Article

# The Hidden History of Verse Forty - Number Eighteen

Neljänkymmenennen jakeen kätketty historia – numero kahdeksantoista

The Second Woe - Part Five

Toinen voi — osa viisi

Author

Jeff Pippenger

Published

July 15, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

The “key” representing the battle of Nineveh in Revelation nine was fulfilled with a history that produced a turning point, which is of course, is what a key does. My claim is that the battle of Nineveh was not only the historical key marking the rise of Islam, but that it is also a prophetic key. The prophetic dynamics of that battle brings all the lines of the kingdoms of Bible prophecy, as set forth in Daniel and Revelation into alignment with the eleventh chapter of Daniel. In doing this, it allows those kingdoms to all testify to the last six verses of Daniel eleven, and more importantly—to unseal the external hidden history of verse forty.

Ilmestyskirjan yhdeksännessä luvussa Niniven taistelua edustava ”avain” täyttyi historian kautta, joka sai aikaan käännekohdan — ja juuri sitähän avain tietenkin tekee. Väitteeni on, että Niniven taistelu ei ollut ainoastaan islamin nousua merkinnyt historiallinen avain, vaan että se on myös profeetallinen avain. Tämän taistelun profeetallinen dynamiikka saattaa kaikki Raamatun profetian valtakuntien linjat, sellaisina kuin ne esitetään Danielin kirjassa ja Ilmestyskirjassa, yhdenmukaisiksi Danielin yhdestoista luvun kanssa. Näin tehdessään se sallii kaikkien näiden valtakuntien yhdessä todistaa Danielin yhdestoista luvun kuudesta viimeisestä jakeesta ja, mikä vielä tärkeämpää, avata sinetin jakeen neljäkymmentä ulkoisesta kätketystä historiasta.

> And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Matthew 16:19.

> Ja minä annan sinulle taivasten valtakunnan avaimet; ja minkä sinä sidot maan päällä, se on sidottu taivaissa; ja minkä sinä päästät maan päällä, se on päästetty taivaissa. Matteus 16:19.

## The Release and Rise of the Kingdom of Mohammed

Mohammedin valtakunnan vapautuminen ja nousu

The battle of Nineveh in 627 marked the beginning of the last ten years of the Persian power that had been defeated through the stratagem of Rome, accompanied with God’s providence fog. It marked the turning point where Mohammed’s Islamic hordes begin to rise. The battle removed a restraint that had existed, a restraint that in theory would have remained, had Rome and Persia both retained their strength. Neither did.

Niniven taistelu vuonna 627 merkitsi Persian vallan viimeisten kymmenen vuoden alkua; tämä valta oli kukistettu Rooman juonen avulla, Jumalan kaitselmuksen sumun saattamana. Se merkitsi käännekohtaa, jossa Muhammedin islamilaiset laumat alkoivat nousta. Taistelu poisti pidäkkeen, joka oli ollut olemassa, pidäkkeen, joka teoriassa olisi pysynyt, jos sekä Rooma että Persia olisivat säilyttäneet voimansa. Kumpikaan ei sitä tehnyt.

## Restraint and Release

Pidättyminen ja vapauttaminen

In the prophetic representation of Islam, we find the restraint and release of Islam from the very first introduction of Scripture as Sarah convinced Abraham to restrain Hagar and Ishmael.

Islamin profeetallisessa esikuvassa havaitsemme Islamin hillitsemisen ja vapauttamisen jo Raamatun ensimmäisestä esilletuonnista lähtien, kun Saara sai Aabrahamin hillitsemään Haagarin ja Ismaelin.

> And Sarai said unto Abram, My wrong be upon thee: I have given my maid into thy bosom; and when she saw that she had conceived, I was despised in her eyes: the Lord judge between me and thee. But Abram said unto Sarai, Behold, thy maid is in thy hand; do to her as it pleaseth thee. And when Sarai dealt hardly with her, she fled from her face. Genesis 16:5, 6.

> Ja Sarai sanoi Abramille: Vääryyteni tulkoon sinun päällesi: minä annoin palvelijattareni sinun syliisi; ja kun hän näki tulleensa raskaaksi, minä jouduin halveksituksi hänen silmissään: Herra tuomitkoon minun ja sinun välillämme. Mutta Abram sanoi Saraille: Katso, palvelijattaresi on sinun kädessäsi; tee hänelle niin kuin sinulle hyvältä näyttää. Ja kun Sarai kohteli häntä kovakouraisesti, hän pakeni hänen kasvojensa edestä. 1. Mooseksen kirja 16:5, 6.

Even before that incident, the reason Hagar is introduced into the prophetic narrative is that the Lord has “restrained” Sarah from having a child.

Jo ennen tuota tapausta syy siihen, että Haagar tuodaan profeetalliseen kertomukseen, on se, että Herra on “estänyt” Saaraa saamasta lasta.

> Now Sarai Abram’s wife bare him no children: and she had an handmaid, an Egyptian, whose name was Hagar. And Sarai said unto Abram, Behold now, the Lord hath restrained me from bearing: I pray thee, go in unto my maid; it may be that I may obtain children by her. And Abram hearkened to the voice of Sarai. Genesis 16:1, 2.

> Mutta Sarai, Abramin vaimo, ei synnyttänyt hänelle lapsia. Ja hänellä oli egyptiläinen palvelijatar, jonka nimi oli Hagar. Ja Sarai sanoi Abramille: Katso, Herra on estänyt minua synnyttämästä; käy, pyydän, minun palvelijattareni luo; ehkä minä saan hänen kauttaan lapsia. Ja Abram kuuli Sarain ääntä. 1. Moos. 16:1, 2.

The “key” of Revelation nine that was given to Mohammed, and was thereafter fulfilled by the battle of Nineveh, represents the removal of the “restraint” upon Islam at any given point in prophetic history.

Ilmestyskirjan yhdeksännen luvun ”avain”, joka annettiin Mohammedille ja joka sittemmin täyttyi Niniven taistelun kautta, edustaa islamin yltä poistettua ”pidätystä” missä tahansa profeetallisen historian vaiheessa.

> “Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> ”Enkelit pitävät kiinni neljästä tuulesta, joita kuvataan raivostuneena hevosena, joka pyrkii pääsemään irti ja syöksymään yli koko maan pinnan, tuho ja kuolema kulkunsa jäljessä.” Manuscript Releases, osa 20, 217.

The “rise and fall” of the kingdom of Mohammed is represented, not so much as a rise and a fall, but as a ‘release’ and a ‘restraint’. When Islam is released prophetically, the release has been illustrated by the battle of Nineveh.

Muhammedin valtakunnan ”nousu ja lasku” esitetään, ei niinkään nousuna ja laskuna, vaan ”vapauttamisena” ja ”pidättämisenä”. Kun islam vapautetaan profeetallisesti, tätä vapauttamista on havainnollistettu Niiniven taistelulla.

## Only the Woes

Vain voihuudot

Of the seven trumpets, only the woe trumpets of Islam span history as a consistent power from when they were first introduced into prophetic history unto the close of probation. The first four trumpets brought upon western Rome represented Odoacer, Genseric, Atilla the Hun and Alaric, thus typifying four providential judgment powers in the latter days, but their modern counterpart is not a direct descendant of those four ancient powers. Not so with the woe trumpets. Once Islam enters history it continues a direct line of release and restraint until it is fully released at the close of probation. With the woe trumpets the “key” of ‘release’ is marked by the battle of Nineveh.

Seitsemästä pasuunasta ainoastaan islamin voi-pasuunoita koskevat pasuunat ulottuvat historian halki yhtenäisenä voimana siitä, kun ne ensi kerran tuotiin profeetalliseen historiaan, aina armonajan päättymiseen saakka. Ensimmäiset neljä läntisen Rooman ylle tullutta pasuunaa edustivat Odoakeria, Genserikiä, Attila hunnia ja Alarikia ja kuvastivat näin neljää kaitselmuksellista tuomiovaltaa viimeisinä päivinä, mutta niiden nykyaikainen vastine ei ole noiden neljän muinaisen vallan suora jälkeläinen. Toisin on voi-pasuunoiden laita. Kun islam kerran astuu historiaan, se jatkaa välittömän vapauttamisen ja hillitsemisen suoraa linjaa, kunnes se päästetään täysin irti armonajan päättyessä. Voi-pasuunoiden yhteydessä vapauttamisen ”avain” merkitään Niiniven taistelulla.

## Nicomedia and July 27, 1299

Nikomedeia ja 27. heinäkuuta 1299

The pioneers correctly identified July 27, 1299 as the starting of one hundred and fifty years that ended on July 27, 1449, which in turn began the three hundred and ninety-one years and fifteen days that concluded on August 11, 1840.

Uraauurtajat tunnistivat oikein 27. heinäkuuta 1299 niiden sadanviidenkymmenen vuoden alkamisajankohdaksi, jotka päättyivät 27. heinäkuuta 1449, mikä puolestaan aloitti ne kolmesataayhdeksänkymmentäyksi vuotta ja viisitoista päivää, jotka päättyivät 11. elokuuta 1840.

In the previous article we identified the siege of 1333 unto 1337 that was brought upon Nicomedia by Sultan Orhan Gazi (son of Osman I, the founder of the Ottoman Beylik), when he laid siege to the important Byzantine city of Nicomedia. The siege is the conclusion of the warfare against Nicomedia that had begun with his father Osman. The one hundred and fifty years of Revelation nine, verse ten began on July 27, 1299, and as the beginning of a prophecy, the history associated with that beginning date is to be noted. Osman I (founder of the Ottoman dynasty) was Sultan Orhan Gazi’s father, who in July 27, 1299 achieved the significant early victory against the Byzantine Empire at the Battle of Bapheus which was in the region of Nicomedia, close to the city of Nicomedia; a very important capital city in Roman and early Byzantine history.

Edellisessä artikkelissa tarkastelimme sitä piiritystä, jonka sulttaani Orhan Gazi (Osman I:n, Osmanien beylikin perustajan, poika) kohdisti Nikomediaan vuosina 1333–1337, kun hän pani piiritettäväksi tärkeän bysanttilaisen Nikomedian kaupungin. Tämä piiritys muodostaa päätöksen Nikomediaa vastaan käydylle sodankäynnille, joka oli alkanut hänen isänsä Osmanin aikana. Ilmestyskirjan yhdeksännen luvun kymmenennen jakeen sataviisikymmentä vuotta alkoi 27. heinäkuuta 1299, ja koska kyseessä on profetian alkupiste, tähän alkupäivään liittyvä historiallinen tapahtuma on pantava merkille. Osman I (Osmanien dynastian perustaja) oli sulttaani Orhan Gazin isä; hän saavutti 27. heinäkuuta 1299 merkittävän varhaisen voiton Bysantin valtakunnasta Bapheuksen taistelussa, joka käytiin Nikomedian alueella, lähellä Nikomedian kaupunkia, joka oli Rooman ja varhaisen Bysantin historian erittäin tärkeä pääkaupunki.

## Father and Son

पिता और पुत्र

July 27, 1299 Osman’s forces defeated a Byzantine army led by a local governor. The battle is considered one of the first major independent military successes of Osman after he had begun consolidating power in Bithynia (northwestern Anatolia). It marked an important step in the transition from a small Turkish beylik (tribal principality) to a rising power that would eventually challenge and conquer the Byzantine territories. That date marks the beginning of a period of growth for Islam that ultimately led to the establishment of the Ottoman Empire at the fall of Constantinople in 1453. Osman employed ghazi warriors (frontier raiders with Islamic motivation), and there began the formation of the ghazi frontier warriors into a more structured army that developed progressively from Osman and then on to his son, Orhan. Among other important elements of Osman’s legacy is that it allowed Islam to hold onto property, as opposed to the warfare of the ghazi warriors, whose disorganized hit and run tactics left them only the spoils of their victories, but never any territory.

27. heinäkuuta 1299 Osmanin joukot kukistivat bysanttilaisen armeijan, jota johti paikallinen käskynhaltija. Taistelua pidetään yhtenä Osmanin ensimmäisistä merkittävistä itsenäisistä sotilaallisista menestyksistä sen jälkeen, kun hän oli alkanut lujittaa valtaansa Bithyniassa (Luoteis-Anatoliassa). Se merkitsi tärkeää askelta siirtymässä pienestä turkkilaisesta beylikistä (heimoruhtinaskunnasta) nousevaksi mahdiksi, joka lopulta haastaisi ja valloittaisi Bysantin alueet. Tuo päivämäärä merkitsee islamin kasvukauden alkua, joka johti lopulta Osmanien valtakunnan perustamiseen Konstantinopolin kukistuessa vuonna 1453. Osman käytti ghazi-sotureita (islamilaisen motivaation ajamia rajaseudun ryöstäjiä), ja siitä alkoi näiden ghazi-rajaseudun sotureiden muotoutuminen järjestäytyneemmäksi armeijaksi, joka kehittyi asteittain Osmanista eteenpäin hänen poikaansa Orhaniin asti. Osmanin perinnön muiden tärkeiden ainesten joukossa on se, että se mahdollisti islamille maaomaisuuden säilyttämisen, toisin kuin ghazi-sotureiden sodankäynti, jonka järjestäytymättömät iske ja pakene -taktiikat jättivät heille ainoastaan heidän voittojensa saaliin, mutta eivät koskaan mitään aluetta.

On July 27, 1299, Osman began a campaign in the area of Nicomedia, and thirty-four years later his son began a four-year siege upon the capital city Nicomedia. The father at the beginning and the son at the ending. War begins against the area represented as Nicomedia and ends with the capturing of Nicomedia, the capital city of the area, Nicomedia. From 1299 unto 1337 is a thirty-eight-year period, and prophetically the number “thirty-eight” symbolizes a rising up.

27. heinäkuuta 1299 Osman aloitti sotaretken Nikomedian alueella, ja kolmekymmentäneljä vuotta myöhemmin hänen poikansa aloitti neljä vuotta kestäneen piirityksen alueen pääkaupunkia Nikomediaa vastaan. Isä alussa ja poika lopussa. Sota alkaa Nikomediana esitettyä aluetta vastaan ja päättyy Nikomedian, Nikomedian alueen pääkaupungin, valtaamiseen. Vuodesta 1299 vuoteen 1337 ulottuu kolmenkymmenenkahdeksan vuoden ajanjakso, ja profeetallisesti luku ”kolmekymmentäkahdeksan” symboloi ylösnousemista.

> Now rise up, said I, and get you over the brook Zered. And we went over the brook Zered. And the space in which we came from Kadeshbarnea, until we were come over the brook Zered, was thirty and eight years; until all the generation of the men of war were wasted out from among the host, as the Lord sware unto them. Deuteronomy 2:13, 14.

> "Nyt nouskaa, sanoin minä, ja menkää Zeredin puron yli. Niin me menimme Zeredin puron yli. Ja aika, joka kului siitä, kun lähdimme Kades-Barneasta, siihen asti kunnes olimme kulkeneet Zeredin puron yli, oli kolmekymmentäkahdeksan vuotta, kunnes koko sotakelpoisten miesten sukupolvi oli hävinnyt leirin keskeltä, niin kuin Herra oli heille vannonut." 5. Mooseksen kirja 2:13, 14.

The one hundred and fifty years from July 27, 1299 unto July 27, 1449 represents the period which led to the establishment of the Ottoman Empire of the second woe of Revelation chapter nine. The thirty-eight years of the progressive conquering of Nicomedia began with a father (Osman) and ended with his son (Orphan). The period portrays the first step of a progressive rise of a tribal principality unto an empire.

Sata viisikymmentä vuotta 27. heinäkuuta 1299:stä 27. heinäkuuta 1449:ään edustaa ajanjaksoa, joka johti Ilmestyskirjan yhdeksännen luvun toisen voihuudon Ottomaanien valtakunnan perustamiseen. Nikomedian asteittaisen valloittamisen kolmekymmentäkahdeksan vuotta alkoivat isästä (Osman) ja päättyivät hänen poikaansa (Orphan). Tämä ajanjakso kuvaa ensimmäistä askelta heimojen ruhtinaskunnan vähittäisessä kohoamisessa valtakunnaksi.

The one hundred and fifty years from July 27, 1299 unto July 27, 1449, includes a four-year siege that marks the end of the thirty-eight years. The beginning of the conquering of Nicomedia was by the father Osman and the end was accomplished by a four-year siege from 1333 unto 1337; a siege carried out by Osman’s son.

Sataviisikymmentä vuotta 27. heinäkuuta 1299:stä 27. heinäkuuta 1449:ään sisältää nelivuotisen piirityksen, joka merkitsee kolmenkymmenenkahdeksan vuoden päättymistä. Nikomedian valloittamisen alku tapahtui isä Osmanin toimesta, ja sen loppu saatettiin päätökseen nelivuotisella piirityksellä vuosina 1333–1337; piirityksellä, jonka toimeenpani Osmanin poika.

When the one hundred and fifty years ended on July 27, 1449, the Byzantine’s emperor Constantine the eleventh, or the last Constantine of eastern Rome sought permission from the Turks to take the throne. From that date until the conquering of Constantinople was four years. Those four years ended with the siege of Constantinople, and Constantine the last died in the siege. The rise of Islam is represented by the first thirty-eight years of the one-hundred-and-fifty-year prophecy, that culminated in a four-year siege. When the one hundred and fifty years ended, Islam had risen to a point where eastern Rome was humiliated by the power that the Turks then possessed. From the humiliation of July 27, 1449 four years led to the fall of eastern Rome as Constantinople was taken by a siege. The end of the first thirty-eight years is marked by a siege, and the establishment of the Ottoman Empire is marked by a siege.

Kun sataaviisikymmentä vuotta päättyi 27. heinäkuuta 1449, Bysantin keisari Konstantinos XI, eli itäisen Rooman viimeinen Konstantinus, pyysi turkkilaisilta lupaa nousta valtaistuimelle. Tuosta päivästä Konstantinopolin valloitukseen kului neljä vuotta. Nuo neljä vuotta päättyivät Konstantinopolin piiritykseen, ja Konstantinos viimeinen kuoli tuossa piirityksessä. Islamin nousua kuvaavat sataaviisikymmentävuotisen profetian ensimmäiset kolmekymmentäkahdeksan vuotta, jotka huipentuivat nelivuotiseen piiritykseen. Kun sataaviisikymmentä vuotta päättyi, islam oli noussut siihen pisteeseen, että itäinen Rooma nöyryytettiin sen vallan kautta, joka turkkilaisilla silloin oli. Nöyryytyksestä 27. heinäkuuta 1449 neljä vuotta johti itäisen Rooman kukistumiseen, kun Konstantinopoli vallattiin piirityksen kautta. Ensimmäisten kolmenkymmenenkahdeksan vuoden päättyminen merkitään piirityksellä, ja Osmanien valtakunnan perustaminen merkitään piirityksellä.

## 38 and 40

38 ja 40

The number thirty-eight as a symbol as set forth by Moses in Deuteronomy representing the last thirty-eight years of the judgment of forty years wandering in the wilderness. Therefore, the number thirty-eight, as a symbol possesses a connection to the number forty. Osman took the territory of Nicomedia on July 27, 1299 and thirty-eight years later his son took the capital city of the territory. The territory and the capital city both were Nicomedia. Historians identify this battle as the first of ‘two’ steps that identify the very beginning of the rising up of the Ottoman Empire. The second step identified by history is the battle of Nicaea in 1301. There the father Osman took the territory called Nicaea, and 1331, thirty years later his son took the capital city, named Nicaea, a former Roman capital city.

Luku kolmekymmentäkahdeksan symbolina, sellaisena kuin Mooses sen esittää 5. Mooseksen kirjassa, edustaa neljänkymmenen vuoden erämaavaellustuomion viimeisiä kolmeakymmentäkahdeksaa vuotta. Sen vuoksi luvulla kolmekymmentäkahdeksan on symbolina yhteys lukuun neljäkymmentä. Osman otti Nikomedian alueen 27. heinäkuuta 1299, ja kolmekymmentäkahdeksan vuotta myöhemmin hänen poikansa otti alueen pääkaupungin. Sekä alue että pääkaupunki olivat nimeltään Nikomedia. Historioitsijat tunnistavat tämän taistelun ensimmäiseksi kahdesta vaiheesta, jotka osoittavat Osmanien valtakunnan nousun varsinaisen alun. Toinen historian osoittama vaihe on Nikean taistelu vuonna 1301. Siellä isä Osman otti alueen, jota kutsuttiin Nikeaksi, ja vuonna 1331, kolmekymmentä vuotta myöhemmin, hänen poikansa otti pääkaupungin, nimeltään Nikea, entisen Rooman pääkaupungin.

In relation to 1299 and the battle of Nicomedia, as the first of two steps, the second step came two years later in 1301. 1299 is a symbol of thirty-eight, and two years later (forty), the territory of Nicaea is taken by the father. The thirty-eight and forty relationships of ancient Israel rising up to take the promised land is represented in July 27, 1299 and 1301. Those first two steps of Islam rising are marked by military campaigns that begin with the father conquering the territory and the son conquering the capital of the territory at the end. When the two capitals fell, they fell at a siege. Both capitals were at some point capitals of eastern Rome.

Suhteessa vuoteen 1299 ja Nikomedian taisteluun ensimmäisenä kahdesta vaiheesta toinen vaihe tuli kaksi vuotta myöhemmin, vuonna 1301. Vuosi 1299 on kolmenkymmenenkahdeksan vertauskuva, ja kaksi vuotta myöhemmin (neljäkymmentä) isä ottaa haltuunsa Nikean alueen. Muinaisen Israelin kolmenkymmenenkahdeksan ja neljänkymmenen välinen suhde, kun se nousi ottamaan luvatun maan haltuunsa, esitetään päivämäärässä 27. heinäkuuta 1299 ja vuodessa 1301. Nuo islamin nousun kaksi ensimmäistä vaihetta merkitään sotaretkillä, jotka alkavat siitä, että isä valloittaa alueen ja poika valloittaa alueen pääkaupungin lopussa. Kun nuo kaksi pääkaupunkia kukistuivat, ne kukistuivat piirityksessä. Molemmat pääkaupungit olivat jossakin vaiheessa Itä-Rooman pääkaupunkeja.

July 27, 1299 and 1301 reach their conclusion on August 11, 1840, that represents the history of 1838, when Litch first published his view and prediction of the three hundred and ninety-one year and fifteen-day prophecy that would ultimately be fulfilled on August 11, 1840. The two steps of rising up for the Millerites was the years 1838 and 1840.

27. heinäkuuta 1299 ja 1301 päättyvät 11. elokuuta 1840; tämä edustaa vuoden 1838 historiaa, jolloin Litch ensimmäisen kerran julkaisi näkemyksensä ja ennustuksensa kolmensadanyhdeksänkymmenenyhden vuoden ja viidentoista päivän profetiasta, joka lopulta täyttyisi 11. elokuuta 1840. Kaksi Milleriläisten ylösnousemisen askelta olivat vuodet 1838 ja 1840.

> “In the year 1840 another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest. Two years before, Josiah Litch, one of the leading ministers preaching the Second Advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown ‘in A.D. 1840, sometime in the month of August;’ and only a few days previous to its accomplishment he wrote: ‘Allowing the first period, 150 years, to have been exactly fulfilled before Deacozes ascended the throne by permission of the Turks, and that the 391 years, fifteen days, commenced at the close of the first period, it will end on the 11th of August, 1840, when the Ottoman power in Constantinople may be expected to be broken. And this, I believe, will be found to be the case.’—Josiah Litch, in Signs of the Times, and Expositor of Prophecy, August 1, 1840.

> ”Vuonna 1840 toinen huomattava profetian täyttymys herätti laajaa kiinnostusta. Kaksi vuotta aikaisemmin Josiah Litch, yksi toisen adventin saarnaamisen johtavista saarnaajista, julkaisi Ilmestyskirjan 9. luvun selityksen, jossa hän ennusti Osmanien valtakunnan kukistumisen. Hänen laskelmiensa mukaan tämän vallan tuli sortua ”vuonna 1840, joskus elokuun aikana”; ja vain muutamia päiviä ennen tämän toteutumista hän kirjoitti: ”Jos ensimmäisen ajanjakson, 150 vuotta, katsotaan täyttyneen täsmälleen ennen kuin Deacozes nousi valtaistuimelle turkkilaisten luvalla, ja että 391 vuotta, viisitoista päivää, alkoivat ensimmäisen ajanjakson päättyessä, se päättyy 11. elokuuta 1840, jolloin Osmanien vallan Konstantinopolissa voidaan odottaa murtuvan. Ja tämän uskon osoittautuvan todeksi.” —Josiah Litch, teoksessa Signs of the Times, and Expositor of Prophecy, 1. elokuuta 1840.

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> ”Juuri ennalta määrättyyn aikaan Turkki otti lähettiläittensä kautta vastaan Euroopan liittoutuneiden valtojen suojeluksen ja asetti siten itsensä kristittyjen kansakuntien valvonnan alaiseksi. Tapahtuma täytti ennustuksen täsmälleen. Kun tämä tuli tunnetuksi, joukot vakuuttuivat niiden profeetallisen tulkinnan periaatteiden oikeellisuudesta, jotka Miller ja hänen työtoverinsa olivat omaksuneet, ja adventtiliike sai ihmeellisen sysäyksen. Oppineet ja vaikutusvaltaiset miehet liittyivät Milleriin sekä hänen näkemystensä julistamisessa että niiden julkaisemisessa, ja vuosina 1840–1844 työ laajeni nopeasti.” The Great Controversy, 334, 335.

Litch’s '38 prediction and his corrected vision of '40 include his final statement, which he penned on August 1, ten days before the corrected prediction. It was the fulfillment of the prediction that convinced the world of the correct methodology of biblical prophecy. The thirty-eight years that marked the rising up of ancient Israel included the two years from the Red Sea crossing unto the first rebellion at Kadesh.

Litchin vuoden '38 ennustus ja hänen korjattu näkemyksensä vuodesta '40 sisältävät hänen viimeisen lausuntonsa, jonka hän kirjoitti 1. elokuuta, kymmenen päivää ennen korjattua ennustusta. Juuri ennustuksen täyttyminen vakuutti maailman raamatullisen profetian oikeasta menetelmästä. Ne kolmekymmentäkahdeksan vuotta, jotka merkitsivät muinaisen Israelin nousemista, sisälsivät ne kaksi vuotta Punaisenmeren ylityksestä ensimmäiseen kapinaan Kadesissa asti.

> Because all those men which have seen my glory, and my miracles, which I did in Egypt and in the wilderness, and have tempted me now these ten times, and have not hearkened to my voice; Surely they shall not see the land which I sware unto their fathers, neither shall any of them that provoked me see it. Numbers 14:22, 23.

> Sillä kaikki ne miehet, jotka ovat nähneet minun kirkkauteni ja ne ihmeet, jotka minä tein Egyptissä ja erämaassa, ja jotka nyt nämä kymmenen kertaa ovat kiusanneet minua eivätkä ole kuulleet minun ääntäni, eivät totisesti saa nähdä sitä maata, jonka minä valalla vannoin heidän isillensä; eikä yksikään niistä, jotka ovat minua vihoittaneet, saa sitä nähdä. 4. Moos. 14:22, 23.

That rebellion is identified as the final of ten tests. A two-year testing period of ten tests added to thirty-eight years in the wilderness typified 1838 and 1840, and 1840 contained a period of ten days.

Tuo kapina tunnistetaan kymmenestä koetuksesta viimeiseksi. Kahden vuoden koetusaika, joka käsitti kymmenen koetusta ja lisättiin erämaassa vietettyihin kolmeenkymmeneenkahdeksaan vuoteen, esikuvasi vuosia 1838 ja 1840, ja vuosi 1840 sisälsi kymmenen päivän ajanjakson.

And the starting point of the rise of Islam with Osman on July 27, 1299 begins a thirty-eight-year period that ends with a four-year siege in 1337. July 27, 1299 was the first of two steps historians identify as the starting point of the rise of the Ottoman Empire, and the second step was 1301. The two steps of the battles of Nicomedia and Nicaea in 1299 and 1301 typify 1838 and 1840. The beginning of the prophecy illustrates the end.

Ja islamin nousun lähtökohta Osmanin aikana 27. heinäkuuta 1299 aloittaa kolmenkymmenenkahdeksan vuoden ajanjakson, joka päättyy nelivuotiseen piiritykseen vuonna 1337. Heinäkuun 27. päivä 1299 oli ensimmäinen kahdesta vaiheesta, jotka historioitsijat tunnistavat Osmanien valtakunnan nousun lähtökohdaksi, ja toinen vaihe oli vuonna 1301. Nikomedian ja Nikean taistelujen kaksi vaihetta vuosina 1299 ja 1301 ovat esikuvallisia vuosille 1838 ja 1840. Profetian alku havainnollistaa loppua.

Nicomedia and Nicaea both temporarily served as capitals of eastern Rome in their respective histories. Of course, Constantinople ultimately became the eastern capitol in 330 until 1453. Nicomedia and Nicaea typify the fall of Constantinople; all fell from Islamic sieges that marked the conclusion of a campaign where Islam first took control of the territory and thereafter took the capital city.

Nikomedeia ja Nikaia toimivat kumpikin omassa historiassaan tilapäisesti Itä-Rooman pääkaupunkeina. Konstantinopolista tuli tietenkin lopulta itäinen pääkaupunki vuonna 330, ja se säilyi sellaisena vuoteen 1453 asti. Nikomedeia ja Nikaia ovat Konstantinopolin lankeemuksen esikuvia; ne kaikki kaatuivat islamilaisten piiritysten seurauksena, jotka merkitsivät sellaisen sotaretken päätöstä, jossa islam ensin otti alueen hallintaansa ja sen jälkeen valtasi pääkaupungin.

The first siege four-years from 1333 unto 1337 represents the four-years from 1449 to 1453 when the prophecy ended. Three hundred and ninety-one years fifteen days later Islam is restrained as the Millerites ‘rise’ under the prophetic power represented in the characteristics ‘thirty-eight and forty’ as represented in the alpha history of the history of July 27, 1299 and July 27, 1449. The rising up of Islam and the rising up of God’s latter-day messengers is represented in a numerical symbol which is constructed by the numerical relationship of 38 and 40.

Ensimmäinen nelivuotinen piiritys vuosina 1333–1337 edustaa niitä neljää vuotta vuosina 1449–1453, jolloin profetia päättyi. Kolmesataayhdeksänkymmentäyksi vuotta ja viisitoista päivää myöhemmin islam pidätetään, kun milleriitit ”nousevat” niiden profeetallisten voimien alaisuudessa, joita edustavat ominaispiirteet ”kolmekymmentäkahdeksan ja neljäkymmentä”, kuten ne ilmenevät alfa-historian vaiheessa, joka liittyy päivämääriin 27. heinäkuuta 1299 ja 27. heinäkuuta 1449. Islamin nouseminen ja Jumalan viimeisten päivien sanansaattajien nouseminen ilmaistaan numeerisessa symbolissa, joka rakentuu lukujen 38 ja 40 välisestä numeerisesta suhteesta.

In Ezekiel thirty-seven Islam is the message of the east wind that is breathed upon the dead dry bones that they might stand up as a mighty army. When Ezekiel’s message arrives the rising up begins, as it did in the Millerite history of 1838 and 1840. That message arrived on 9/11 and at the soon-coming Sunday law those bones stand up as a mighty army. The raising up of God’s army as the church triumphant in the latter days is typified by 1838 and 1840. 9/11 unto the Sunday law was typified by 1840 to 1844, but it also typifies the period from December 31, 2023 unto the fireballs of Nashville.

Hesekielin luvussa kolmekymmentäseitsemän islam on itätuulen sanoma, joka puhalletaan kuolleiden kuivien luiden päälle, jotta ne nousisivat jaloilleen suurena sotajoukkona. Kun Hesekielin sanoma saapuu, ylösnouseminen alkaa, niin kuin tapahtui milleriittien historiassa vuosina 1838 ja 1840. Tuo sanoma saapui 11. syyskuuta, ja pian tulevan sunnuntailain aikana nuo luut nousevat jaloilleen suurena sotajoukkona. Jumalan sotajoukon nostattaminen voittavana seurakuntana viimeisinä päivinä on vuosien 1838 ja 1840 esikuva. Aika 11. syyskuuta sunnuntailakiin saakka sai esikuvansa vuosista 1840–1844, mutta se on myös esikuva ajanjaksosta 31. joulukuuta 2023 Nashvillen tulipalloihin saakka.

## Eastern Rome

Itäinen Rooma

From the division of the empire by Constantine the first (the Great), unto the last Constantine represents the prophetic history of eastern Rome. The prophetic period is therefore marked by a prophetic or symbolic father and a son, as represented by their name, though there was no direct blood descent between Constantine the Great and Constantine the eleventh. The first and last Constantine are also represented prophetically as alpha and omega symbols, and the father (alpha) chose Constantinople as the capital, and the son (omega) died in the siege when Constantinople ceased to be the capital. The prophetic period of eastern Rome is marked by the first and last Constantine. The period of 150 years that began on July 27, 1299 includes a 38 year period and ends with a 4 year siege. That siege typified 1449 to 1453. The campaign of Nicomedia began with a territory being conquered and ended with the capital of the territory being conquered. As with the first and last Constantine, the conquering of Nicomedia began with a father (the first) and ended with a son (the last).

Valtakunnan jakamisesta ensimmäisen Konstantinuksen (Suuren) toimesta viimeiseen Konstantinukseen ulottuu Itä-Rooman profeetallinen historia. Profeetallinen ajanjakso on sen tähden merkitty profeetallisella eli vertauskuvallisella isällä ja pojalla, kuten heidän nimensä osoittaa, vaikka Konstantinus Suuren ja yhdennenentoista Konstantinuksen välillä ei ollutkaan suoraa veriperimystä. Ensimmäinen ja viimeinen Konstantinus esitetään profeetallisesti myös alfan ja omegan vertauskuvina, ja isä (alfa) valitsi Konstantinopolin pääkaupungiksi, ja poika (omega) kuoli piirityksessä, kun Konstantinopoli lakkasi olemasta pääkaupunki. Itä-Rooman profeetallinen ajanjakso on merkitty ensimmäisellä ja viimeisellä Konstantinuksella. Heinäkuun 27. päivänä 1299 alkanut 150 vuoden ajanjakso sisältää 38 vuoden ajanjakson ja päättyy 4 vuotta kestäneeseen piiritykseen. Tuo piiritys oli vuosien 1449–1453 esikuva. Nikomedian sotaretki alkoi alueen valloittamisella ja päättyi alueen pääkaupungin valloittamiseen. Samoin kuin ensimmäisen ja viimeisen Konstantinuksen kohdalla, Nikomedian valloittaminen alkoi isällä (ensimmäisellä) ja päättyi pojalla (viimeisellä).

## Four years

Neljä vuotta

A four-year siege in the opening period of the one hundred and fifty years that led to the four years from the humiliation of Constantine the last in 1449 unto 1453 when Constantinople was besieged and fell. The time prophecy of the second woe representing three hundred and ninety-one years and fifteen days began on July 27, 1449 and it ended on August 11, 1840. That date marks the beginning of a four-year period which Sister White called a glorious manifestation of the power of God.

Neljän vuoden piiritys niiden sadanviidenkymmenen vuoden alkujaksolla, jotka johtivat niihin neljään vuoteen Konstantinos viimeisen nöyryytyksestä vuonna 1449 aina vuoteen 1453, jolloin Konstantinopolia piiritettiin ja se kukistui. Toisen voihuudon aikaprofetia, joka kuvaa kolmea sataa yhdeksääkymmentäyhtä vuotta ja viittätoista päivää, alkoi 27. heinäkuuta 1449 ja päättyi 11. elokuuta 1840. Tuo päivämäärä merkitsee nelivuotisen ajanjakson alkua, jota sisar White kutsui Jumalan voiman loistavaksi ilmentymäksi.

> “The angel who unites in the proclamation of the third angel’s message is to lighten the whole earth with his glory. A work of world-wide extent and unwonted power is here foretold. The advent movement of 1840–44 was a glorious manifestation of the power of God; the first angel’s message was carried to every missionary station in the world, and in some countries there was the greatest religious interest which has been witnessed in any land since the Reformation of the sixteenth century; but these are to be exceeded by the mighty movement under the last warning of the third angel.” The Great Controversy, 611.

> ”Enkeli, joka yhtyy kolmannen enkelin sanoman julistamiseen, on valaiseva koko maan kirkkaudellaan. Tässä ennustetaan maailmanlaajuista laajuutta ja ennenkuulumatonta voimaa omaava työ. Vuosien 1840–44 adventtiliike oli Jumalan voiman loistava ilmentymä; ensimmäisen enkelin sanoma vietiin jokaiseen lähetysasemaan maailmassa, ja joissakin maissa esiintyi suurinta uskonnollista kiinnostusta, mitä missään maassa on nähty kuudennentoista vuosisadan uskonpuhdistuksen jälkeen; mutta nämä jäävät toiseksi sen mahtavan liikkeen rinnalla, joka syntyy kolmannen enkelin viimeisen varoituksen yhteydessä.” Suuri taistelu, 611.

Islam was restrained on August 11, 1840 and there was a four-year period which aligns with both the outpouring of the Holy Spirit at Pentecost, and the descent of the mighty angel of Revelation eighteen, when the “great buildings” of New York were struck by Islam of the third woe on 9/11. 9/11 marks the beginning of the sealing time of the one hundred and forty-four thousand. The sealing is a period of time, and the ending of the period of the sealing possesses the characteristics of the beginning of the period. When Christ descended at 9/11, he typified Michael descending to resurrect the two witnesses on December 31, 2023, when the final period of the sealing began.

Islam pidätettiin 11. elokuuta 1840, ja seurasi neljän vuoden ajanjakso, joka vastaa sekä Pyhän Hengen vuodattamista helluntaina että Ilmestyskirjan kahdeksannentoista luvun väkevän enkelin laskeutumista, kun kolmannen vitsauksen islam iski New Yorkin ”suuriin rakennuksiin” 11. syyskuuta. 11. syyskuuta merkitsee sadan neljänkymmenenneljän tuhannen sinetöimisen ajan alkua. Sinetöiminen on ajanjakso, ja sinetöimisen ajanjakson päättymisessä on samat ominaispiirteet kuin ajanjakson alussa. Kun Kristus laskeutui 11. syyskuuta, hän esikuvasi Mikaelia, joka laskeutuu herättämään henkiin kaksi todistajaa 31. joulukuuta 2023, jolloin sinetöimisen viimeinen ajanjakso alkoi.

The key which is the battle of Nineveh represents the various releases of Islam, that would bring down eastern Rome by 1453. Within the one hundred and fifty years of verse ten’s “five months,” the beginning and also the ending contain a four-year period. Those two four-year periods connect with the conclusion of the three hundred and ninety-one years and fifteen days, that marked a four-year period from 1840 to 1844 when Christ would lighten “the whole earth with his glory.” In 1844, prophetic time ceased to be applied, for time would be “time no longer.”

Avain, joka on Niiniven taistelu, edustaa islamin erilaisia vapauttamisia, jotka saattaisivat itäisen Rooman kukistumaan vuoteen 1453 mennessä. Jae kymmenen ”viiden kuukauden” sadanviidenkymmenen vuoden kuluessa sekä alku että myös loppu sisältävät neljän vuoden ajanjakson. Nuo kaksi neljän vuoden ajanjaksoa liittyvät niiden kolmensadan yhdeksänkymmenenyhden vuoden ja viidentoista päivän päätökseen, jotka merkitsivät neljän vuoden ajanjaksoa vuodesta 1840 vuoteen 1844, jolloin Kristus valaisisi ”koko maan kirkkaudellaan”. Vuonna 1844 profeetallista aikaa ei enää sovellettu, sillä aikaa ei enää olisi, vaan se olisi ”aikaa ei enää”.

> And sware by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer. Revelation 10:6.

> Ja vannoi hänen kauttansa, joka elää aina ja iankaikkisesti, joka on luonut taivaan ja mitä siinä on, ja maan ja mitä siinä on, ja meren ja mitä siinä on, ettei aikaa enää olisi. Ilmestys 10:6.

## 1333 to 1337, 1449 to 1453, 1840 to 1844

1333–1337, 1449–1453, 1840–1844

Those three lines of four-year periods align with the sealing time from 9/11 unto the Sunday law, and they also align with the fractal of 9/11 unto the Sunday law that is represented from December 31, 2023 until Islam is again released to deliver the fireballs of Nashville.

Nuo kolme neljän vuoden jaksojen linjaa asettuvat samaan linjaan sinetöimisen ajan kanssa 11.9.:stä sunnuntailaista aina sunnuntailakiin saakka, ja ne asettuvat samaan linjaan myös sen 11.9.:stä sunnuntailakiin ulottuvan fraktaalin kanssa, jota kuvataan 31. joulukuuta 2023 alkaen siihen asti, kunnes islam jälleen päästetään vapaaksi toimittamaan Nashvillen tulipallot.

The prophetic fractal of December 31, 2023 to the fireballs of Nashville have been typified by three four-year prophetic periods that all align with the sealing time from 9/11 to the Sunday law. Thus, four witnesses identify the history of December 31, 2023 until the Nashville attack, and it was the battle of Nineveh that is the “key” for each of these witnesses. 1333, 1449, 1840 and 9/11 were all turning points— “keys.”

31. joulukuuta 2023:n profeetallinen fraktaali aina Nashvillen tulipalloihin saakka on esikuvallistettu kolmella nelivuotisella profeetallisella ajanjaksolla, jotka kaikki asettuvat samalle linjalle sinetöimisen ajan kanssa 9/11:stä sunnuntailakiin. Siten neljä todistajaa osoittavat historian 31. joulukuuta 2023:sta aina Nashvillen hyökkäykseen saakka, ja Niniven taistelu oli se ”avain” kullekin näistä todistajista. 1333, 1449, 1840 ja 9/11 olivat kaikki käännekohtia — ”avaimia”.

> “There are lessons to be learned from the history of the past; and attention is called to these, that all may understand that God works on the same lines now that He ever has done. His hand is seen in His work and among the nations now, just the same as it has been ever since the gospel was first proclaimed to Adam in Eden.

> Menneisyyden historiasta on opittava läksyjä; ja huomio kiinnitetään niihin, jotta kaikki ymmärtäisivät, että Jumala toimii nyt samojen periaatteiden mukaisesti kuin Hän on aina toiminut. Hänen kätensä näkyy Hänen työssään ja kansojen keskuudessa nyt aivan samoin kuin aina siitä asti, kun evankeliumi ensimmäisen kerran julistettiin Aadamille Eedenissä.

> “There are periods which are turning points in the history of nations and of the church. In the providence of God, when these different crises arrive, the light for that time is given. If it is received, there is spiritual progress; if it is rejected, spiritual declension and shipwreck follow. The Lord in His word has opened up the aggressive work of the gospel as it has been carried on in the past, and will be in the future, even to the closing conflict, when Satanic agencies will make their last wonderful movement.” Bible Echo, August 26, 1895.

> ”On ajanjaksoja, jotka ovat kansojen ja seurakunnan historian käännekohtia. Jumalan kaitselmuksessa, kun nämä erilaiset kriisit koittavat, annetaan juuri sitä aikaa varten tarkoitettu valo. Jos se otetaan vastaan, seuraa hengellinen edistys; jos se hylätään, seurauksena ovat hengellinen taantumus ja haaksirikko. Herra on sanassaan avannut evankeliumin eteenpäin käyvät työn vaiheet sellaisina kuin niitä on menneisyydessä toteutettu ja tullaan toteuttamaan tulevaisuudessa aina päätöstaisteluun asti, jolloin saatanalliset voimat tekevät viimeisen hämmästyttävän liikkeensä.” Bible Echo, 26. elokuuta 1895.

## Nicomedia

Nikomedia

After becoming emperor in 284, in 293, Diocletian chose Nicomedia as the eastern capital of the Roman Empire when he legally divided the empire into East and West, establishing the Tetrarchy system. Nicomedia served as the main administrative and military capital in the East for several decades. Constantine the Great used it as a base before deciding to build the new capital at nearby Byzantium (which he renamed Constantinople in 330). Even after Constantinople became the main capital, Nicomedia remained a major regional center, strategically located on the eastern shore of the Sea of Marmara. So, while it was not the permanent capital like Rome or Constantinople, Nicomedia was officially designated as the eastern capital during a key transitional period in Roman history. At the beginning of the one hundred and fifty years a capital of eastern Rome is conquered, and at the ending a capital of eastern Rome is conquered. Both conquering’s included a siege.

Tultuaan keisariksi vuonna 284 Diocletianus valitsi vuonna 293 Nikomedeian Rooman valtakunnan itäiseksi pääkaupungiksi, kun hän laillisesti jakoi valtakunnan itään ja länteen ja perusti tetrarkiajärjestelmän. Nikomedeia toimi idän tärkeimpänä hallinnollisena ja sotilaallisena pääkaupunkina useiden vuosikymmenten ajan. Konstantinus Suuri käytti sitä tukikohtanaan ennen kuin päätti rakentaa uuden pääkaupungin läheiseen Byzantioniin (jonka hän nimesi vuonna 330 Konstantinopoliksi). Senkin jälkeen, kun Konstantinopolista tuli varsinainen pääkaupunki, Nikomedeia säilyi merkittävänä alueellisena keskuksena strategisella paikalla Marmaranmeren itärannalla. Niinpä vaikka se ei ollut Rooman tai Konstantinopolin kaltainen pysyvä pääkaupunki, Nikomedeia oli virallisesti määrätty itäiseksi pääkaupungiksi Rooman historian ratkaisevana siirtymäkautena. Sadanviidenkymmenen vuoden ajanjakson alussa valloitetaan itäisen Rooman pääkaupunki, ja sen lopussa valloitetaan itäisen Rooman pääkaupunki. Kumpaankin valloitukseen sisältyi piiritys.

## Diocletian

डायोक्लेशियन

The emperor Diocletian officially made Nicomedia the eastern capital of the Roman empire when he implemented the Tetrarchy system in 293. The Tetrarchy system was made up of a western and eastern division of the empire; both east and west having a senior emperor (Augusti) and a junior emperor (Caesar) to make up the number four that is represented by the word ‘tetrarchy’.

Keisari Diocletianus teki Nikomediasta virallisesti Rooman valtakunnan itäisen pääkaupungin, kun hän pani vuonna 293 täytäntöön tetrarkiajärjestelmän. Tetrarkiajärjestelmä koostui valtakunnan läntisestä ja itäisestä jaosta; sekä idässä että lännessä oli vanhempi keisari (Augusti) ja nuorempi keisari (Caesar), jolloin muodostui sanaa ”tetrarkia” vastaava neljän lukumäärä.

## Alpha and Omega

Alfa ja Omega

Diocletian is the omega symbol of the church of Smyrna, and Nero is the alpha symbol. Constantine the Great is the alpha symbol of the church of Pergamos, and Justinian is the omega symbol.

Diocletianus on Smyrnan seurakunnan oomegatunnus, ja Nero on aakkostunnus. Konstantinus Suuri on Pergamon seurakunnan aakkostunnus, ja Justinianus on oomegatunnus.

The ‘legal’ division of Rome into east and west (which did not last) was accomplished by Diocletian, and the prophetic division of Rome into east and west was accomplished by Constantine. During the history of the second symbolic church of persecution, represented by Smyrna, Rome was legally divided into east and west and in the history of the third symbolic church of compromise, represented by Pergamos, Rome was prophetically divided into east and west. 293 was the alpha and 330 was the omega and on May 11, 330, Constantine the Great dedicated Constantinople as the capital of the Empire.

Rooman ”laillinen” jakaminen itään ja länteen (joka ei kestänyt) toteutettiin Diocletianuksen toimesta, ja Rooman profeetallinen jakaminen itään ja länteen toteutettiin Konstantinuksen toimesta. Toisen vertauskuvallisen vainon seurakunnan, Smyrnan, historian aikana Rooma jaettiin laillisesti itään ja länteen, ja kolmannen vertauskuvallisen kompromissin seurakunnan, Pergamonin, historian aikana Rooma jaettiin profeetallisesti itään ja länteen. Vuosi 293 oli alfa ja vuosi 330 oli oomega, ja 11. toukokuuta 330 Konstantinus Suuri vihki Konstantinopolin valtakunnan pääkaupungiksi.

The legal division by Diocletian in 293 fell apart through civil war that followed until the Edict of Milan in the year 313, when Constantine of the east and Licinius of the west issued the Edict of Milan, legalizing Christianity, and effectively ending the Tetrarchy—the system of four coordinated rulers that collapsed into a struggle between two main powers (Constantine in the West and Licinius in the East). The legal division, which ushered in a collapse, represents a twenty-year period from division to division, and both divisions precipitated a collapse of the system.

Diocletianuksen vuonna 293 toteuttama oikeudellinen jako hajosi sitä seuranneessa sisällissodassa aina Milanon ediktiin vuonna 313 saakka, jolloin idän Konstantinus ja lännen Licinius antoivat Milanon ediktin, laillistivat kristinuskon ja tekivät käytännössä lopun tetrarkiasta — neljän yhteensovitetun hallitsijan järjestelmästä, joka luhistui kahden päävallan väliseksi kamppailuksi (Konstantinus lännessä ja Licinius idässä). Oikeudellinen jako, joka käynnisti romahduksen, kuvastaa kahdenkymmenen vuoden ajanjaksoa jaosta jakoon, ja kumpikin jako aiheutti järjestelmän romahduksen.

The church of Smyrna began with Nero in 64 when the great fire of Rome was employed by Nero to persecute Christians, who Nero accused of starting the fire. Nero marks the beginning of persecution and typifies the final persecution of the latter days. That final persecution continues until the close of probation, when the papal power comes to its end with none to help. Thus the first period of persecution began with the burning of Rome and it ends with the burning of Rome.

Smyrnan seurakunta alkoi Neron aikana vuonna 64, jolloin Nero käytti Rooman suurta paloa kristittyjen vainoamiseen ja syytti kristittyjä palon sytyttämisestä. Nero merkitsee vainon alkua ja on esikuva viimeisten päivien lopullisesta vainosta. Tuo lopullinen vaino jatkuu armonajan päättymiseen asti, jolloin paavillinen valta tulee loppuunsa ilman auttajaa. Niinpä ensimmäinen vainon ajanjakso alkoi Rooman polttamisesta ja päättyy Rooman polttamiseen.

> And the ten horns which thou sawest upon the beast, these shall hate the whore, and shall make her desolate and naked, and shall eat her flesh, and burn her with fire. Revelation 17:16.

> Ja ne kymmenen sarvea, jotka näit pedossa, vihaavat porttoa ja tekevät hänet autioksi ja alastomaksi, syövät hänen lihansa ja polttavat hänet tulessa. Ilmestys 17:16.

The church of Smyrna began with Nero in 64 when the great fire of Rome was employed by Nero to persecute Christians, who Nero accused of starting the fire. Two hundred and fifty years later it ended in 313 with the Edict of Milan. The “edict” is the ending of a twenty-year period that began with Diocletian’s legal division, and it was also the end of the two hundred and fifty years of Smyrna that began with Nero. The two hundred and fifty years of persecution represented by the church of Smyrna and Nero included the ten years of the very worst persecution brought about by Diocletian. That ten years of persecution was the last half of twenty years of Diocletian that began with his legal division of the empire in 293. From the legal division into east and west by Diocletian in 293 began a twenty year period that was made up of two ten-year periods.

Smyrnan seurakunta alkoi Neron aikana vuonna 64, jolloin Nero käytti Rooman suurta paloa kristittyjen vainoamiseen syyttäen heitä palon sytyttämisestä. Kaksisataaviisikymmentä vuotta myöhemmin se päättyi vuonna 313 Milanon ediktiin. Tämä ”edikti” on kaksikymmenvuotisen ajanjakson päätepiste, joka alkoi Diocletianuksen valtakunnan laillisesta jakamisesta, ja se oli myös niiden Neron aikana alkaneiden Smyrnan kaksisataaviidenkymmenen vuoden päätös. Smyrnan seurakunnan ja Neron edustamaan kaksisataaviisikymmenvuotiseen vainon aikaan sisältyivät ne kymmenen vuotta kaikkein ankarinta vainoa, jonka Diocletianus pani toimeen. Tämä kymmenvuotinen vainon aika oli Diocletianuksen kaksikymmenvuotisen ajanjakson jälkimmäinen puolisko; tuo ajanjakso alkoi hänen valtakunnan laillisesta jakamisesta vuonna 293. Diocletianuksen suorittamasta valtakunnan laillisesta jakamisesta itään ja länteen vuonna 293 alkoi kaksikymmenvuotinen ajanjakso, joka muodostui kahdesta kymmenvuotisesta jaksosta.

Diocletian legally divided the empire into east and west, thus typifying the prophetic division accomplished by Constantine. Diocletian’s division was east and west, but it consisted of two rulers in the east and two rulers in the west. One primary and one secondary ruler for each area. On February 23, 303, Diocletian issued the first of several ‘edicts’ against Christians, marking the start of the Great Persecution, (also called the Diocletianic Persecution), the most severe and widespread persecution of Christians in the Roman Empire.

Diocletianus jakoi valtakunnan laillisesti itään ja länteen ja näin ennakollisesti kuvasi sitä profeetallista jakoa, jonka Konstantinus toteutti. Diocletianuksen jako oli itä ja länsi, mutta siihen kuului kaksi hallitsijaa idässä ja kaksi hallitsijaa lännessä: yksi ensisijainen ja yksi toissijainen hallitsija kummallekin alueelle. Helmikuun 23. päivänä vuonna 303 Diocletianus antoi ensimmäisen useista kristittyjä vastaan suunnatuista ”ediktoista”, mikä merkitsi suuren vainon alkua (jota kutsutaan myös Diocletianuksen vainoksi), Rooman valtakunnan ankarinta ja laajimmalle levinnyttä kristittyjen vainoa.

> And unto the angel of the church in Smyrna write; These things saith the first and the last, which was dead, and is alive; I know thy works, and tribulation, and poverty, (but thou art rich) and I know the blasphemy of them which say they are Jews, and are not, but are the synagogue of Satan. Fear none of those things which thou shalt suffer: behold, the devil shall cast some of you into prison, that ye may be tried; and ye shall have tribulation ten days: be thou faithful unto death, and I will give thee a crown of life. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches; He that overcometh shall not be hurt of the second death. Revelation 2:8–10.

> Ja Smyrnan seurakunnan enkelille kirjoita: Näin sanoo ensimmäinen ja viimeinen, joka oli kuollut ja virkosi eloon: Minä tiedän sinun tekosi ja ahdistuksesi ja köyhyytesi (mutta sinä olet rikas), ja minä tiedän niiden pilkan, jotka sanovat olevansa juutalaisia eivätkä ole, vaan ovat saatanan synagoga. Älä pelkää mitään siitä, mitä sinä olet joutuva kärsimään. Katso, perkele on heittävä muutamia teistä vankeuteen, että teidät pantaisiin koetukselle; ja teillä on oleva ahdistus kymmenen päivää. Ole uskollinen kuolemaan asti, niin minä annan sinulle elämän kruunun. Jolla on korva, se kuulkoon, mitä Henki seurakunnille sanoo. Sitä, joka voittaa, ei toinen kuolema vahingoita. Ilmestys 2:8–10.

The Great Persecution continued under Diocletian successors (especially Galerius) until 313, when it ended at the Edict of Milan. Nero is the alpha symbol of persecution that typified Diocletian as the omega persecution of the prophetic period represented by the church of Smyrna. The persecution concluded with a political marriage and a treaty between Constantine of the east and Licinius of the west. In February 313, Constantine and Licinius met in Milan and issued the Edict of Milan, which granted religious tolerance to Christians (and others) across the empire. To strengthen their political alliance, Licinius married Constantia (Constantine’s half-sister) during or around this meeting. This marriage was a classic Roman political alliance—sealing the agreement between the two emperors and helped stabilize the empire temporarily after years of civil war. The alliance did not last long. Constantine and Licinius later fought each other, and Constantine defeated Licinius in 324, becoming the sole ruler.

Suuri vaino jatkui Diocletianuksen seuraajien aikana (erityisesti Galeriuksen) vuoteen 313 asti, jolloin se päättyi Milanon ediktiin. Nero on vainon alfa-symboli, joka esikuvallisesti vastaa Diocletianusta profeetallisen ajanjakson omega-vainona, jota Smyrnan seurakunta edustaa. Vaino päättyi poliittiseen avioliittoon ja sopimukseen idän Konstantinuksen ja lännen Liciniuksen välillä. Helmikuussa 313 Konstantinus ja Licinius tapasivat Milanossa ja antoivat Milanon ediktin, joka myönsi uskonnollisen suvaitsevaisuuden kristityille (ja muille) kautta valtakunnan. Vahvistaakseen poliittista liittoaan Licinius meni naimisiin Constantian (Konstantinuksen sisarpuolen) kanssa tämän tapaamisen aikana tai sen vaiheilla. Tämä avioliitto oli klassinen roomalainen poliittinen liitto — se sinetöi sopimuksen kahden keisarin välillä ja auttoi väliaikaisesti vakauttamaan valtakuntaa vuosia kestäneen sisällissodan jälkeen. Liitto ei kestänyt kauan. Konstantinus ja Licinius taistelivat myöhemmin toisiaan vastaan, ja Konstantinus voitti Liciniuksen vuonna 324 ja tuli valtakunnan ainoaksi hallitsijaksi.

From Nero to Constantine the prophetic period of Smyrna of two hundred and fifty years was accomplished, and in 313 the church of Pergamos, the church of compromise began, ending with the church of Thyatira in 538. The two hundred and fifty years of Smyrna represented a period of persecution, and in the ending of the over-all period Diocletian persecution fulfilled Revelations “ten days” (ten years) where the worst period of persecution represents a fractal of the overall period. The ten years are a fractal of the two hundred and fifty years. Those ten years represent the omega of Nero’s persecution, and at their conclusion the omega division of the empire into east and west.

Nerosta Konstantinukseen Smynan profeetallinen ajanjakso, kaksisataaviisikymmentä vuotta, täyttyi, ja vuonna 313 alkoi Pergamon seurakunnan aika, kompromissin seurakunnan, joka päättyi Tyatiran seurakuntaan vuonna 538. Smynan kaksisataaviisikymmentä vuotta edustivat vainon ajanjaksoa, ja koko ajanjakson lopussa Diocletianuksen vaino täytti Ilmestyskirjan ”kymmenen päivää” (kymmenen vuotta), jolloin vainon pahin vaihe edustaa koko ajanjakson fraktaalia. Nuo kymmenen vuotta ovat kaksisataaviidenkymmenen vuoden fraktaali. Nuo kymmenen vuotta edustavat Neron vainon omegaa ja niiden päättyessä valtakunnan omega-jakautumista itään ja länteen.

## Marriage and Divorce

Avioliitto ja avioero

Smyrna began at the burning of Rome in 64 and ended two hundred and fifty years later in 313 with the Edict of Milan and the political marriage of east and west. The ten-year fractal of persecution began in 303 and ended in 313 with the Edict of Milan and the political marriage of east and west. The twenty years that began with the legal division of east and west in 293 by Diocletian ended in 313 with the political marriage of east and west. The marriage treaty of 313 between east and west ended with the divorce of 324, when Constantine defeated Licinius of the west and became sole ruler of Rome. The prophetic divorce of 324 came three years after the first Sunday law in 321.

Smyrna alkoi Rooman palosta vuonna 64 ja päättyi kaksisataaviisikymmentä vuotta myöhemmin vuonna 313 Milanon ediktiin sekä idän ja lännen poliittiseen avioliittoon. Kymmenvuotinen vainon fraktaali alkoi vuonna 303 ja päättyi vuonna 313 Milanon ediktiin sekä idän ja lännen poliittiseen avioliittoon. Ne kaksikymmentä vuotta, jotka alkoivat idän ja lännen oikeudellisella jakamisella vuonna 293 Diocletianuksen toimesta, päättyivät vuonna 313 idän ja lännen poliittiseen avioliittoon. Idän ja lännen välinen vuoden 313 avioliittosopimus päättyi vuoden 324 avioeroon, jolloin Konstantinus kukisti lännen Liciniuksen ja tuli Rooman yksinvaltiaaksi. Vuoden 324 profeetallinen avioero tuli kolme vuotta ensimmäisen sunnuntailain jälkeen vuonna 321.

The seventeen years from 313 unto 330 identifies a political marriage, and the end of the persecution represented by Smyrna and Nero, and the beginning of the church of compromise represented by Pergamos. The beginning of Pergamos in 313 at the marriage, was followed by the beginning of the persecution that began at the first Sunday law in 321. That was followed by the prophetic divorce of 324, which brought east and west into one empire under Constantine. Six years later in 330 the division into east and west was prophetically repeated. The seventeen years represent the alpha period of the church of Pergamos that would continue until the church of Thyatira arrived in prophetic history in 538. That alpha period would represent an omega history at the end of the period from 330 unto 538. The omega history of Pergamos represents the period of 496, 508 and 533.

Vuodet 313:sta 330:een osoittavat poliittisen avioliiton sekä Smyrnalla ja Nerolla kuvatun vainon päättymisen ja Pergamolla kuvatun kompromissin seurakunnan alkamisen. Pergamon alku vuonna 313 avioliitossa sai jälkeensä vainon alun, joka alkoi ensimmäisessä sunnuntailaissa vuonna 321. Sitä seurasi profeetallinen avioero vuonna 324, joka toi idän ja lännen yhdeksi valtakunnaksi Konstantinuksen alaisuuteen. Kuusi vuotta myöhemmin, vuonna 330, jako itään ja länteen toistettiin profeetallisesti. Nämä seitsemäntoista vuotta edustavat Pergamon seurakunnan alfa-ajanjaksoa, joka jatkuisi siihen asti, kunnes Tyatiran seurakunta saapui profeetalliseen historiaan vuonna 538. Tuo alfa-ajanjakso edustaisi omega-historiaa ajanjakson 330:sta 538:aan lopussa. Pergamon omega-historia edustaa vuosien 496, 508 ja 533 ajanjaksoa.

## Seventeen Years

Seitsemäntoista vuotta

Ptolemy of the battle of Raphia reigned “seventeen years,” and there were “seventeen years” between the battle of Raphia and the battle of Panium. Those seventeen years symbolically align with the seventeen years from 313 unto 330. Nero’s two hundred and fifty years of Smyrna led to the first seventeen years of the church of Pergamos, and connect with the two hundred and fifty years that began at the third decree in 457BC, the starting point of the 2300 years of Daniel eight and verse fourteen, and is the foundation and central pillar of Adventism. The two witnesses of two hundred and fifty years align with the two hundred and fifty years of the sixth kingdom of Bible prophecy that began in 1776 and ends this year in 2026.

Ptolemaios, Raphian taistelun Ptolemaios, hallitsi ”seitsemäntoista vuotta”, ja Raphian taistelun ja Paniumin taistelun välillä oli ”seitsemäntoista vuotta”. Nämä seitsemäntoista vuotta ovat symbolisesti rinnakkaiset vuosien 313 ja 330 välisille seitsemälletoista vuodelle. Neron kaksisataaviisikymmentä vuotta Smyrnan aikana johti Pergamon seurakunnan ensimmäisiin seitsemääntoista vuoteen ja liittyy niihin kaksisataaviiteenkymmeneen vuoteen, jotka alkoivat kolmannesta asetuksesta vuonna 457 eKr., Danielin kahdeksannen luvun ja neljännentoista jakeen 2300 vuoden lähtökohtaan, ja joka on adventismin perustus ja keskeinen pylväs. Ne kaksi todistajaa, joiden aika on kaksisataaviisikymmentä vuotta, ovat rinnakkaiset sen Raamatun profetian kuudennen valtakunnan kaksisataaviidenkymmenen vuoden kanssa, joka alkoi vuonna 1776 ja päättyy tänä vuonna, vuonna 2026.

The pioneers of Adventism did not see or understand the seventeen years of 313 to 330, for in 1844 they did not yet even understand the issue of the seventh-day Sabbath or the day of the sun. They did however recognize the one hundred and fifty years of verse ten of Revelation nine, and it became the starting point of a period that led to the three hundred and ninety-one years and fifteen days that ended on August 11, 1840. That understanding produced a mighty “manifestation of the power of God.”

Adventismin pioneerit eivät nähneet eivätkä ymmärtäneet vuosia 313–330, sillä vuonna 1844 he eivät vielä edes ymmärtäneet seitsemännen päivän sapatin tai auringon päivän kysymystä. He kuitenkin tunnistivat Ilmestyskirjan yhdeksännen luvun kymmenennen jakeen sataviisikymmentä vuotta, ja siitä tuli sen ajanjakson lähtökohta, joka johti kolmeensataan yhdeksäänkymmeneenyhteen vuoteen ja viiteentoista päivään, jotka päättyivät 11. elokuuta 1840. Tuo ymmärrys synnytti mahtavan ”Jumalan voiman ilmenemisen”.

The pioneers did not recognize a second period of one hundred and fifty years in Revelation nine. Their foundational understanding represents the platform that the “new light” of Revelation nine is built upon. That light is opened by the “key” of the battle of Nineveh. That “key” allows a student of prophecy to recognize all the kingdoms of Bible prophecy represented in Daniel and Revelation. Babylon, Medo-Persia, Greece, the Seleucid and Ptolemaic empires, the kingdom of Mohammed, and more significantly it magnifies the empire of Rome by identifying the rise and fall of not only Rome, but also the kingdoms of eastern and western Rome, as well as the United States (the false prophet), the papacy (the beast) and the United Nations (the dragon). All the rises and falls of these kingdoms testify to the movements of the dragon, the beast and false prophet that ultimately bring the world to Armageddon. That movement is represented within the last six verses of Daniel eleven, and the beginning of that movement is represented in the hidden history of verse forty.

Pioneerit eivät tunnistaneet Ilmestyskirjan yhdeksännessä luvussa toista sadanviidenkymmenen vuoden ajanjaksoa. Heidän perustavanlaatuinen ymmärryksensä muodostaa sen alustan, jolle Ilmestyskirjan yhdeksännen luvun ”uusi valo” rakentuu. Tuo valo avautuu Niiniven taistelun ”avaimella”. Tuo ”avain” antaa profetian tutkijalle mahdollisuuden tunnistaa kaikki ne Raamatun profetian valtakunnat, joita Danielissa ja Ilmestyskirjassa edustetaan. Babylon, Meedo-Persia, Kreikka, seleukidien ja ptolemaiosten valtakunnat, Muhammedin valtakunta, ja mikä vielä merkittävämpää, se suurentaa Rooman valtakuntaa osoittamalla esiin ei ainoastaan Rooman, vaan myös itäisen ja läntisen Rooman valtakuntien nousun ja luhistumisen sekä Yhdysvallat (väärä profeetta), paaviuden (peto) ja Yhdistyneet kansakunnat (lohikäärme). Kaikki näiden valtakuntien nousut ja luhistumiset todistavat lohikäärmeen, pedon ja väärän profeetan liikkeistä, jotka lopulta vievät maailman Harmagedoniin. Tuo liike esitetään Danielin yhdenteentoista luvun kuuden viimeisen jakeen sisällä, ja tuon liikkeen alku esitetään jakeen neljäkymmentä kätketyssä historiassa.

The battle of Nineveh provides the prophetic point of reference to align the testimonies of the empire of Rome, the kingdoms of eastern and western Rome and papal Rome in the sequence of end-time events. Thus, the battle of Nineveh is the key that fully illustrates the various prophetic testimonies of Rome, and according to verse fourteen of Daniel eleven, it is Rome that establishes the vision. The key that brings those lines together is the battle of Nineveh.

Niniven taistelu tarjoaa profeetallisen viitepisteen, jonka avulla Rooman valtakuntaa, itäisen ja läntisen Rooman valtakuntia sekä paavillista Roomaa koskevat todistukset voidaan sovittaa yhteen lopun ajan tapahtumien järjestyksessä. Näin ollen Niniven taistelu on avain, joka havainnollistaa täydellisesti Roomaa koskevat erilaiset profeetalliset todistukset, ja Danielin kirjan yhdennentoista luvun jakeen neljätoista mukaan näky asetetaan voimaan Rooman kautta. Avain, joka tuo nämä linjat yhteen, on Niniven taistelu.

We will begin to bring together the previous five articles addressing the woes of Revelation nine in our next article.

Seuraavassa artikkelissamme alamme koota yhteen edelliset viisi artikkelia, joissa käsitellään Ilmestyskirjan yhdeksännen luvun voi-huutoja.

Back to Articles