Article

# Parallel Warnings - Number Four

Rinnakkaiset varoitukset – numero neljä

Foundations of Faith and the Peril of Forgetting: Lessons from Prophecy and History

Uskon perusteet ja unohtamisen vaara: opetuksia profetiasta ja historiasta

Author

Jeff Pippenger

Published

August 8, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

> Whom shall he teach knowledge? and whom shall he make to understand doctrine? them that are weaned from the milk, and drawn from the breasts.

> Kenelle hän opettaisi tietoa, ja kenelle hän saattaisi opin ymmärrettäväksi? Niille, jotka on vieroitettu maidosta ja vedetty pois rinnoilta.

> For precept must be upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little:

> Sillä käskyn tulee olla käskyn päällä, käskyn käskyn päällä; rivin rivin päällä, rivin rivin päällä; tässä vähän, siellä vähän:

> For with stammering lips and another tongue will he speak to this people. To whom he said, This is the rest wherewith ye may cause the weary to rest; and this is the refreshing: yet they would not hear.

> Sillä änkyttävin huulin ja vieraalla kielellä hän puhuu tälle kansalle. Heille hän sanoi: Tämä on lepo, jossa te voitte saattaa uupuneen lepäämään; ja tämä on virvoitus. Mutta he eivät tahtoneet kuulla.

> But the word of the Lord was unto them precept upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little; that they might go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken. Isaiah 28:9–13.

> Mutta Herran sana oli heille käsky käskyn päälle, käsky käskyn päälle; sääntö säännön päälle, sääntö säännön päälle; vähän täällä, vähän tuolla; jotta he kulkisivat ja kaatuisivat selälleen ja murskautuisivat ja joutuisivat paulaan ja tulisivat vangituiksi. Jesaja 28:9–13.

These verses from Isaiah have been addressed repeatedly in Habakkuk’s Tables. Here I need to simply touch upon to take a point or two from these previous verses, to add to the current discussion. This passage shows a people that fail a test for they “go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken.” They were a people that failed a test concerning who God would attempt to “teach” to “understand” “knowledge” or “doctrine.” It was a test that was based upon understanding an increase of knowledge, so it was the same test that separated the wise and the wicked in Daniel chapter twelve, for all the prophets agree and identify the end of the world. In Daniel twelve the “wise” understand, but the “wicked” do not understand the increase of knowledge.

Näitä Jesajan jakeita on käsitelty toistuvasti Habakukin tauluissa. Tässä minun tarvitsee vain lyhyesti viitata yhteen tai kahteen kohtaan näistä edellisistä jakeista lisätäkseni ne nykyiseen tarkasteluun. Tämä katkelma osoittaa kansan, joka epäonnistuu koetuksessa, sillä he ”menevät, ja kaatuvat selälleen, ja ruhjoutuvat, ja joutuvat paulaan, ja tulevat vangituiksi.” He olivat kansa, joka epäonnistui koetuksessa, joka koski sitä, keitä Jumala yrittäisi ”opettaa” ”ymmärtämään” ”tietoa” tai ”oppia”. Se oli koetus, joka perustui tiedon lisääntymisen ymmärtämiseen, joten se oli sama koetus, joka erotti viisaat ja jumalattomat Danielin kirjan kahdennessatoista luvussa, sillä kaikki profeetat ovat yhtä mieltä ja osoittavat maailman lopun. Daniel 12:ssa ”viisaat” ymmärtävät, mutta ”jumalattomat” eivät ymmärrä tiedon lisääntymistä.

The people in Isaiah’s passage were tested by “the word of the Lord” which “they would not hear.” And the specific “word of the Lord” that they rejected, and that would have allowed them to “understand” the increase of “knowledge” was the biblical rule that defines how to correctly align prophetic histories. Those that fall in Isaiah’s passage rejected the rule that identifies that in order to understand a prophetic history you must seek for that line “here a little, and there a little.” The word of the Lord that produced a test which they rejected was the technique of selecting prophetic lines from here and there, and then to place one of those selected lines of prophetic history in parallel to the other lines of prophetic history that address the same theme. The success of the endeavor to lay line upon line in this way depends on the application of the genuine rules of prophetic interpretation. Those rules, which are “precepts” also to be brought together and they are found here and there within the Bible. Isaiah’s virgins who fail the test, do so because they forget, the main thing they should not have forgotten, and that is, that history repeats.

Jesajan tekstikohdan ihmiset joutuivat koeteltaviksi ”Herran sanalla”, jota ”he eivät tahtoneet kuulla”. Ja se nimenomainen ”Herran sana”, jonka he hylkäsivät ja joka olisi mahdollistanut sen, että he ”ymmärtäisivät” ”tiedon” lisääntymisen, oli se raamatullinen sääntö, joka määrittelee, kuinka profeetalliset historiat on oikein asetettava kohdakkain. Ne, jotka Jesajan kohdassa lankeavat, hylkäsivät sen säännön, joka osoittaa, että ymmärtääkseen profeetallisen historian on tätä linjaa etsittävä ”vähän täältä, vähän tuolta”. Herran sana, joka synnytti koetuksen ja jonka he hylkäsivät, oli menetelmä valita profeetallisia linjoja täältä ja tuolta ja sitten asettaa yksi noista valituista profeetallisen historian linjoista rinnakkain muiden sellaisten profeetallisen historian linjojen kanssa, jotka käsittelevät samaa teemaa. Tämänkaltaisen rivin asettamisen rivin päälle onnistuminen riippuu profeetallisen tulkinnan aitojen sääntöjen soveltamisesta. Nuo säännöt, jotka ovat myös ”ohjeita”, on niin ikään tuotava yhteen, ja ne löytyvät täältä ja tuolta Raamatusta. Jesajan neitsyet, jotka epäonnistuvat koetuksessa, tekevät niin siksi, että he unohtavat sen pääasian, jota heidän ei olisi pitänyt unohtaa, ja se on tämä: historia toistaa itseään.

> “We have nothing to fear for the future, except as we shall forget the way the Lord has led us, and His teaching in our past history.” Life Sketches, 196.

> ”Meillä ei ole mitään syytä pelätä tulevaisuutta, paitsi jos unohdamme sen tien, jota Herra on meitä johtanut, ja Hänen opetuksensa menneessä historiassamme.” Life Sketches, 196.

God is not the author of confusion, and an anchor point of that fact is that every prophet in the Bible is identifying the same prophetic line. They do not all see the identical events on the line, but it is always the same line of events at the end of the world. It is the events that lead to the close of probation, followed by the seven last plagues which concludes with the Second Coming of Christ. One prophet’s story might be of God’s faithful people in that line of history, but another prophet’s testimony may be of God’s unfaithful people, or of the United States, the Vatican, the United Nations, the merchants of the earth or Islam, but it is always the same line.

Jumala ei ole epäjärjestyksen alkuunpanija, ja tämän tosiasian kiintopisteenä on se, että jokainen Raamatun profeetta osoittaa samaa profeetallista linjaa. He eivät kaikki näe tällä linjalla täsmälleen samoja tapahtumia, mutta kyseessä on aina sama maailman lopun tapahtumien linja. Se on niiden tapahtumien sarja, jotka johtavat armonajan päättymiseen, mitä seuraavat seitsemän viimeistä vitsausta ja jotka huipentuvat Kristuksen toiseen tulemukseen. Yhden profeetan kertomus saattaa koskea Jumalan uskollista kansaa tällä historian linjalla, mutta toisen profeetan todistus voi koskea Jumalan uskotonta kansaa tai Yhdysvaltoja, Vatikaania, Yhdistyneitä kansakuntia, maan kauppiaita tai islamia, mutta kyseessä on aina sama linja.

Malachi’s Elijah message, as well as the messages represented in Revelation chapters one, fourteen and eighteen, and the message of Daniel eleven and twelve are the very same message. They are all the same line of history, but each with their own special contribution to the story.

Malakian Elia-sanoma samoin kuin Ilmestyskirjan ensimmäisessä, neljännessätoista ja kahdeksannessatoista luvussa esitetyt sanomat sekä Danielin kirjojen yhdentoista ja kahdentoista luvun sanoma ovat yksi ja sama sanoma. Ne kaikki ovat samaa historianlinjaa, mutta kukin tuo kertomukseen oman erityisen panoksensa.

What is almost universally misunderstood about that special message is the fact that it is only revealed to God’s people just before the close of human probation. Knowing that the special message always warns of the soon coming close of probation, we will consider perhaps the clearest illustration of the close of probation in the Bible.

Se, mikä tuossa erityisessä sanomassa lähes yleismaailmallisesti ymmärretään väärin, on se tosiasia, että se ilmaistaan Jumalan kansalle vasta juuri ennen ihmiskunnan koetusajan päättymistä. Tietäen, että erityinen sanoma aina varoittaa pian koittavasta koetusajan päättymisestä, tarkastelemme kenties Raamatun selkeintä kuvausta koetusajan päättymisestä.

> He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. Revelation 22:11.

> Joka on vääryydessä, jatkakoon yhä vääryydessä; ja joka on saastainen, saastukoon yhä; ja joka on vanhurskas, harjoittakoon yhä vanhurskautta; ja joka on pyhä, pyhittyköön yhä. Ilmestys 22:11.

Before the end of probationary time is announced in the sanctuary above with the words of verse eleven, there is to be a special warning prophetic message from the book of Revelation that is unsealed to God’s servants.

Ennen kuin koetusajan päättyminen julistetaan ylhäisessä pyhäkössä jakeen yksitoista sanoin, on Jumalan palvelijoille annettava Ilmestyskirjasta erityinen varoittava profeetallinen sanoma, joka on avattu sineteistään.

> And he saith unto me, Seal not the sayings of the prophecy of this book: for the time is at hand. He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. Revelation 22:10, 11.

> Ja hän sanoo minulle: ”Älä sinetöi tämän kirjan profetian sanoja, sillä aika on lähellä. Joka tekee vääryyttä, tehköön yhä vääryyttä; ja joka on saastainen, saastukoon yhä; ja joka on vanhurskas, harjoittakoon yhä vanhurskautta; ja joka on pyhä, pyhittyköön yhä.” Ilmestys 22:10, 11.

There is to be a special prophetic message recognized by God’s people just before the seven last plagues. When that “time is at hand” “the prophecy of this book” (the prophecy of Revelation) that has been sealed is to be unsealed. The only prophecy in the book of Revelation that has been sealed is the prophecy of the seven thunders.

Jumalan kansan on juuri ennen seitsemää viimeistä vitsausta tunnistettava erityinen profeetallinen sanoma. Kun tuo ”aika on lähellä”, tämän ”kirjan profetia” (Ilmestyskirjan profetia), joka on sinetöity, on avattava. Ainoa Ilmestyskirjassa oleva profetia, joka on ollut sinetöitynä, on seitsemän ukkosenjylinän profetia.

> And I saw another mighty angel come down from heaven, clothed with a cloud: and a rainbow was upon his head, and his face was as it were the sun, and his feet as pillars of fire: And he had in his hand a little book open: and he set his right foot upon the sea, and his left foot on the earth, And cried with a loud voice, as when a lion roareth: and when he had cried, seven thunders uttered their voices. And when the seven thunders had uttered their voices, I was about to write: and I heard a voice from heaven saying unto me, Seal up those things which the seven thunders uttered, and write them not. Revelation 10:1–4.

> Ja minä näin toisen väkevän enkelin tulevan alas taivaasta pilveen verhoutuneena; ja sateenkaari oli hänen päänsä päällä, ja hänen kasvonsa olivat niin kuin aurinko, ja hänen jalkansa niin kuin tulipatsaat. Ja hänen kädessään oli avattu pieni kirja; ja hän asetti oikean jalkansa meren päälle ja vasemman jalkansa maan päälle, ja huusi suurella äänellä, niin kuin leijona karjuu; ja kun hän oli huutanut, ne seitsemän ukkosenjylinää antoivat äänensä. Ja kun ne seitsemän ukkosenjylinää olivat antaneet äänensä, minä olin aikeissa kirjoittaa; ja minä kuulin äänen taivaasta sanovan minulle: Sinetöi se, mitä ne seitsemän ukkosenjylinää puhuivat, äläkä sitä kirjoita. Ilmestys 10:1–4.

Just before human probation closes, when “the time is at hand” there will be an unsealing of a special Bible truth identifying “things which must shortly come to pass.” The mighty angel of Revelation ten is Jesus Christ, who cried as a Lion.

Juuri ennen ihmisen koetusajan päättymistä, jolloin ”aika on lähellä”, tapahtuu erään erityisen raamatullisen totuuden sinettien avaaminen, joka osoittaa ne ”asiat, joiden pitää pian tapahtuman”. Ilmestyskirjan kymmenennen luvun väkevä enkeli on Jeesus Kristus, joka huusi kuin leijona.

> “The mighty angel who instructed John was no less a personage than Jesus Christ. Setting His right foot on the sea, and His left upon the dry land, shows the part which He is acting in the closing scenes of the great controversy with Satan. This position denotes His supreme power and authority over the whole earth. The controversy had waxed stronger and more determined from age to age, and will continue to do so, to the concluding scenes when the masterly working of the powers of darkness shall reach their height. Satan, united with evil men, will deceive the whole world and the churches who receive not the love of the truth. But the mighty angel demands attention. He cries with a loud voice. He is to show the power and authority of His voice to those who have united with Satan to oppose the truth.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> ”Väkevä enkeli, joka opasti Johannesta, ei ollut kukaan vähäisempi henkilö kuin Jeesus Kristus. Se, että Hän asettaa oikean jalkansa meren päälle ja vasemman kuivan maan päälle, osoittaa sen osan, jota Hän toteuttaa suuressa saatanan kanssa käytävässä taistelussa sen päätösnäytöksissä. Tämä asento ilmaisee Hänen korkeimman voimansa ja valtansa koko maan yli. Taistelu oli aikakaudesta aikakauteen käynyt yhä voimakkaammaksi ja päättäväisemmäksi, ja se jatkuu sellaisena aina loppukohtauksiin saakka, jolloin pimeyden voimien mestarillinen toiminta saavuttaa huippunsa. Saatana, liittoutuneena pahojen ihmisten kanssa, eksyttää koko maailman ja ne seurakunnat, jotka eivät ota vastaan rakkaudessaan totuutta. Mutta väkevä enkeli vaatii huomiota. Hän huutaa suurella äänellä. Hänen on osoitettava äänensä voima ja valta niille, jotka ovat yhtyneet Saatanan kanssa vastustaakseen totuutta.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

At the end the “churches” that “Satan” deceives are deceived because they received not the love of the “truth.” The word “truth” in the passage from second Thessalonians which Sister White just referred to is the primary Greek word that is derived from the Hebrew word translated as “truth” that is composed with three Hebrew letters and represents the Alpha and Omega. Is there any biblical evidence that the truth connected with the rule of first mention that represents an attribute of Christ’s character is the truth that is rejected and consequently produces strong delusion?

Lopussa ne ”seurakunnat”, jotka ”Saatana” eksyttää, joutuvat eksytetyiksi, koska ne eivät ottaneet vastaan ”totuuden” rakkautta. Sana ”totuus” siinä toisen tessalonikalaiskirjeen kohdassa, johon sisar White juuri viittasi, on se ensisijainen kreikan sana, joka on johdettu heprean sanasta, joka käännetään ”totuudeksi”, joka koostuu kolmesta heprealaisesta kirjaimesta ja edustaa Alfaa ja Omegaa. Onko olemassa mitään raamatullista näyttöä siitä, että ensimmäisen maininnan sääntöön liittyvä totuus, joka edustaa Kristuksen luonteen ominaisuutta, on se totuus, joka hylätään ja joka näin ollen synnyttää väkevän eksytyksen?

> Now we beseech you, brethren, by the coming of our Lord Jesus Christ, and by our gathering together unto him, That ye be not soon shaken in mind, or be troubled, neither by spirit, nor by word, nor by letter as from us, as that the day of Christ is at hand. Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God. Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things? And now ye know what withholdeth that he might be revealed in his time. For the mystery of iniquity doth already work: only he who now letteth will let, until he be taken out of the way. And then shall that Wicked be revealed, whom the Lord shall consume with the spirit of his mouth, and shall destroy with the brightness of his coming: Even him, whose coming is after the working of Satan with all power and signs and lying wonders, And with all deceivableness of unrighteousness in them that perish; because they received not the love of the truth, that they might be saved. And for this cause God shall send them strong delusion, that they should believe a lie: That they all might be damned who believed not the truth, but had pleasure in unrighteousness. 2 Thessalonians 2:1–12.

> Mutta me pyydämme teitä, veljet, Herramme Jeesuksen Kristuksen tulemuksen tähden ja meidän kokoontumisemme hänen tykönsä, ettette anna pian järkyttää itseänne mielenne puolesta ettekä peljästy, ette hengestä ettekä sanasta ettekä muka meiltä lähteneestä kirjeestä, ikään kuin Kristuksen päivä jo olisi käsillä. Älköön kukaan millään tavoin pettäkö teitä; sillä se päivä ei tule, ennen kuin luopumus ensin tapahtuu ja synnin ihminen ilmestyy, kadotuksen lapsi, tuo vastustaja, joka korottaa itsensä yli kaiken, mitä jumalaksi tai palvottavaksi kutsutaan, niin että hän istuu Jumalan temppeliin Jumalana ja osoittaa olevansa Jumala. Ettekö muista, että minä vielä teidän tykönänne ollessani sanoin tämän teille? Ja nyt te tiedätte, mikä pidättää, niin että hän vasta ajallansa ilmestyy. Sillä laittomuuden salaisuus on jo vaikuttamassa; ainoastaan se, joka nyt pidättää, pidättää siihen asti, kunnes hänet poistetaan tieltä. Ja silloin ilmestyy tuo laiton, jonka Herra kuluttaa suunsa henkäyksellä ja tuhoaa tulemuksensa kirkkaudella, tuo, jonka tulemus tapahtuu saatanan vaikutuksesta kaikella voimalla ja merkeillä ja valheen ihmeillä sekä kaikella vääryyden eksytyksellä niissä, jotka joutuvat kadotukseen, sen tähden etteivät ottaneet vastaan totuuden rakkautta pelastuaksensa. Ja sentähden Jumala lähettää heille väkevän eksytyksen, niin että he uskovat valheen, että kaikki ne tuomittaisiin, jotka eivät uskoneet totuutta, vaan mielistyivät vääryyteen. 2 Tessalonikalaiskirje 2:1–12.

This passage from Thessalonians has been addressed often in Habakkuk’s Tables, so a brief comment is all we will make at this point. What Sister White calls “Satan’s marvelous act” is Paul’s “the working of Satan with all power and signs and lying wonders.” The deceptive work identified by Sister White and Paul begins at the Sunday law in the United States.

Tätä Tessalonikalaiskirjeen kohtaa on käsitelty usein Habakkukin tauluissa, joten tässä vaiheessa esitämme siitä vain lyhyen huomautuksen. Se, mitä sisar White kutsuu ”Saatanan ihmeelliseksi teoksi”, on Paavalin ilmaisu ”Saatanan vaikutus kaikella voimalla ja merkeillä ja valheen ihmeillä”. Se eksyttävä työ, jonka sisar White ja Paavali yksilöivät, alkaa Yhdysvalloissa annetusta sunnuntailaista.

> “By the decree enforcing the institution of the Papacy in violation of the law of God, our nation will disconnect herself fully from righteousness. When Protestantism shall stretch her hand across the gulf to grasp the hand of the Roman power, when she shall reach over the abyss to clasp hands with Spiritualism, when, under the influence of this threefold union, our country shall repudiate every principle of its Constitution as a Protestant and republican government, and shall make provision for the propagation of papal falsehoods and delusions, then we may know that the time has come for the marvelous working of Satan and that the end is near.” Testimonies, volume 5, 451.

> ”Säädöksellä, joka panee täytäntöön paavinvallan laitoksen vastoin Jumalan lakia, kansakuntamme katkaisee itsensä täysin vanhurskaudesta. Kun protestanttisuus ojentaa kätensä kuilun yli tarttuakseen Rooman vallan käteen, kun se kurottautuu syvyyden ylitse lyödäkseen kättä spiritismin kanssa, kun tämän kolminkertaisen liiton vaikutuksesta maamme hylkää jokaisen perustuslakinsa periaatteen protestanttisena ja tasavaltalaisena hallituksena ja ryhtyy toimiin paavillisten valheiden ja harhojen levittämiseksi, silloin voimme tietää, että Saatanan ihmeellisen toiminnan aika on tullut ja että loppu on lähellä.” Testimonies, osa 5, 451.

In this passage of Thessalonians, we are considering, Paul identifies the pope at the end of the world with four different terms. The pope is the “man of sin,” he is the “son of perdition,” he is the “mystery of iniquity” and “that Wicked.” Paul provides a few other characteristics of the pope beyond the four names, for he informs us that the pope, (who was still future to Paul’s day) “would be revealed in his time.”

Tässä tarkastelemassamme Tessalonikalaiskirjeen kohdassa Paavali yksilöi paavin maailman lopulla neljällä eri nimityksellä. Paavi on ”synnin ihminen”, hän on ”kadotuksen poika”, hän on ”laittomuuden salaisuus” ja ”tuo laiton”. Näiden neljän nimen lisäksi Paavali esittää paavista muutamia muitakin tuntomerkkejä, sillä hän ilmoittaa meille, että paavi, (joka oli yhä tuleva Paavalin aikana) ”ilmestyisi ajallansa”.

The pope “would be revealed in his time” and the clearest biblical proof, though by no means the only biblical truth; the clearest biblical truth that the pope of the Roman church is the antichrist of Bible prophecy is established by seven different and direct references in the Bible identifying the “time” that the papacy would dominate the earth, the very “time” mankind calls the Dark Ages. The Bible reveals the pope as the papacy by identifying repeatedly the exact period of “time,” from 538 until 1798, that the papacy would rule the world. Paul said he would be revealed in his time.

Paavi ”olisi ilmestyvä ajallaan”, ja selvin raamatullinen todiste — vaikka ei suinkaan ainoa raamatullinen totuus —, selvin raamatullinen totuus siitä, että Rooman kirkon paavi on Raamatun profetian antikristus, vahvistetaan seitsemällä erilaisella ja suoralla Raamatun viittauksella, jotka yksilöivät sen ”ajan”, jolloin paavius hallitsisi maata, juuri sen ”ajan”, jota ihmiskunta kutsuu pimeäksi keskiajaksi. Raamattu paljastaa paavin paaviutena yksilöimällä toistuvasti täsmällisen ”ajan” jakson, vuodesta 538 vuoteen 1798, jolloin paavius hallitsisi maailmaa. Paavali sanoi, että hän olisi ilmestyvä ajallaan.

Paul also identifies that it is the pope that “opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God.” Among other things this identifies that the antichrist of Bible prophecy is a religious symbol. He is not a Hitler, or an Alexander the Great. This further narrows the identification of the pope down, for he is not simply a religious tyrant, he is a religious tyrant that professes to be within God’s temple. The antichrist claims to be seated within the Christian church.

Paavali myös osoittaa, että paavi on se, joka ”vastustaa ja korottaa itsensä yli kaiken, mitä jumalaksi tai jumaloitavaksi kutsutaan; niin että hän Jumalana istuu Jumalan temppelissä ja osoittaa olevansa Jumala.” Tämä muun ohella osoittaa, että Raamatun profetian antikristus on uskonnollinen symboli. Hän ei ole mikään Hitler tai Aleksanteri Suuri. Tämä rajaa paavin tunnistamisen entistä tarkemmin, sillä hän ei ole ainoastaan uskonnollinen tyranni, vaan uskonnollinen tyranni, joka väittää olevansa Jumalan temppelin sisällä. Antikristus väittää istuvansa kristillisen kirkon keskellä.

According to Paul and Daniel, when the pope is in his professed Christian church, he manifests the character of Satan who desired to be seated upon God’s throne and to be exalted above all things. I say Paul and Daniel for most biblical commentators recognize that when Paul demonstrates that one of the characteristics of the pope is that he is a complete narcissist, that Paul was simply quoting from Daniel’s description of the pope in Daniel chapter eleven where Daniel there records:

Paavalin ja Danielin mukaan paavi, ollessaan tunnustamassaan kristillisessä kirkossaan, ilmentää Saatanan luonnetta, hänen, joka halusi istuutua Jumalan valtaistuimelle ja korottaa itsensä kaiken yläpuolelle. Sanon Paavalin ja Danielin, sillä useimmat raamatunselittäjät tunnustavat, että kun Paavali osoittaa yhdeksi paavin tuntomerkiksi sen, että hän on täydellinen narsisti, Paavali yksinkertaisesti lainasi Danielin kuvausta paavista Danielin kirjan yhdennessätoista luvussa, jossa Daniel siellä kirjoittaa:

> “And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvellous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished: for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> ”Ja kuningas tekee mielensä mukaan; ja hän korottaa itsensä ja suurentelee itseään yli jokaisen jumalan, ja puhuu ihmeellisiä Jumalien Jumalaa vastaan, ja menestyy, kunnes vihastus on saatettu päätökseen; sillä se, mikä on määrätty, tapahtuu.” Daniel 11:36.

When Paul addresses the narcissistic character of the pope, he paraphrases Daniel’s verse and states that it is the pope who “opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God.” The verse in Daniel that identifies the character of the papacy also references the “time” which was designed to “reveal” that the papacy was the antichrist as he identifies that the papacy would “prosper” until the “indignation be accomplished.”

Kun Paavali käsittelee paavin narsistista luonnetta, hän mukailee Danielin jaetta ja toteaa, että paavi on se, joka ”asettuu vastustamaan ja korottaa itsensä yli kaiken, mitä jumalaksi tai palvottavaksi kutsutaan, niin että hän Jumalana istuu Jumalan temppelissä ja osoittaa olevansa Jumala.” Danielin jae, joka yksilöi paavikunnan luonteen, viittaa myös ”aikaan”, jonka tarkoituksena oli ”paljastaa”, että paavikunta oli antikristus, sillä siinä todetaan, että paavikunta ”menestyy”, kunnes ”vihastus on täyttynyt”.

The “indignation” ended in 1798, so Daniel in the verse (though this is not one of the seven direct places in the books of Daniel and Revelation where the 1260-year history is mentioned), does however directly identify the papal power and marks that it received “a deadly wound,” as John calls it, in 1798. Thus, the verse identifies the end of the period of papal rule, though not identifying the duration of the rule.

”Närkästys” päättyi vuonna 1798, joten Daniel jakeessa (vaikka tämä ei olekaan yksi niistä seitsemästä suorasta kohdasta Danielin ja Ilmestyskirjan kirjoissa, joissa 1260 vuoden historia mainitaan) kuitenkin suoraan yksilöi paavillisen vallan ja osoittaa, että se sai ”kuolinhaavan”, kuten Johannes sitä nimittää, vuonna 1798. Näin ollen jae osoittaa paavillisen vallan ajan päättymisen, vaikkei se osoitakaan hallituskauden kestoa.

In the passage, Paul also identifies a power that would restrain the papacy from taking control of the world in 538, when he stated that the Thessalonians who he was writing to already knew this particular truth. He raised the question, “Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things?” He reminds them that they already knew “what withholdeth” (meaning restrains) the papacy until he would “be revealed in his time.” The power that preceded and prevented the papacy from taking control of the world was the power in control of the world when Paul wrote the letter. It was pagan Rome. Paul wrote that pagan Rome would be “taken out of the way” in order for the papacy to take control of the world.

Kohdassa Paavali osoittaa myös vallan, joka pidättäisi paaviutta ottamasta maailman hallintaansa vuonna 538, kun hän totesi, että tessalonikalaiset, joille hän kirjoitti, jo ennestään tiesivät tämän nimenomaisen totuuden. Hän esitti kysymyksen: ”Ettekö muista, että, kun vielä olin teidän luonanne, minä sanoin tämän teille?” Hän muistuttaa heitä siitä, että he jo tiesivät, ”mikä pidättää” (merkityksessä estää) paaviutta, kunnes se ”aikanaan ilmestyy”. Se valta, joka edelsi paaviutta ja esti sitä ottamasta maailman hallintaansa, oli se valta, joka hallitsi maailmaa silloin, kun Paavali kirjoitti kirjeen. Se oli pakanallinen Rooma. Paavali kirjoitti, että pakanallinen Rooma olisi ”poistettava tieltä”, jotta paavius voisi ottaa maailman hallintaansa.

It was this understanding that led William Miller to recognize that the power symbolized as “the daily” in the book of Daniel was pagan Rome. Adventism acknowledges that the structure, and therefore all of William Miller’s prophetic understandings, were based upon his understanding of the books of Daniel and Revelation and that those two books address the two desolating powers of pagan Rome and papal Rome. In the passage in Thessalonians Miller, already knowing (as every Protestant knew in his day, that the pope was the antichrist); when he recognized that pagan Rome was the historical power that preceded the papal rule, and that Paul had stated that pagan Rome was to be taken away in advance of the papacy ascending to the throne of the earth, he then connected this with the book of Daniel and “the daily,” where it references three times that the daily had to be “taken away” before the papacy took control of the world. Paul’s testimony allowed Miller to see that pagan Rome was Daniel’s “daily,” and thereafter he could recognize that Daniel’s two desolating powers were pagan and papal Rome. This truth represents the foundation of the Millerite movement. Adventism most certainly rejects the work of Miller today, but they still understand that this overview of Miller’s development of understanding of “the daily” in Daniel proves that the power that Paul says “withholds” the rise of the papal power until it was removed was pagan Rome, is the correct analysis of Miller’s thinking on these subjects.

Juuri tämä ymmärrys johti William Millerin tunnistamaan, että Danielin kirjassa ”jokapäiväisenä” kuvattu valta oli pakanallinen Rooma. Adventismi myöntää, että rakenne ja siten kaikki William Millerin profeetalliset käsitykset perustuivat hänen ymmärrykseensä Danielin ja Ilmestyskirjan kirjoista sekä siihen, että nämä kaksi kirjaa käsittelevät kahta hävittävää valtaa: pakanallista Roomaa ja paavillista Roomaa. Tessalonikalaiskirjeen kohdassa Miller, joka jo ennestään tiesi (kuten jokainen protestantti hänen aikanaan tiesi), että paavi oli antikristus, havaitsi pakanallisen Rooman olevan se historiallinen valta, joka edelsi paavillista hallintoa; ja kun hän ymmärsi, että Paavali oli sanonut pakanallisen Rooman olevan poistettava ennen kuin paavius nousisi maan valtaistuimelle, hän liitti tämän sitten Danielin kirjaan ja ”jokapäiväiseen”, jossa kolme kertaa viitataan siihen, että jokapäiväinen oli ”otettava pois” ennen kuin paavius ottaisi maailman hallintaansa. Paavalin todistus antoi Millerille mahdollisuuden nähdä, että pakanallinen Rooma oli Danielin ”jokapäiväinen”, ja tämän jälkeen hän saattoi tunnistaa, että Danielin kaksi hävittävää valtaa olivat pakanallinen ja paavillinen Rooma. Tämä totuus muodostaa milleriläisen liikkeen perustan. Adventismi hylkää nykyään aivan varmasti Millerin työn, mutta he ymmärtävät silti, että tämä yleiskatsaus Millerin Danielin ”jokapäiväistä” koskevan ymmärryksen kehitykseen todistaa, että se valta, jonka Paavali sanoo ”pidättävän” paavillisen vallan nousua siihen saakka, kunnes se poistettiin, oli pakanallinen Rooma, ja että tämä on oikea analyysi Millerin ajattelusta näissä kysymyksissä.

With the truth of “the daily” in the book of Daniel being a symbol of pagan Rome that preceded the kingdom of papal Rome which Daniel had represented as the abomination of desolation, Miller could then recognize the prophetic times associated with the kingdoms of Bible prophecy, and as his mind was opened up to these insights he assembled a series of truths that represent the foundations of Adventism. Those truths became enshrined on the two tables of the 1843 and 1850 pioneer charts. Those truths are the foundation of Adventism and they were based upon the recognition of “time.” The history of when the foundations were put in place is a primary discussion on Habakkuk’s Tables.

Kun Danielin kirjassa oleva totuus ”jokapäiväisestä” ymmärrettiin pakanallisen Rooman vertauskuvaksi, joka edelsi paavillisen Rooman valtakuntaa, jonka Daniel oli esittänyt hävityksen kauhistuksena, Miller saattoi silloin tunnistaa ne profeetalliset ajat, jotka liittyivät Raamatun profetian valtakuntiin; ja kun hänen mielensä avautui näille oivalluksille, hän kokosi yhteen sarjan totuuksia, jotka muodostavat adventismin perustukset. Nuo totuudet ikuistettiin vuoden 1843 ja 1850 tienraivaajakaavioiden kahdelle taululle. Nuo totuudet ovat adventismin perustus, ja ne perustuivat ”ajan” tunnistamiseen. Sen historian tarkastelu, milloin perustukset laskettiin, on Habakkukin taulujen keskeinen aihe.

What is not pointed out in Habakkuk’s Tables is that the foundations that were based upon time produced a structure that provides the view necessary for the final generation to recognize that there were truths that were represented as the foundations. There was a first truth that was the very first stone placed in the foundation, but “the daily” in the book of Daniel was not Miller’s first truth. The truth that would become the first stone in the foundation that Miller was raised up to build was “the seven times” of Leviticus twenty-six, but without the truth of “the daily,” Miller would not have recognized the structure of prophecy he needed to recognize in order to present the first angel’s message. His structure was placing prophecy in the perspective of two desolating powers. Miller was addressing the dragon (pagan Rome) and the beast (the papacy). The third angel addresses the dragon (United Nations), the beast (the papacy), and the false prophet (the United States).

Se, mitä Habakukin tauluissa ei tuoda esiin, on se, että aikaan perustuneet perustukset tuottivat rakenteen, joka antaa sen näkökulman, jonka viimeinen sukupolvi tarvitsee voidakseen tunnistaa, että oli totuuksia, jotka oli esitetty perustuksina. Oli olemassa ensimmäinen totuus, joka oli aivan ensimmäinen perustukseen asetettu kivi, mutta Danielin kirjan ”jokapäiväinen” ei ollut Millerin ensimmäinen totuus. Se totuus, josta oli tuleva ensimmäinen kivi siinä perustuksessa, jota Miller herätettiin rakentamaan, oli 3. Mooseksen kirjan kahdenkymmenennennennen luvun ”seitsemän aikaa”, mutta ilman ”jokapäiväisen” totuutta Miller ei olisi tunnistanut sitä profetian rakennetta, joka hänen oli tunnistettava voidakseen esittää ensimmäisen enkelin sanoman. Hänen rakenteensa asetti profetian kahden hävittävän vallan näkökulmaan. Miller käsitteli lohikäärmettä (pakanallinen Rooma) ja petoa (paavius). Kolmas enkeli käsittelee lohikäärmettä (Yhdistyneet kansakunnat), petoa (paavius) ja väärää profeettaa (Yhdysvallat).

If a person accepts all, not some, but all the time prophecies set forth by the Millerites on the two sacred pioneer charts, that person would need to investigate those truths personally. How could you accept them, if you had never inspected them? If those persons investigating the foundational truths make those truths their personal responsibility to test, and thereafter accepts all those truths, then they have built upon the Rock and not the sand.

Jos ihminen hyväksyy kaikki, ei jotkin vaan kaikki, ne aikaprofetiat, jotka milleriläiset esittivät kahdessa pyhässä pioneerikaaviossa, hänen olisi tutkittava nuo totuudet henkilökohtaisesti. Kuinka voisit hyväksyä ne, jos et olisi koskaan tarkastellut niitä? Jos ne henkilöt, jotka tutkivat perustavia totuuksia, tekevät noiden totuuksien koettelemisesta henkilökohtaisen vastuunsa ja sen jälkeen hyväksyvät kaikki nuo totuudet, silloin he ovat rakentaneet Kalliolle eivätkä hiekalle.

> “Let those who stand as God’s watchmen on the walls of Zion be men who can see the dangers before the people,—men who can distinguish between truth and error, righteousness and unrighteousness.

> ”Ne, jotka seisovat Jumalan vartijoina Siionin muurilla, olkoot miehiä, jotka kykenevät näkemään vaarat kansan edessä — miehiä, jotka osaavat erottaa totuuden erehdyksestä, vanhurskauden vääryydestä.

> “The warning has come: Nothing is to be allowed to come in that will disturb the foundation of the faith upon which we have been building ever since the message came in 1842, 1843, and 1844. I was in this message, and ever since I have been standing before the world, true to the light that God has given us. We do not propose to take our feet off the platform on which they were placed as day by day we sought the Lord with earnest prayer, seeking for light. Do you think that I could give up the light that God has given me? It is to be as the Rock of Ages. It has been guiding me ever since it was given.” Review and Herald, April 14, 1903.

> ”Varoitus on tullut: mitään ei saa päästää sisään, mikä horjuttaisi sen uskon perustusta, jonka varaan olemme rakentaneet siitä asti, kun sanoma tuli vuosina 1842, 1843 ja 1844. Minä olin tässä sanomassa mukana, ja siitä lähtien olen seisonut maailman edessä uskollisena sille valolle, jonka Jumala on meille antanut. Me emme aio siirtää jalkojamme siltä perustukselta, jolle ne asetettiin, kun päivä päivältä etsimme Herraa hartaassa rukouksessa ja etsimme valoa. Luuletteko, että voisin luopua siitä valosta, jonka Jumala on minulle antanut? Sen tulee olla kuin iankaikkinen Kallio. Se on ohjannut minua siitä lähtien, kun se annettiin.” Review and Herald, 14. huhtikuuta 1903.

In order for those who would hear to analyze the time prophecies of the Millerite history it requires the action of looking at the historical periods that are represented by the time prophecies. This represents the work of illustrating events upon a time line. When a student of prophecy has reached the level of investigation where he considers these prophetic periods, identified by the Millerites from the Bible and thereafter supported by the historical record, he will be in a position to recognize that the history at the beginning of the time prophecy symbolically typifies the history at the end of that same prophecy. With that vantage point the student should learn that history is repeated. With that understanding in place He should also see that Jesus illustrates the end with the beginning.

Jotta ne, jotka kuulevat, voisivat analysoida milleriittihistorian aikaprofetioita, heidän on tarkasteltava niitä historiallisia ajanjaksoja, joita aikaprofetiat edustavat. Tämä kuvaa sitä työtä, jossa tapahtumia havainnollistetaan aikajanalle. Kun profetian tutkija on saavuttanut tutkimuksessaan sen vaiheen, jossa hän tarkastelee näitä profeetallisia ajanjaksoja, jotka milleriitit tunnistivat Raamatusta ja joita historiallinen aineisto sittemmin vahvisti, hän on asemassa havaitakseen, että aikaprofetian alussa oleva historia toimii symbolisena esikuvana saman profetian lopussa olevalle historialle. Tästä näkökulmasta käsin tutkijan tulisi oppia, että historia toistaa itseään. Kun tämä ymmärrys on paikallaan, hänen tulisi myös nähdä, että Jeesus havainnollistaa lopun alun avulla.

And from the prophetic line of prophecy that portrays the end of the world as the “building of a temple,” the student should know that there is a final capstone that is placed upon the temple that is built upon the foundation. He should come to see that the temple foundation that Miller was used to bring to light (which represents Jesus Christ, for there is no other foundation that can be laid than Jesus Christ), was a foundation built upon prophetic time. Because Jesus illustrates the end with the beginning the student should also see that the capstone, the final stone on the temple—must parallel the foundation. The foundation of the temple for Miller was prophetic time, but the foundation was none-the-less Jesus Christ.

Ja siitä profeetallisesta ennustuslinjasta, joka kuvaa maailman loppua ”temppelin rakentamisena”, tutkijan tulisi tietää, että perustukselle rakennettuun temppeliin asetetaan lopullinen päätöskivi. Hänen tulisi tulla näkemään, että temppelin perustus, jonka Milleriä käytettiin tuomaan valoon (ja joka edustaa Jeesusta Kristusta, sillä muuta perustusta ei kukaan voi laskea kuin Jeesuksen Kristuksen), oli profeetallisen ajan varaan rakennettu perustus. Koska Jeesus havainnollistaa lopun alun kautta, tutkijan tulisi myös nähdä, että päätöskiven, temppelin viimeisen kiven, on vastattava perustusta. Temppelin perustus oli Millerille profeetallinen aika, mutta perustus oli siitä huolimatta Jeesus Kristus.

> According to the grace of God which is given unto me, as a wise masterbuilder, I have laid the foundation, and another buildeth thereon. But let every man take heed how he buildeth thereupon. For other foundation can no man lay than that is laid, which is Jesus Christ. 1 Corinthians 3:10, 11.

> Minulle annetun Jumalan armon mukaan minä olen taitavan rakennusmestarin tavoin laskenut perustuksen, ja toinen rakentaa sille. Mutta katsokoon kukin, kuinka hän sille rakentaa. Sillä muuta perustusta ei kukaan voi laskea kuin sen, joka on laskettu, ja se on Jeesus Kristus. 1. Korinttolaiskirje 3:10, 11.

Paul is identifying his work as the erecting of a temple of which he laid the foundation or beginning. He was the apostle to the Gentiles and he was used to lay the foundation of the Christian church. In the same passage Paul also identifies that our bodies are the temple of the Holy Spirit. There is also the temple of Solomon and the sanctuary from the wilderness that all have foundations that are all represented as Jesus Christ. The foundation that Miller was used to erect was the temple of Adventism, and the foundation of that temple is most certainly Jesus Christ, but it is more specifically the temple that is erected with materials that are spiritual and prophetic.

Paavali määrittelee työnsä temppelin pystyttämiseksi, jonka perustuksen eli alun hän laski. Hän oli pakanoiden apostoli, ja hänen kauttaan laskettiin kristillisen seurakunnan perustus. Samassa kohdassa Paavali myös ilmaisee, että meidän ruumiimme ovat Pyhän Hengen temppeli. On myös Salomon temppeli ja erämaavaelluksen pyhäkkö, joilla kaikilla on perustukset, ja ne kaikki esitetään Jeesuksena Kristuksena. Se perustus, jonka pystyttämisessä Milleriä käytettiin, oli adventismin temppeli, ja tämän temppelin perustus on aivan varmasti Jeesus Kristus; mutta vielä täsmällisemmin kyse on temppelistä, joka pystytetään aineksista, jotka ovat hengellisiä ja profeetallisia.

The capstone therefore must also be Jesus Christ, but the capstone must also include a premier prophetic rule, for Miller was given a set of rules which contains the premier rule of the Millerites which was the “year-for-a-day” principle. Without that rule, there is no recognition of time prophecy and there is therefore no foundation. There must be a counterpart at the end that represents Jesus Christ (the Foundation) that is a premier rule within a set of rules that establishes the Revelation of Jesus Christ. The rule is of course the rule of “first mention”, representing the attribute of Christ’s character that identifies the end from the beginning.

Päätöskiven täytyy siis niin ikään olla Jeesus Kristus, mutta päätöskiveen täytyy sisältyä myös ensisijainen profeetallinen sääntö, sillä Millerille annettiin sääntöjen kokonaisuus, joka sisältää milleriläisten ensisijaisen säännön, joka oli ”vuosi päivää kohti” -periaate. Ilman tuota sääntöä aikaprofetiaa ei tunnisteta, eikä näin ollen ole perustusta. Lopussa täytyy olla vastine, joka edustaa Jeesusta Kristusta (Perustusta) ja joka on ensisijainen sääntö sääntöjen kokonaisuudessa, joka vahvistaa Jeesuksen Kristuksen ilmestyksen. Tuo sääntö on tietenkin ”ensimmäisen maininnan” sääntö, joka edustaa Kristuksen luonteen ominaisuutta, joka ilmoittaa lopun alusta asti.

In 2 Thessalonians those who received not the love of the truth that they might be saved, rejected the truth as represented by the Greek word that is derived from the Hebrew word created by three letters which is translated as “truth” in the Old Testament. The group that receives the strong delusion, because they believed a lie, refused to return to the old paths, the foundations of Adventism as represented upon the two sacred charts. So, in the passage we have been considering for some time now states:

Toisessa tessalonikalaiskirjeessä ne, jotka eivät ottaneet vastaan rakkausta totuuteen voidaksensa pelastua, hylkäsivät totuuden, sellaisena kuin sitä edustaa kreikankielinen sana, joka on johdettu hepreankielisestä sanasta, joka on muodostettu kolmesta kirjaimesta ja joka Vanhassa testamentissa on käännetty sanalla ”totuus”. Se ryhmä, joka saa väkevän eksytyksen, koska se uskoi valheen, kieltäytyi palaamasta vanhoille poluille, adventismin perustuksiin, sellaisina kuin ne on esitetty kahdessa pyhässä kartassa. Näin ollen siinä kohdassa, jota olemme jo jonkin aikaa tarkastelleet, todetaan:

> “The mighty angel who instructed John was no less a personage than Jesus Christ. Setting His right foot on the sea, and His left upon the dry land, shows the part which He is acting in the closing scenes of the great controversy with Satan. This position denotes His supreme power and authority over the whole earth. The controversy had waxed stronger and more determined from age to age, and will continue to do so, to the concluding scenes when the masterly working of the powers of darkness shall reach their height. Satan, united with evil men, will deceive the whole world and the churches who receive not the love of the truth. But the mighty angel demands attention. He cries with a loud voice. He is to show the power and authority of His voice to those who have united with Satan to oppose the truth.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> ”Väkevä enkeli, joka opasti Johannesta, ei ollut kukaan vähäisempi henkilö kuin Jeesus Kristus. Se, että Hän asettaa oikean jalkansa meren päälle ja vasemman kuivan maan päälle, osoittaa sen osan, jota Hän toteuttaa suuren, Saatanan kanssa käytävän taistelun päätösnäytöksissä. Tämä asento ilmaisee Hänen korkeimman voimansa ja valtansa koko maan yli. Kiista oli vuosisadasta toiseen käynyt yhä ankarammaksi ja määrätietoisemmaksi, ja niin se myös jatkuu aina päätöskohtauksiin saakka, jolloin pimeyden voimien taitava toiminta saavuttaa huippunsa. Saatana, liittoutuneena pahojen ihmisten kanssa, pettää koko maailman ja ne seurakunnat, jotka eivät ota vastaan totuuden rakkautta. Mutta väkevä enkeli vaatii huomiota. Hän huutaa suurellä äänellä. Hänen on osoitettava äänensä voima ja valta niille, jotka ovat yhtyneet Saatanaan vastustaakseen totuutta.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

In this previous passage “the churches who received not the love of the truth” are Daniel’s and Matthew’s wicked and foolish virgins that Amos 8:12 identifies will begin to search for God’s final warning message when it is too late. It is too late, because they believed a lie concerning the foundations of Adventism. Adventism first began to imbibe in that lie in 1863, and from then on it was simply downhill all the way.

Tässä edellisessä katkelmassa ”seurakunnat, jotka eivät ottaneet vastaan totuuden rakkautta”, ovat Danielin ja Matteuksen jumalattomat ja tyhmät neitsyet, joiden Amos 8:12 osoittaa alkavan etsiä Jumalan viimeistä varoitussanomaa silloin, kun on liian myöhäistä. On liian myöhäistä, koska he uskoivat valheen adventismin perustuksista. Adventismi alkoi ensi kerran omaksua tuota valhetta vuonna 1863, ja siitä lähtien tie kulki yksinomaan alamäkeen.

What I am about to write is totally subjective I suppose, but what new prophetic light was introduced into Adventism since 1863? Ellen White says of Jones and Waggoners’ 1888 message, that it was the message she had been presenting for years. Their message may have sounded new and shocking to Adventism in 1888, but the newness and the shock were produced not by a new message, but by a blindness that had been settling upon God’s people since 1863.

Se, mitä olen kirjoittamaisillani, on kai täysin subjektiivista, mutta mitä uutta profeetallista valoa adventismiin tuotiin vuoden 1863 jälkeen? Ellen White sanoo Jonesin ja Waggonerin vuoden 1888 sanomasta, että se oli se sanoma, jota hän oli esittänyt jo vuosien ajan. Heidän sanomansa saattoi vuonna 1888 kuulostaa adventismille uudelta ja järkyttävältä, mutta uutuus ja järkytys eivät johtuneet uudesta sanomasta, vaan sokeudesta, joka oli alkanut laskeutua Jumalan kansan ylle vuodesta 1863 lähtien.

Ellen White identified Adventism as in the Laodicean condition before 1863, so the blindness of Laodicea was already encroaching upon Adventism before 1863, but in 1863 the church officially set aside the truth concerning the “seven times” of Leviticus twenty-six, which was the very first “time prophecy” Miller discovered. There has been no prophetic light that has surfaced in Adventism since 1863! What changed?

Ellen White tunnisti adventismin olevan laodikealaisessa tilassa jo ennen vuotta 1863, joten Laodikean sokeus oli jo tunkeutumassa adventismiin ennen vuotta 1863, mutta vuonna 1863 seurakunta virallisesti pani syrjään totuuden 3. Mooseksen kirjan kahdenkymmenennenkuudennen luvun ”seitsemästä ajasta”, joka oli aivan ensimmäinen ”aikaprofetia”, jonka Miller löysi. Adventismissa ei ole tullut esiin mitään profeetallista valoa vuoden 1863 jälkeen! Mikä muuttui?

The very first stone of the temple foundation that was built upon prophetic time and represented Jesus Christ, was set aside by Adventism in 1863. The first stone placed by Miller into the temple foundation that was based upon time as presented in Daniel by Christ who represented Himself as Palmoni the “wonderful numberer” was rejected and set aside. The very first stone Miller discovered…

Ensimmäinen temppelin perustuksen kivi, joka oli rakennettu profeetallisen ajan varaan ja edusti Jeesusta Kristusta, pantiin adventismin toimesta syrjään vuonna 1863. Ensimmäinen kivi, jonka Miller asetti ajan varaan rakentuvaan temppelin perustukseen sellaisena kuin Kristus sen Danielissa esitti, ilmoittaen itsensä Palmoniksi, ”ihmeelliseksi lukijaksi”, hylättiin ja pantiin syrjään. Ensimmäinen kivi, jonka Miller löysi…

> “In quoting the prophecy of the rejected stone, Christ referred to an actual occurrence in the history of Israel. The incident was connected with the building of the first temple. While it had a special application at the time of Christ’s first advent, and should have appealed with special force to the Jews, it has also a lesson for us. When the temple of Solomon was erected, the immense stones for the walls and the foundation were entirely prepared at the quarry; after they were brought to the place of building, not an instrument was to be used upon them; the workmen had only to place them in position. For use in the foundation, one stone of unusual size and peculiar shape had been brought; but the workmen could find no place for it, and would not accept it. It was an annoyance to them as it lay unused in their way. Long it remained a rejected stone. But when the builders came to the laying of the corner, they searched for a long time to find a stone of sufficient size and strength, and of the proper shape, to take that particular place, and bear the great weight which would rest upon it. Should they make an unwise choice for this important place, the safety of the entire building would be endangered. They must find a stone capable of resisting the influence of the sun, of frost, and of tempest. Several stones had at different times been chosen, but under the pressure of immense weights they had crumbled to pieces. Others could not bear the test of the sudden atmospheric changes. But at last attention was called to the stone so long rejected. It had been exposed to the air, to sun and storm, without revealing the slightest crack. The builders examined this stone. It had borne every test but one. If it could bear the test of severe pressure, they decided to accept it for the cornerstone. The trial was made. The stone was accepted, brought to its assigned position, and found to be an exact fit. In prophetic vision, Isaiah was shown that this stone was a symbol of Christ. He says:

> ”Siteeratessaan profetiaa hylätystä kivestä Kristus viittasi todelliseen tapahtumaan Israelin historiassa. Tapaus liittyi ensimmäisen temppelin rakentamiseen. Vaikka sillä oli erityinen sovellus Kristuksen ensimmäisen tulemuksen aikana ja sen olisi pitänyt vedota juutalaisiin erityisellä voimalla, siinä on opetus myös meille. Kun Salomon temppeli rakennettiin, seinien ja perustuksen valtavat kivet valmistettiin louhoksella täysin valmiiksi; sen jälkeen kun ne oli tuotu rakennuspaikalle, niihin ei saanut käyttää ainoatakaan työkalua; työntekijöiden tuli vain asettaa ne paikoilleen. Perustukseen käytettäväksi oli tuotu eräs poikkeuksellisen suuri ja omituisen muotoinen kivi; mutta työntekijät eivät löytäneet sille paikkaa eivätkä tahtoneet hyväksyä sitä. Se oli heille kiusana maatessaan käyttämättömänä heidän tiellään. Kauan se pysyi hylättynä kivenä. Mutta kun rakentajat tulivat kulman laskemiseen, he etsivät kauan löytääkseen kiven, joka olisi riittävän suuri ja luja sekä oikean muotoinen täyttämään tuon erityisen paikan ja kantamaan sen päälle tulevan suuren painon. Jos he tekisivät epäviisaan valinnan tähän tärkeään paikkaan, koko rakennuksen turvallisuus joutuisi vaaraan. Heidän täytyi löytää kivi, joka kykenisi kestämään auringon, pakkasen ja myrskyn vaikutuksen. Useita kiviä oli eri aikoina valittu, mutta suunnattomien painojen puristuksessa ne olivat murentuneet kappaleiksi. Toiset eivät kyenneet kestämään äkillisten ilmakehän muutosten koetusta. Mutta vihdoin huomio kiinnittyi kiveen, joka niin kauan oli ollut hylättynä. Se oli ollut alttiina ilmalle, auringolle ja myrskylle paljastamatta pienintäkään halkeamaa. Rakentajat tutkivat tämän kiven. Se oli kestänyt jokaisen koetuksen yhtä lukuun ottamatta. Jos se kestäisi ankaran paineen koetuksen, he päättivät hyväksyä sen kulmakiveksi. Koetus tehtiin. Kivi hyväksyttiin, tuotiin sille määrättyyn paikkaan ja havaittiin siihen täsmälleen sopivaksi. Profeetallisessa näyssä Jesajalle näytettiin, että tämä kivi oli Kristuksen vertauskuva. Hän sanoo:

> “‘Sanctify the Lord of hosts Himself; and let Him be your fear, and let Him be your dread. And He shall be for a sanctuary; but for a stone of stumbling and for a rock of offense to both the houses of Israel, for a gin and for a snare to the inhabitants of Jerusalem. And many among them shall stumble, and fall, and be broken, and be snared, and be taken.’ Carried down in prophetic vision to the first advent, the prophet is shown that Christ is to bear trials and tests of which the treatment of the chief cornerstone in the temple of Solomon was symbolic. ‘Therefore thus saith the Lord God, Behold, I lay in Zion for a foundation a stone, a tried stone, a precious cornerstone, a sure foundation: he that believeth shall not make haste.’ Isaiah 8:13–15; 28:16.

> ”Pyhittäkää Herra Sebaot, Hänet itsensä; ja Hän olkoon teidän pelkonne, Hän olkoon teidän kauhunne. Ja Hän on oleva pyhäkkönä; mutta loukkauskivenä ja kompastuskalliona molemmille Israelin huoneille, paulaksi ja ansaksi Jerusalemin asukkaille. Ja monet heidän joukostaan kompastuvat ja kaatuvat ja murskautuvat ja joutuvat paulaan ja tulevat pyydystetyiksi.” Profeetallisessa näyssä ensimmäiseen adventtiin saakka viety profeetta saa nähdä, että Kristuksen on kannettava koettelemuksia ja testejä, joista Salomon temppelin kulmakiven kohtelu oli vertauskuvallinen ennusmerkki. ”Sentähden, näin sanoo Herra, Herra: Katso, minä lasken Siioniin perustukseksi kiven, koetellun kiven, kalliin kulmakiven, lujasti perustetun: joka uskoo, ei ole pakeneva.” Jesaja 8:13–15; 28:16.

> “In infinite wisdom, God chose the foundation stone, and laid it Himself. He called it ‘a sure foundation.’ The entire world may lay upon it their burdens and griefs; it can endure them all. With perfect safety they may build upon it. Christ is a ‘tried stone.’ Those who trust in Him, He never disappoints. He has borne every test. He has endured the pressure of Adam’s guilt, and the guilt of his posterity, and has come off more than conqueror of the powers of evil. He has borne the burdens cast upon Him by every repenting sinner. In Christ the guilty heart has found relief. He is the sure foundation. All who make Him their dependence rest in perfect security.

> Äärettömässä viisaudessaan Jumala valitsi kulmakiven perustukseksi ja laski sen itse. Hän kutsui sitä ”lujaksi perustukseksi”. Koko maailma voi laskea sen päälle taakkansa ja surunsa; se kestää ne kaikki. Täydellisessä turvallisuudessa he voivat rakentaa sen varaan. Kristus on ”koeteltu kivi”. Niitä, jotka turvaavat Häneen, Hän ei koskaan petä. Hän on kestänyt jokaisen koetuksen. Hän on kantanut Aadamin syyllisyyden paineen ja hänen jälkeläistensä syyllisyyden, ja on tullut ulos enemmän kuin voittajana pahan valtojen yli. Hän on kantanut ne kuormat, jotka jokainen katuva syntinen on heittänyt Hänen päälleen. Kristuksessa syyllinen sydän on löytänyt helpotuksen. Hän on varma perustus. Kaikki, jotka tekevät Hänestä turvansa, lepäävät täydellisessä turvassa.

> “In Isaiah’s prophecy, Christ is declared to be both a sure foundation and a stone of stumbling. The apostle Peter, writing by inspiration of the Holy Spirit, clearly shows to whom Christ is a foundation stone, and to whom a rock of offense:

> Jesajan profetiassa Kristuksen julistetaan olevan sekä varma perustus että kompastuskivi. Apostoli Pietari, kirjoittaen Pyhän Hengen innoittamana, osoittaa selvästi, kenelle Kristus on perustuskivi ja kenelle loukkauksen kallio:

> “‘If so be ye have tasted that the Lord is gracious. To whom coming, as unto a living stone, disallowed indeed of men, but chosen of God, and precious, ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ. Wherefore also it is contained in the Scripture, Behold, I lay in Sion a chief cornerstone, elect, precious: and he that believeth on Him shall not be confounded. Unto you therefore which believe He is precious: but unto them which be disobedient, the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner, and a stone of stumbling, and a rock of offense, even to them which stumble at the word, being disobedient.’ 1 Peter 2:3–8.

> ”Jos kerran olette maistaneet, että Herra on armollinen. Hänen luokseen tullessanne, elävän kiven luo, jonka ihmiset tosin hylkäsivät, mutta jonka Jumala on valinnut ja joka on kallis, rakennutaan tekin elävinä kivinä hengelliseksi huoneeksi, pyhäksi papistoksi, uhraamaan hengellisiä uhreja, jotka ovat Jumalalle otollisia Jeesuksen Kristuksen kautta. Sen tähden myös Raamatussa sanotaan: Katso, minä lasken Siioniin kulmakiven, valitun, kalliin; eikä se, joka Häneen uskoo, joudu häpeään. Teille siis, jotka uskotte, Hän on kallis; mutta tottelemattomille se kivi, jonka rakentajat hylkäsivät, on tullut kulmakiveksi ja kompastuskiveksi ja loukkauksen kallioksi, niille, jotka kompastuvat sanaan, koska ovat tottelemattomia.” 1 Piet. 2:3–8.

> “To those who believe, Christ is the sure foundation. These are they who fall upon the Rock and are broken. Submission to Christ and faith in Him are here represented. To fall upon the Rock and be broken is to give up our self-righteousness and to go to Christ with the humility of a child, repenting of our transgressions, and believing in His forgiving love. And so also it is by faith and obedience that we build on Christ as our foundation.

> Niille, jotka uskovat, Kristus on varma perustus. Nämä ovat niitä, jotka lankeavat Kalliolle ja murskautuvat. Tässä kuvataan alistumista Kristukselle ja uskoa Häneen. Langeta Kalliolle ja murskautua merkitsee luopua omavanhurskaudestamme ja mennä Kristuksen luo lapsen nöyryydessä, syntejämme katuen ja Hänen anteeksiantavaan rakkauteensa uskoen. Ja samoin me myös uskon ja kuuliaisuuden kautta rakennamme Kristukselle perustukseksemme.

> “Upon this living stone, Jews and Gentiles alike may build. This is the only foundation upon which we may securely build. It is broad enough for all, and strong enough to sustain the weight and burden of the whole world. And by connection with Christ, the living stone, all who build upon this foundation become living stones. Many persons are by their own endeavors hewn, polished, and beautified; but they cannot become ‘living stones,’ because they are not connected with Christ. Without this connection, no man can be saved. Without the life of Christ in us, we cannot withstand the storms of temptation. Our eternal safety depends upon our building upon the sure foundation. Multitudes are today building upon foundations that have not been tested. When the rain falls, and the tempest rages, and the floods come, their house will fall, because it is not founded upon the eternal Rock, the chief cornerstone Christ Jesus.

> ”Tälle elävälle kivelle sekä juutalaiset että pakanat voivat rakentaa. Tämä on ainoa perustus, jolle voimme turvallisesti rakentaa. Se on kyllin laaja kaikille ja kyllin vahva kantamaan koko maailman painon ja kuorman. Ja yhteydessä Kristukseen, elävään kiveen, kaikki, jotka rakentavat tälle perustukselle, tulevat eläviksi kiviksi. Monet ihmiset omien ponnistelujensa avulla hakataan, hiotaan ja kaunistetaan; mutta he eivät voi tulla ’eläviksi kiviksi’, koska he eivät ole yhteydessä Kristukseen. Ilman tätä yhteyttä ei kukaan ihminen voi pelastua. Ilman Kristuksen elämää meissä emme voi kestää kiusauksen myrskyjä. Iankaikkinen turvallisuutemme riippuu siitä, että rakennamme varman perustuksen varaan. Lukemattomat rakentavat tänä päivänä perustuksille, joita ei ole koeteltu. Kun sade lankeaa ja myrsky raivoaa ja tulvavedet tulevat, heidän talonsa sortuu, koska sitä ei ole perustettu iankaikkiselle Kalliolle, kulmakivelle, Kristukselle Jeesukselle.”

> “‘To them which stumble at the word, being disobedient,’ Christ is a rock of offense. But ‘the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner.’ Like the rejected stone, Christ in His earthly mission had borne neglect and abuse. He was ‘despised and rejected of men; a man of sorrows, and acquainted with grief: … He was despised, and we esteemed Him not.’ Isaiah 53:3. But the time was near when He would be glorified. By the resurrection from the dead He would be declared ‘the Son of God with power.’ Romans 1:4. At His second coming He would be revealed as Lord of heaven and earth. Those who were now about to crucify Him would recognize His greatness. Before the universe the rejected stone would become the head of the corner.

> ”Niille, jotka kompastuvat sanaan, tottelemattomina”, Kristus on loukkauskivi. Mutta ”se kivi, jonka rakentajat hylkäsivät, on tullut kulmakiveksi”. Hylätyn kiven tavoin Kristus oli maallisen tehtävänsä aikana saanut osakseen laiminlyöntiä ja pahoinpitelyä. Hän oli ”halveksittu ja ihmisten hylkäämä, kipujen mies ja sairauden tuttava: … halveksittu, emmekä me pitäneet Häntä minään.” Jesaja 53:3. Mutta aika oli lähellä, jolloin Hänet kirkastettaisiin. Kuolleista nousemisensa kautta Hänet julistettaisiin ”Jumalan Pojaksi voimassa”. Roomalaisille 1:4. Toisessa tulemuksessaan Hänet ilmoitettaisiin taivaan ja maan Herraksi. Ne, jotka nyt olivat aikeissa ristiinnaulita Hänet, tunnustaisivat Hänen suuruutensa. Koko maailmankaikkeuden edessä hylätystä kivestä tulisi kulmakivi.

> “And on ‘whomsoever it shall fall, it will grind him to powder.’ The people who rejected Christ were soon to see their city and their nation destroyed. Their glory would be broken, and scattered as the dust before the wind. And what was it that destroyed the Jews? It was the rock which, had they built upon it, would have been their security. It was the goodness of God despised, the righteousness spurned, the mercy slighted. Men set themselves in opposition to God, and all that would have been their salvation was turned to their destruction. All that God ordained unto life they found to be unto death. In the Jews’ crucifixion of Christ was involved the destruction of Jerusalem. The blood shed upon Calvary was the weight that sank them to ruin for this world and for the world to come. So it will be in the great final day, when judgment shall fall upon the rejecters of God’s grace. Christ, their rock of offense, will then appear to them as an avenging mountain. The glory of His countenance, which to the righteous is life, will be to the wicked a consuming fire. Because of love rejected, grace despised, the sinner will be destroyed.

> ”Ja sen, jonka päälle se kaatuu, se murskaa tomuksi.” Ne ihmiset, jotka hylkäsivät Kristuksen, saivat pian nähdä kaupunkinsa ja kansakuntansa hävitettävän. Heidän loistonsa murrettiin ja hajotettiin kuin tomu tuulen edessä. Ja mikä oli se, mikä tuhosi juutalaiset? Se oli kallio, joka, jos he olisivat rakentaneet sen varaan, olisi ollut heidän turvansa. Se oli halveksittu Jumalan hyvyys, torjuttu vanhurskaus, väheksytty armo. Ihmiset asettuivat vastustamaan Jumalaa, ja kaikki se, mikä olisi ollut heidän pelastuksensa, kääntyi heidän häviökseen. Kaiken sen, minkä Jumala oli säätänyt elämäksi, he havaitsivat kuolemaksi. Juutalaisten Kristuksen ristiinnaulitsemiseen sisältyi Jerusalemin hävitys. Golgatalla vuodatettu veri oli se paino, joka veti heidät turmioon tässä maailmassa ja tulevassa maailmassa. Samoin on oleva suurena viimeisenä päivänä, jolloin tuomio kohtaa Jumalan armon hylkääjät. Kristus, heidän loukkauskallionsa, on silloin ilmestyvä heille kostavana vuorena. Hänen kasvojensa kirkkaus, joka vanhurskaille on elämä, on oleva jumalattomille kuluttava tuli. Hylätyn rakkauden ja halveksitun armon tähden syntinen joutuu hävitettäväksi.

> “By many illustrations and repeated warnings, Jesus showed what would be the result to the Jews of rejecting the Son of God. In these words He was addressing all in every age who refuse to receive Him as their Redeemer. Every warning is for them. The desecrated temple, the disobedient son, the false husbandmen, the contemptuous builders, have their counterpart in the experience of every sinner. Unless he repent, the doom which they foreshadowed will be his.” Desire of Ages, 597–600.

> ”Monin havainnollisin esimerkein ja toistuvin varoituksin Jeesus osoitti, mikä olisi juutalaisten osana, jos he hylkäisivät Jumalan Pojan. Näillä sanoilla Hän puhutteli kaikkia kaikkina aikoina, jotka kieltäytyvät vastaanottamasta Häntä Lunastajanaan. Jokainen varoitus koskee heitä. Häväisty temppeli, tottelematon poika, väärät viinitarhurit ja ylenkatseelliset rakentajat saavat vastineensa jokaisen syntisen kokemuksessa. Ellei hän tee parannusta, se tuomio, jota nämä ennakoivat, on tuleva hänen osakseen.” Alfa ja omega, 597–600.

We will continue this in the next article.

Jatkamme tätä seuraavassa artikkelissa.

Back to Articles