heille: Kun tulette siihen maahan, jonka minä teille annan, niin maa viettäköön sapattia Herralle. Kuusi vuotta kylvä peltoasi ja kuusi vuotta leikkaa viinitarhaasi ja korjaa sen sato; mutta seitsemäntenä vuonna olkoon maalla täydellinen lepo, sapatti Herralle: älä kylvä peltoasi äläkä leikkaa viinitarhaasi. Mitä sadostasi kasvaa itsestään, sitä älä korjaa, äläkä kokoa hoitamattoman viiniköynnöksesi rypäleitä; sillä se on maan lepoaika. Ja maan sapatin sato olkoon teille ravinnoksi: sinulle ja palvelijallesi ja palvelijattarellesi ja palkkalaisellesi ja muukalaisellesi, joka asuu luonasi, sekä karjallesi ja eläimille, jotka ovat maassasi; kaikki sen sato olkoon ravinnoksi. Ja laske itsellesi seitsemän vuosiviikkoa, seitsemän kertaa seitsemän vuotta; niin että seitsemän vuosiviikon ajaksi tulee sinulle neljäkymmentäyhdeksän vuotta. Silloin käske riemuvuoden pasuunan soida seitsemännen kuukauden kymmenentenä päivänä; sovituspäivänä antakaa pasuunan soida kautta koko maanne. 3. Mooseksen kirja 25:1–9.

It is important to see that in the instructions of letting the land rest, that the seven cycles of six years of working the land and one year of allowing the land to rest continue unto the forty-ninth year, when there was to be a jubilee identifying the fulfillment of seven cycles of seven years. The crucial point to see is that the sounding of the jubilee trumpet was to take place on the Day of Atonement, thus identifying that when the anti-typical Day of Atonement began on October 22, 1844, the jubilee trumpet representing the cycle of “seven times” was to be then sounded. The “seven times” that began when Manasseh was carried into Babylon in 677 BC, represented twenty-five hundred and twenty years that concluded on the anti-typical Day of Atonement. The connection will only be missed by those who are unwilling to see. The cycle of “seven times,” is connected with the twenty-three hundred years.

On tärkeää huomata, että maan lepäämistä koskevissa ohjeissa seitsemän kuuden työvuoden ja yhden maan lepoa varten annetun vuoden jaksoa jatkuvat neljänteenkymmenenteenyhdeksänteen vuoteen saakka, jolloin tuli viettää riemuvuosi merkkinä seitsemän seitsemänvuotisen jakson täyttymisestä. Ratkaisevan tärkeää on nähdä, että riemuvuoden pasuunan tuli soida sovituspäivänä, mikä osoittaa, että kun esikuvantäyttymyksellinen sovituspäivä alkoi 22. lokakuuta 1844, silloin tuli soittaa riemuvuoden pasuunaa, joka edusti ”seitsemän ajan” jaksoa. Ne ”seitsemän aikaa”, jotka alkoivat, kun Manasse vietiin Babyloniin vuonna 677 eKr., kuvasivat kahtatuhatta viittäsataa kahtakymmentä vuotta, jotka päättyivät esikuvantäyttymyksellisenä sovituspäivänä. Yhteys jää huomaamatta vain niiltä, jotka eivät halua nähdä. ”Seitsemän ajan” jakso liittyy kahteentuhanteen kolmeensataan vuoteen.

It is also important to see that within the covenant instructions of the first nine verses of Leviticus twenty-five is the most profound illustration of the day-for-a-year principle in God’s Word. The dish of fables that the theologians toss out to keep the flock intoxicated with Babylonian wine, is that the judgment of “seven times” in chapter twenty-six is an incorrect understanding of the Hebrew meaning of the word translated as “seven times.” That argument is not true. The Hebrew meaning of the word fully contains within its definition, the justification for applying it in a numerical fashion, but their flawed argument, which they prop up by a misguided premise based upon their self-proclaimed expertise of Hebrew grammar, is simply an argument of misdirection.

On myös tärkeää nähdä, että Mooseksen kirjan kolmannen kirjan kahdenkymmenennenviidennen luvun yhdeksän ensimmäisen jakeen liitto-ohjeissa on Jumalan sanan syvällisin esimerkki päivä-vuosi-periaatteesta. Se satukertomusten sekamelska, jota teologit syytävät ilmoille pitääkseen lauman Babylonian viinistä juopuneena, on väite, että kahdennessakymmenennessäkuudennessa luvussa esiintyvän ”seitsemän aikaa” -tuomion tulkinta on virheellinen käsitys siitä heprealaisen sanan merkityksestä, joka on käännetty ”seitsemän kertaa”. Tämä väite ei ole tosi. Sanan heprealainen merkitys sisältää määritelmässään täysin oikeutuksen sen soveltamiseen numeerisella tavalla, mutta heidän virheellinen väitteensä, jota he tukevat harhaanjohtavalla lähtöoletuksella ja itsejulistetulla heprean kieliopin asiantuntemuksellaan, on yksinkertaisesti harhautusta.

The judgment represented as “seven times” in chapter twenty-six, is recognized by the context of the passage, not by some modern-day theologians wresting the Hebrew language. William Miller formed his conclusion without any reference to the Hebrew language, and inspiration endorsed his understanding as correct. The angels guided his understanding based upon the context of the chapter where the judgment of the “seven times” is located, not upon the Hebrew language.

Luvussa kaksikymmentäkuusi ilmauksella ”seitsemän aikaa” kuvattu tuomio tunnistetaan tekstiyhteyden perusteella, ei joidenkin nykyajan teologien heprean kielen vääntelyn nojalla. William Miller muodosti johtopäätöksensä viittaamatta lainkaan heprean kieleen, ja innoitus vahvisti hänen ymmärryksensä oikeaksi. Enkelit ohjasivat hänen ymmärrystään sen luvun tekstiyhteyden perusteella, jossa ”seitsemän ajan” tuomio sijaitsee, eivätkä heprean kielen perusteella.

The context of chapter twenty-five is where the covenant directions are identified, and chapter twenty-six then provides a promised blessing for keeping those covenant instructions, and thereafter identifies what Daniel calls the “curse of Moses” for disobedience to those instructions.

Luvun kaksikymmentäviisi asiayhteydessä liiton määräykset määritellään, ja luku kaksikymmentäkuusi esittää sitten luvatun siunauksen näiden liiton ohjeiden noudattamisesta, ja sen jälkeen yksilöi sen, mitä Daniel nimittää ”Mooseksen kiroukseksi” tottelemattomuudesta näitä ohjeita kohtaan.

The context is the theme of the principle of a day-for-a-year in Bible prophecy. Those initial verses of Leviticus twenty-five identify that in Bible prophecy a day represents a year. In the book of Exodus, Moses clearly identifies the relationship of the seventh-day sabbath rest for man and beast, and the seventh-year sabbath rest for the land.

Asiayhteys on Raamatun profetian päivän-vuoden-periaatteen teema. Nuo 3. Mooseksen kirjan kahdenkymmenennenviidennen luvun alkujakeet osoittavat, että Raamatun profetiassa yksi päivä edustaa yhtä vuotta. Toisessa Mooseksen kirjassa Mooses määrittelee selvästi yhteyden ihmisen ja eläimen seitsemännen päivän sapattilevon sekä maan seitsemännen vuoden sapattilevon välillä.

> And six years thou shalt sow thy land, and shalt gather in the fruits thereof: But the seventh year thou shalt let it rest and lie still; that the poor of thy people may eat: and what they leave the beasts of the field shall eat. In like manner thou shalt deal with thy vineyard, and with thy oliveyard. Six days thou shalt do thy work, and on the seventh day thou shalt rest: that thine ox and thine ass may rest, and the son of thy handmaid, and the stranger, may be refreshed. Exodus 23:10–12.

> Kuusi vuotta kylvä maasi ja korjaa sen sato; mutta seitsemäntenä vuonna jätä se lepäämään ja olemaan aloillaan, jotta kansasi köyhät saisivat syödä; ja minkä he jättävät, sen kedon eläimet syökööt. Samoin tee viinitarhallesi ja öljypuutarhallesi. Kuusi päivää tee työtäsi, mutta seitsemäntenä päivänä lepää, jotta härkäsi ja aasisi saisivat levätä ja orjattaresi poika sekä muukalainen virkistyisivät. 2. Mooseksen kirja 23:10–12.

Within those three verses can be recognized that a day of rest for men and beasts, equates to a year of rest for the land. In Leviticus chapter twenty-five, in the first five verses, we find the identical grammatical structure to the Sabbath commandment of Exodus chapter twenty, verses eight through eleven.

Noista kolmesta jakeesta voidaan havaita, että ihmisten ja eläinten lepopäivä vastaa maan lepovuotta. Mooseksen kirjan 3. kirjan luvussa kaksikymmentäviisi, jakeissa yhdestä viiteen, löydämme täsmälleen saman kieliopillisen rakenteen kuin 2. Mooseksen kirjan luvun kaksikymmentä jakeiden kahdeksasta yhteentoista sapattikäskyssä.

> And the Lord spake unto Moses in mount Sinai, saying, Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. Leviticus 25:1–5.

> Ja Herra puhui Moosekselle Siinain vuorella sanoen: Puhu Israelin lapsille ja sano heille: Kun tulette siihen maahan, jonka minä teille annan, niin maa pitäköön sapatin Herralle. Kuusi vuotta kylvä peltoasi, ja kuusi vuotta leikkaa viinitarhaasi ja korjaa sen sato; mutta seitsemäntenä vuonna olkoon maalla levon sapatti, sapatti Herralle: älä kylvä peltoasi äläkä leikkaa viinitarhaasi. Sitä, mikä kasvaa itsestään satosi jäljiltä, älä korjaa, äläkä kokoa hoitamattoman viinipuusi rypäleitä; sillä se on levon vuosi maalle. 3. Mooseksen kirja 25:1–5.

> Remember the sabbath day, to keep it holy. Six days shalt thou labour, and do all thy work: But the seventh day is the sabbath of the Lord thy God: in it thou shalt not do any work, thou, nor thy son, nor thy daughter, thy manservant, nor thy maidservant, nor thy cattle, nor thy stranger that is within thy gates: For in six days the Lord made heaven and earth, the sea, and all that in them is, and rested the seventh day: wherefore the Lord blessed the sabbath day, and hallowed it. Exodus 20:8–11.

> Muista pyhittää lepopäivä. Kuusi päivää tee työtä ja toimita kaikki askareesi; mutta seitsemäs päivä on Herran, sinun Jumalasi, sapatti; silloin älä tee mitään työtä, älä sinä älköönkä poikasi tai tyttäresi, palvelijasi tai palvelijattaresi, juhtasi älköönkä muukalaisesi, joka on porttiesi sisäpuolella. Sillä kuutena päivänä Herra teki taivaan ja maan, meren ja kaikki, mitä niissä on, ja lepäsi seitsemäntenä päivänä; sentähden Herra siunasi lepopäivän ja pyhitti sen. 2. Moos. 20:8–11.

Together the two sabbath commandments identify the context of Leviticus twenty-five and twenty-six. Brought together line upon line, they testify that for “six days shalt thou labour, and do all thy work,” and for “six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof.” “But the seventh day is the sabbath of the Lord thy God,” and “the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord”.

Yhdessä nämä kaksi sapattikäskyä määrittävät 3. Mooseksen kirjan kahdenkymmenennen viidennen ja kahdenkymmenennen kuudennen luvun asiayhteyden. Rivi rivin päälle asetettuina ne todistavat, että ”kuusi päivää tee työtä ja toimita kaikki askareesi”, ja että ”kuusi vuotta kylvä peltoasi, kuusi vuotta leikkaa viinitarhaasi ja korjaa sen sato”. ”Mutta seitsemäs päivä on Herran, sinun Jumalasi, sapatti”, ja ”seitsemäs vuosi olkoon maalle levon sapatti, sapatti Herralle”.

Both words that are translated as “seventh,” in either of the sabbath commandments, whether it is the sabbath for men or the sabbath for the land, are the same Hebrew word that is translated as “seven times” in chapter twenty-six of Leviticus. The context of chapters twenty-five and twenty-six of Leviticus is set within the prophetic rule that a day represents a year in Bible prophecy. Just as significant is the prophetic rule of first mention.

Molemmat sanat, jotka kummassakin sapattikäskyssä on käännetty sanalla ”seitsemäs”, olipa kyse ihmisten sapatista tai maan sapatista, ovat sama heprealainen sana, joka 3. Mooseksen kirjan kahdennessakymmenennessä kuudennessa luvussa on käännetty ilmauksella ”seitsemän kertaa”. 3. Mooseksen kirjan kahdennenkymmenennen viidennen ja kahdennenkymmenennen kuudennen luvun asiayhteys sijoittuu siihen profeetalliseen sääntöön, jonka mukaan päivä edustaa vuotta raamatullisessa profetiassa. Yhtä merkittävä on ensimaininnan profeetallinen sääntö.

The first thing mentioned in these two chapters is the day-for-a-year principle. William Miller was led by Gabriel and other angels to identify the “seven times” of Leviticus as a symbol of twenty-five hundred and twenty years, and it is in total agreement with the context of the chapters which is the day-for-a-year principle that is set forth in the opening five verses of chapter twenty-five.

Ensimmäinen asia, joka näissä kahdessa luvussa mainitaan, on päivä-vuosi-periaate. Gabriel ja muut enkelit johdattivat William Millerin tunnistamaan Leviticuksen ”seitsemän aikaa” kahdentuhannen viidensadan kahdenkymmenen vuoden vertauskuvaksi, ja tämä on täysin sopusoinnussa lukujen asiayhteyden kanssa, joka on päivä-vuosi-periaate, ja joka esitetään kahdennenkymmenennenviidennen luvun viidessä ensimmäisessä jakeessa.

When the author of Chronicles identified the reason Babylon was allowed to take the southern kingdom of Judah into captivity he said it was to allow the land to enjoy her sabbath rest. The only other place in God’s Word that identifies the land enjoying a rest is located in chapters twenty-five and twenty-six of Leviticus. The seventy years that Babylon reigned as the first kingdom of Bible prophecy, not only presents the symbolic years that the earth beast would reign as the sixth kingdom of Bible prophecy, but the seventy years are a direct reference to the “seven times” of Moses’ curse.

Kun Aikakirjojen kirjoittaja ilmaisi syyn siihen, miksi Babylonin sallittiin viedä eteläinen Juudan valtakunta pakkosiirtolaisuuteen, hän sanoi sen tapahtuneen, jotta maa saisi nauttia sapatinlevostaan. Ainoa toinen kohta Jumalan sanassa, jossa maa kuvataan nauttimassa levosta, löytyy 3. Mooseksen kirjan luvuista kaksikymmentäviisi ja kaksikymmentäkuusi. Ne seitsemänkymmentä vuotta, joiden ajan Babylon hallitsi Raamatun profetian ensimmäisenä valtakuntana, eivät ainoastaan esitä niitä vertauskuvallisia vuosia, joiden ajan maan peto hallitsisi Raamatun profetian kuudentena valtakuntana, vaan nuo seitsemänkymmentä vuotta ovat myös suora viittaus Mooseksen kirouksen ”seitsemään aikaan”.

When we begin to study the prophecies that are represented in the first six chapters of Daniel, it is essential to know that the curse of the “seven times,” as well as the blessing of the “seven times,” is an element of each of those chapters.

Kun alamme tutkia profetioita, jotka esitetään Danielin kuudessa ensimmäisessä luvussa, on olennaisen tärkeää tietää, että sekä ”seitsemän ajan” kirous että ”seitsemän ajan” siunaus ovat osatekijänä jokaisessa noista luvuista.

It is also important to remember that the cycle of seven cycles of seven years is marked by the blowing of the trumpet of the jubilee on the tenth day of the seventh month, which is the Day of Atonement. This fact binds the “seven times” together with the twenty-three hundred days of Daniel chapter eight, and verse fourteen. It is also important to remember that a prophetic year is three hundred and sixty days, and if you add together three hundred and sixty days, over and over, for “seven times” it equates to twenty-five hundred and twenty days.

On myös tärkeää muistaa, että seitsemän seitsemän vuoden jakson kiertokulku merkitään riemuvuoden pasuunan soittamisella seitsemännen kuun kymmenentenä päivänä, joka on sovituspäivä. Tämä tosiasia sitoo ”seitsemän aikaa” yhteen Danielin kahdeksannen luvun ja neljännentoista jakeen kahdentuhannen kolmensadan päivän kanssa. On myös tärkeää muistaa, että profeetallinen vuosi on kolmesataa kuusikymmentä päivää, ja jos kolmesataa kuusikymmentä päivää lasketaan yhteen yhä uudelleen ”seitsemän ajan” ajaksi, se vastaa kahtatuhatta viittäsataa kahtakymmentä päivää.

When Daniel understood by books the number of years that Jeremiah had identified, he began a prayer that addresses every element of the response of repentance that is identified as necessary, if God’s people ever awaken to the reality that they are captives in the enemy’s land. At the end of Daniel’s Leviticus twenty-six prayer, Gabriel appeared to give Daniel understanding of the vision which he had “heard”, the vision of the twenty-three hundred days. Gabriel began by informing Daniel that seventy weeks were “determined” for Daniel’s people.

Kun Daniel kirjoista ymmärsi niiden vuosien luvun, jonka Jeremia oli ilmoittanut, hän aloitti rukouksen, joka käsittelee jokaista sitä katumuksen vastauksen osatekijää, joka on osoitettu välttämättömäksi, jos Jumalan kansa koskaan herää siihen todellisuuteen, että he ovat vankeina vihollisen maassa. Danielin kolmannen Mooseksen kirjan kahdettakymmenettä kuudetta lukua koskevan rukouksen lopussa Gabriel ilmestyi antamaan Danielille ymmärrystä näystä, jonka hän oli ”kuullut”, näystä kahdestatuhannesta kolmestasadasta päivästä. Gabriel aloitti ilmoittamalla Danielille, että seitsemänkymmentä viikkoa oli ”säädetty” Danielin kansalle.

> Seventy weeks are determined upon thy people and upon thy holy city, to finish the transgression, and to make an end of sins, and to make reconciliation for iniquity, and to bring in everlasting righteousness, and to seal up the vision and prophecy, and to anoint the most Holy. Daniel 9:24.

> Seitsemänkymmentä viikkoa on säädetty sinun kansallesi ja sinun pyhälle kaupungillesi rikkomuksen päättämiseksi, syntien lopettamiseksi, vääryyden sovittamiseksi, iankaikkisen vanhurskauden voimaan saattamiseksi, näyn ja profetian sinetöimiseksi sekä kaikkein pyhimmän voitelemiseksi. Daniel 9:24.

The word translated as “determined” in the verse means “cut off”, and therefore it means seventy weeks were to be cut off from the twenty-three hundred days. Beginning at the third decree in 457 BC, Daniel’s people would have seventy prophetic weeks of probationary time. Seventy prophetic weeks equals four hundred and ninety years. Four hundred and ninety years after the third decree, ancient Israel would stone Stephen in the year 34, and they would be fully divorced from God.

Jaeessa sanan ”säädetty” käännetty sana merkitsee ”pois leikattua”, ja sen tähden se tarkoittaa, että seitsemänkymmentä viikkoa oli leikattava pois kahdestatuhannestakolmesadasta päivästä. Alkaen kolmannesta asetuksesta vuonna 457 eKr. Danielin kansalla olisi seitsemänkymmentä profeetallista viikkoa koetusaikaa. Seitsemänkymmentä profeetallista viikkoa on yhtä kuin neljäsataayhdeksänkymmentä vuotta. Neljäsataayhdeksänkymmentä vuotta kolmannen asetuksen jälkeen muinainen Israel kivittäisi Stefanuksen vuonna 34, ja heidät erotettaisiin täydellisesti Jumalasta.

The captivity that preceded the three decrees, that identify the starting point of the four hundred and ninety years of probationary time, had been seventy years. Those seventy years were to allow the land to enjoy the sabbath rests that ancient Israel never fulfilled. Seventy years of sabbath rests for the land, were brought about because of four hundred and ninety years (or seventy weeks of years) of rebellion against the oath of Moses.

Vankeus, joka edelsi kolmea asetusta, jotka osoittavat neljänsadan yhdeksänkymmenen koetusajan vuoden alkukohdan, oli kestänyt seitsemänkymmentä vuotta. Näiden seitsemänkymmenen vuoden tarkoituksena oli antaa maan nauttia sapatinlevoistaan, joita muinainen Israel ei koskaan täyttänyt. Seitsemänkymmentä vuotta sapatinlepoa maalle tuli neljänsadan yhdeksänkymmenen vuoden (eli seitsemänkymmenen vuosiviikon) seurauksena, jotka oli eletty kapinassa Mooseksen valaa vastaan.

Four hundred and ninety years of rebellion against the covenant of Leviticus twenty-five, produced seventy years of captivity for the land to enjoy its rest. The seventy years of captivity led to three decrees, which marked another four hundred and ninety years of probationary time for ancient Israel. So we see two probationary periods of four hundred and ninety years each. The three decrees typify the three angel’s messages, the first of which arrived in 1798, at the end of the first indignation of “seven times” against the northern kingdom. The third angel arrived twenty-three hundred years after the third decree on October 22, 1844, which is when “the last end of the indignation” also arrived.

Neljäsataayhdeksänkymmentä vuotta kapinaa 3. Mooseksen kirjan kahdennenkymmenennenviidennen luvun liittoa vastaan tuotti maalle seitsemänkymmentä vuotta vankeutta, jotta se saisi nauttia levostaan. Nuo seitsemänkymmentä vankeusvuotta johtivat kolmeen käskyyn, jotka merkitsivät muinaiselle Israelille toiset neljäsataayhdeksänkymmentä vuotta koetusaikaa. Näin näemme kaksi koetusajan jaksoa, kumpikin neljäsataayhdeksänkymmentä vuotta. Kolme käskyä ovat esikuvia kolmen enkelin sanomista, joista ensimmäinen saapui vuonna 1798, pohjoista valtakuntaa vastaan kohdistetun ”seitsemän ajan” ensimmäisen vihastuksen päättyessä. Kolmas enkeli saapui kaksituhattakolmesataa vuotta kolmannen käskyn jälkeen 22. lokakuuta 1844, jolloin saapui myös ”vihastuksen viimeinen loppu”.

During the forty-six years between the end of the first indignation and the end of the last indignation Jesus laid the foundation of the Millerite temple, and the foundation stone was the “seven times.” That stone was to be either the foundation stone (or else the stumbling stone) for Adventism at the beginning, and either the headstone and capstone (or else the gravestone) for Adventism at the end. The three decrees that represent the arrival of the three angels’ messages in the history of 1798 through 1844, also represent the first three chapters of the book of Daniel.

Ensimmäisen närkästyksen päättymisen ja viimeisen närkästyksen päättymisen välisinä neljänäkymmenenä kuutena vuotena Jeesus laski milleriläisen temppelin perustuksen, ja peruskivi oli ”seitsemän aikaa”. Tämän kiven tuli alussa olla adventismille joko peruskivi (tai muutoin kompastuskivi) ja lopussa joko kulmakivi ja päällyskivi (tai muutoin hautakivi). Ne kolme säädöstä, jotka edustavat kolmen enkelin sanomien saapumista vuosien 1798–1844 historiaan, edustavat myös Danielin kirjan kolmea ensimmäistä lukua.

We will begin to consider the first six chapters in the next article.

Seuraavassa artikkelissa alamme tarkastella kuutta ensimmäistä lukua.

> “When the books of Daniel and Revelation are better understood, believers will have an entirely different religious experience. . . One thing will certainly be understood from the study of Revelation—that the connection between God and His people is close and decided.” The Faith I Live By, 345.

> ”Kun Danielin ja Ilmestyskirjan kirjat ymmärretään paremmin, uskovilla on kokonaan toisenlainen uskonnollinen kokemus... Yksi asia ymmärretään varmasti Ilmestyskirjan tutkimisesta — että Jumalan ja Hänen kansansa välinen yhteys on läheinen ja ratkaiseva.” The Faith I Live By, 345.

Back to Articles