Article

# Laodicea - Number Two

Laodikea – Numero kaksi

The Protestant Horn

Protestanttinen sarvi

Author

Jeff Pippenger

Published

August 27, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

It is essential in understanding the message that is being unsealed in the book of Revelation, to recognize the roots, development and significance of the Protestant Reformation. Three primary lines within the history of that Reformation address the Bible, and the correct methodology to be used in studying the Bible and also that the chosen messengers through that history are waymarks of that history. As always is the case Satan attempted to hide the King James Bible with several counterfeits, and he sought to hide the correct methodology for understanding the Bible with several counterfeits and he also sought to hide the correct messengers (waymarks) that were raised up along the way in that history.

On välttämätöntä Ilmestyskirjassa sinetistä avattavan sanoman ymmärtämiseksi tunnistaa protestanttisen uskonpuhdistuksen juuret, kehitys ja merkitys. Tämän uskonpuhdistuksen historian kolme päälinjaa käsittelevät Raamattua, oikeaa menetelmää, jota on käytettävä Raamatun tutkimisessa, sekä sitä, että tämän historian kuluessa valitut sanansaattajat ovat tuon historian tienviittoja. Kuten aina, Saatana pyrki kätkemään King James -Raamatun useiden väärennösten avulla, ja hän pyrki kätkemään oikean menetelmän Raamatun ymmärtämiseksi useiden väärennösten avulla, ja hän pyrki myös kätkemään oikeat sanansaattajat (tienviitat), jotka tuon historian varrella nostettiin esiin.

> “But Satan was not idle. He now attempted what he has attempted in every other reformatory movement—to deceive and destroy the people by palming off upon them a counterfeit in place of the true work. As there were false Christ’s in the first century of the Christian church, so there arose false prophets in the sixteenth century.” The Great Controversy, 186.

> ”Mutta Saatana ei ollut toimeton. Hän yritti nyt sitä, mitä hän on yrittänyt jokaisessa muussakin uskonpuhdistusliikkeessä — pettää ja tuhota kansan syöttämällä heille väärennöksen todellisen työn sijaan. Niin kuin kristillisen seurakunnan ensimmäisellä vuosisadalla oli vääriä kristuksia, samoin kuudennellatoista vuosisadalla nousi vääriä profeettoja.” Suuri taistelu, 186.

In the Millerite history from 1840 through 1844 the mantle of Protestantism, (which is one of two horns on the earth-beast that is the United States), Millerite Adventism became the Protestant horn. At the same time, the churches who had previously professed to be Protestant became apostate Protestantism, or as the Millerites identified them, “the daughters of Rome.” When the Protestants rejected the first angel’s message in 1843, they fell and the Millerites carried on with the mantle of Protestantism. The Millerite history was the climax of God’s work in bringing His “church in the wilderness” up to the full understanding of the Word of God.

Milleriläisessä historiassa vuosina 1840–1844 protestantismin viitta (joka on toinen niistä kahdesta sarvesta siinä maapetossa, joka on Yhdysvallat) siirtyi milleriläiselle adventismille, josta tuli protestanttinen sarvi. Samalla ne kirkot, jotka olivat aiemmin tunnustautuneet protestanttisiksi, tulivat luopioprotestantismiksi, tai niin kuin milleriläiset ne määrittelivät, ”Rooman tyttäriksi”. Kun protestantit vuonna 1843 hylkäsivät ensimmäisen enkelin sanoman, he lankesivat, ja milleriläiset jatkoivat protestantismin viitan kantajina. Milleriläinen historia oli Jumalan työn huipentuma siinä, että Hän saattoi ”seurakuntansa erämaassa” Jumalan Sanan täydelliseen ymmärtämiseen.

The opening of the investigative judgment brought the test of the law of God and especially the Sabbath. To proclaim the third angel’s message required a church that upheld the law of God, which had been buried under papal traditions and customs during the Dark Ages. Christ brought the Protestants to the history of 1840 to 1844 and presented the test of Elijah, of whom William Miller was typified, and when the Protestants rejected Miller’s message they returned to Rome. The test of the first angel’s message as delivered by Miller was typified by Elijah at Mount Carmel.

Tutkivan tuomion alkaminen toi mukanaan Jumalan lain koetuksen ja erityisesti sapatin. Kolmannen enkelin sanoman julistaminen edellytti seurakuntaa, joka piti yllä Jumalan lakia, joka oli pimeän keskiajan aikana haudattu paavillisten traditioiden ja tapojen alle. Kristus johdatti protestantit vuosien 1840–1844 historiaan ja asetti heidän eteensä Elian koetuksen, jonka esikuvana William Miller oli, ja kun protestantit hylkäsivät Millerin sanoman, he palasivat Roomaan. Ensimmäisen enkelin sanoman koetus, sellaisena kuin Miller sen julisti, oli esikuvallisesti nähtävissä Eliassa Karmelinvuorella.

> And Elijah came unto all the people, and said, How long halt ye between two opinions? if the Lord be God, follow him: but if Baal, then follow him. And the people answered him not a word. 1 Kings 18:21.

> Ja Elia astui kaiken kansan eteen ja sanoi: Kuinka kauan te horjutte kahden mielipiteen välillä? Jos Herra on Jumala, seuratkaa häntä; mutta jos Baal, niin seuratkaa häntä. Eikä kansa vastannut hänelle sanaakaan. 1. Kun. 18:21.

In 1840, when confronted with the message of Elijah, represented by Miller and the first angel, the Protestants chose Baal!

Vuonna 1840, kun protestantit kohtasivat Elian sanoman, jota Miller ja ensimmäinen enkeli edustivat, he valitsivat Baalin!

The Protestant Reformation was an unsealing of the truths of the Bible that began with the “morning star,” which was promised to be given during the history represented by the church of Thyatira. The direct attack against the Bible began centuries earlier and is clearly presented in The Great Controversy, especially with the history of the Waldensians. In 1930, Benjamin Wilkerson published the book, Our Authorized Bible Vindicated. The book documents the warfare against the sacred original texts that were ultimately used to translate the King James Bible and the various satanic counterfeit texts that were and still are promoted by Catholics, apostate Protestantism and Laodicean Adventists. The warfare began well before the history of the Waldensians, but they are the waymark and symbol of those who gave their lives to testify to the importance of the correct manuscripts that were ultimately translated into the 1611 King James Bible.

Protestanttinen uskonpuhdistus oli Raamatun totuuksien sinettien avaamista, joka alkoi ”kointähdellä”, jonka luvattiin tulla annetuksi siinä historian vaiheessa, jota Tyatiran seurakunta edustaa. Suora hyökkäys Raamattua vastaan alkoi vuosisatoja aikaisemmin, ja se esitetään selvästi teoksessa Suuri taistelu, erityisesti valdolaisiin liittyvän historian yhteydessä. Vuonna 1930 Benjamin Wilkerson julkaisi kirjan Our Authorized Bible Vindicated. Kirja dokumentoi sodankäynnin pyhiä alkutekstejä vastaan, joita lopulta käytettiin King James -Raamatun kääntämiseen, sekä niitä erilaisia saatanallisia väärennöstekstejä vastaan, joita katolilaiset, luopioitunut protestantismi ja laodikealaiset adventistit ovat edistäneet ja edistävät edelleen. Sodankäynti alkoi jo kauan ennen valdolaisiin liittyvää historiaa, mutta he ovat se tienviitta ja vertauskuva niistä, jotka antoivat henkensä todistaakseen niiden oikeiden käsikirjoitusten tärkeydestä, jotka lopulta käännettiin vuoden 1611 King James -Raamatuksi.

The production of the King James Bible in 1611 went through a very specific translation process. The process of translating and publishing the Bible was accomplished through seven steps of production. It also took seven years to accomplish, and seven biblical years is twenty-five hundred and twenty days. That is of course the same number of prophetic days in which Jesus confirmed the covenant with many in fulfillment of Daniel nine. In the center of that sacred week Christ was crucified, and of course Christ crucified is the center of the Bible. Those seven steps to produce the pure Word of God were as follows.

King James -raamatun julkaiseminen vuonna 1611 kävi läpi hyvin täsmällisen käännösprosessin. Raamatun kääntäminen ja julkaiseminen toteutettiin seitsemän tuotantovaiheen kautta. Sen toteuttamiseen kului myös seitsemän vuotta, ja seitsemän raamatullista vuotta on kaksituhatta viisisataa kaksikymmentä päivää. Se on tietenkin sama profeetallisten päivien lukumäärä, jonka aikana Jeesus vahvisti liiton monien kanssa Danielin yhdeksännen luvun täyttymykseksi. Tuon pyhän viikon keskellä Kristus ristiinnaulittiin, ja tietenkin ristiinnaulittu Kristus on Raamatun keskus. Nuo seitsemän vaihetta Jumalan puhtaan Sanan tuottamiseksi olivat seuraavat.

- First: Initial Translation by Individuals: Around 50 translators were divided into six committees, each responsible for different sections of the Bible. These individuals worked on translating from the original languages (Hebrew, Aramaic, and Greek) into English.

  Ensiksi: Yksittäisten henkilöiden tekemä alkuperäinen käännös: Noin 50 kääntäjää jaettiin kuuteen komiteaan, joista kukin vastasi Raamatun eri osista. Nämä henkilöt työskentelivät kääntäen alkukielistä (hepreasta, arameasta ja kreikasta) englanniksi.

- Second: Committee Review: After each committee completed their translation of a section, the work was reviewed by the committee members themselves. This allowed for collective input and correction of errors.

  Toiseksi: komitean tarkastus: Sen jälkeen kun kukin komitea oli saanut osuutensa käännöksen valmiiksi, työn tarkastivat komitean jäsenet itse. Tämä mahdollisti yhteisen harkinnan ja virheiden korjaamisen.

- Third: General Committee Review: The individual committee translations were then submitted to a larger group of scholars, referred to as the General Committee. This committee consisted of representatives from each of the six translation committees. They reviewed the entire work, comparing and harmonizing the different committee translations.

  Kolmanneksi: Yleiskomitean tarkastus: Yksittäisten komiteoiden käännökset toimitettiin sitten laajemman tutkijaryhmän käsiteltäviksi; tätä ryhmää kutsuttiin Yleiskomiteaksi. Tämä komitea koostui edustajista kustakin kuudesta käännöskomiteasta. He tarkastivat koko työn vertaillen ja yhdenmukaistaen eri komiteoiden käännökset.

- Forth: Additional Review and Revision: The General Committee’s revised version was sent back to the individual committees for further review and refinement. This iterative process helped ensure that the translation was consistent and accurate.

  Neljänneksi: Lisätarkastus ja -tarkistus: Yleiskomitean tarkistettu versio lähetettiin takaisin yksittäisille komiteoille lisätarkastusta ja edelleen hiomista varten. Tämä iteratiivinen prosessi auttoi varmistamaan, että käännös oli johdonmukainen ja tarkka.

- Fifth: Final Review and Approval: Once the individual committees completed their revisions, the final draft was submitted to the General Committee for a final review and approval.

  Viidenneksi: Lopullinen tarkastus ja hyväksyntä: Kun yksittäiset komiteat olivat saattaneet tarkistuksensa päätökseen, lopullinen luonnos toimitettiin yleiskomitealle lopullista tarkastusta ja hyväksyntää varten.

- Sixth: Royal Approval and Publication: The approved translation was then presented to King James I for his approval.

  Kuudenneksi: Kuninkaallinen hyväksyntä ja julkaiseminen: Hyväksytty käännös esiteltiin sitten kuningas Jaakko I:lle hänen hyväksyntäänsä varten.

- Seventh: Once he granted his royal approval, the translation was published in 1611 as the King James Version (Authorized Version) of the Bible.

  Seitsemänneksi: annettuaan kuninkaallisen hyväksyntänsä käännös julkaistiin vuonna 1611 Raamatun King James Versionina (Authorized Versionina).

> The words of the Lord are pure words: as silver tried in a furnace of earth, purified seven times. Thou shalt keep them, O Lord, thou shalt preserve them from this generation forever. Psalms 12:6, 7.

> Herran sanat ovat puhtaat sanat, kuin hopea, maassa olevassa sulatusuunissa koeteltu, seitsemän kertaa puhdistettu. Sinä, Herra, varjelet ne; sinä varjelet ne tältä sukupolvelta iankaikkisesti. Psalmit 12:6, 7.

In the warfare of Satan against God’s word, and against the waymarks represented by the various messengers of that unfolding history and of the correct methodology to be used in rightly dividing His Word the King James Bible of 1611, is a waymark that is specifically identified in Psalm twelve. None of the various counterfeit Bibles that have been produced through corrupted Catholic manuscripts meets the criteria of Psalm twelve. The purification process that took seven steps and the period of twenty-five hundred and twenty days identify that the King James Bible is God’s “pure words.” God promises to keep the King James Bible as His pure Word forever, and He therefore promises to uphold the methodology of “historicism” that was employed by the Protestant reformers, including William Miller.

Saatanan sodankäynnissä Jumalan sanaa vastaan sekä niitä tienviittoja vastaan, joita tuon avautuvan historian eri sanansaattajat edustavat, ja vastaan oikeaa menetelmää, jota on käytettävä Hänen Sanansa oikeaan jakamiseen, vuoden 1611 King James Bible on tienviitta, joka yksilöidään erityisesti Psalmissa kaksitoista. Mikään niistä monista väärennetyistä Raamatuista, jotka on tuotettu turmeltuneiden katolisten käsikirjoitusten pohjalta, ei täytä Psalmin kaksitoista kriteerejä. Puhdistusprosessi, joka käsitti seitsemän vaihetta, sekä kahdentuhannen viidensadan kahdenkymmenen päivän ajanjakso osoittavat, että King James Bible on Jumalan ”puhtaat sanat”. Jumala lupaa säilyttää King James Biblen puhtaana Sananaan iankaikkisesti, ja siksi Hän myös lupaa pitää voimassa ”historismin” menetelmän, jota protestanttiset uskonpuhdistajat, William Miller mukaan luettuna, käyttivät.

In the fourteenth century John Wycliffe, who is identified as “the morning star of the Reformation” in the book The Great Controversy was used by God to translate the Bible into a language that even a common man would understand. He is the messenger that marks the waymark of the beginning of the Protestant Reformation.

Neljännellätoista vuosisadalla John Wycliffea, jota kirjassa Suuri taistelu kutsutaan ”uskonpuhdistuksen aamuntähdeksi”, Jumala käytti kääntämään Raamatun kielelle, jota tavallinenkin ihminen ymmärtäisi. Hän on se sanansaattaja, joka merkitsee protestanttisen uskonpuhdistuksen alun tienviitan.

> “The great movement that Wycliffe inaugurated, which was to liberate the conscience and the intellect, and set free the nations so long bound to the triumphal car of Rome, had its spring in the Bible. Here was the source of that stream of blessing, which, like the water of life, has flowed down the ages since the fourteenth century. Wycliffe accepted the Holy Scriptures with implicit faith as the inspired revelation of God’s will, a sufficient rule of faith and practice. He had been educated to regard the Church of Rome as the divine, infallible authority, and to accept with unquestioning reverence the established teachings and customs of a thousand years; but he turned away from all these to listen to God’s holy word. This was the authority which he urged the people to acknowledge. Instead of the church speaking through the pope, he declared the only true authority to be the voice of God speaking through His word. And he taught not only that the Bible is a perfect revelation of God’s will, but that the Holy Spirit is its only interpreter, and that every man is, by the study of its teachings, to learn his duty for himself. Thus he turned the minds of men from the pope and the Church of Rome to the word of God.

> ”Se suuri liike, jonka Wycliffe pani alulle ja jonka oli määrä vapauttaa omatunto ja järki sekä päästää vapaiksi kansakunnat, jotka niin kauan olivat olleet sidottuina Rooman triumfivaunuihin, sai alkunsa Raamatusta. Tässä oli sen siunausten virran lähde, joka elämän veden tavoin on virrannut halki aikakausien neljänneltätoista vuosisadalta lähtien. Wycliffe hyväksyi Pyhät Kirjoitukset horjumattomassa uskossa Jumalan tahdon inspiroituna ilmoituksena, riittävänä uskon ja elämän ohjeena. Hänet oli kasvatettu pitämään Rooman kirkkoa jumalallisena, erehtymättömänä auktoriteettina ja vastaanottamaan tuhatvuotisen vakiintuneen opetuksen ja tavat kyselemättömällä kunnioituksella; mutta hän kääntyi pois tästä kaikesta kuullakseen Jumalan pyhää sanaa. Tätä auktoriteettia hän kehotti kansaa tunnustamaan. Sen sijaan, että kirkko puhuisi paavin kautta, hän julisti ainoaksi todelliseksi auktoriteetiksi Jumalan äänen, joka puhuu Hänen sanansa kautta. Ja hän opetti paitsi, että Raamattu on Jumalan tahdon täydellinen ilmoitus, myös että Pyhä Henki on sen ainoa tulkitsija ja että jokaisen ihmisen tulee sen opetuksia tutkimalla oppia itse tuntemaan velvollisuutensa. Näin hän käänsi ihmisten mielet pois paavista ja Rooman kirkosta Jumalan sanaan.

> “Wycliffe was one of the greatest of the Reformers. In breadth of intellect, in clearness of thought, in firmness to maintain the truth, and in boldness to defend it, he was equaled by few who came after him. Purity of life, unwearying diligence in study and in labor, incorruptible integrity, and Christlike love and faithfulness in his ministry, characterized the first of the Reformers. And this notwithstanding the intellectual darkness and moral corruption of the age from which he emerged.

> Wycliffe oli yksi uskonpuhdistajista suurimmista. Älyn laajuudessa, ajatuksen selkeydessä, lujuudessa totuuden säilyttämisessä ja rohkeudessa sen puolustamisessa harvat hänen jälkeensä tulleet ylsivät hänen vertaisikseen. Elämän puhtaus, väsymätön ahkeruus opiskelussa ja työssä, lahjomaton rehellisyys sekä Kristuksen kaltainen rakkaus ja uskollisuus hänen palvelutyössään olivat tunnusomaisia ensimmäiselle uskonpuhdistajista. Ja tämä siitä huolimatta, että hän nousi esiin aikakaudesta, jota leimasivat älyllinen pimeys ja moraalinen turmeltuneisuus.

> “The character of Wycliffe is a testimony to the educating, transforming power of the Holy Scriptures. It was the Bible that made him what he was. The effort to grasp the great truths of revelation imparts freshness and vigor to all the faculties. It expands the mind, sharpens the perceptions, and ripens the judgment. The study of the Bible will ennoble every thought, feeling, and aspiration as no other study can. It gives stability of purpose, patience, courage, and fortitude; it refines the character and sanctifies the soul. An earnest, reverent study of the Scriptures, bringing the mind of the student in direct contact with the infinite mind, would give to the world men of stronger and more active intellect, as well as of nobler principle, than has ever resulted from the ablest training that human philosophy affords. ‘The entrance of Thy words,’ says the psalmist, ‘giveth light; it giveth understanding.’ Psalm 119:130.” The Great Controversy, 93, 94.

> ”Wycliffen luonne on todistus Pyhien Kirjoitusten kasvattavasta ja muuttavasta voimasta. Raamattu teki hänestä sen, mikä hän oli. Pyrkimys käsittää ilmoituksen suuret totuudet antaa tuoreutta ja voimaa kaikille kyvyille. Se laajentaa mieltä, terävöittää havaintokykyä ja kypsyttää arvostelukykyä. Raamatun tutkiminen jalostaa jokaisen ajatuksen, tunteen ja pyrkimyksen tavalla, johon mikään muu tutkimus ei pysty. Se antaa tarkoituksen lujuutta, kärsivällisyyttä, rohkeutta ja kestävyyttä; se hienostaa luonnetta ja pyhittää sielun. Vakava, kunnioittava Kirjoitusten tutkiminen, joka saattaa tutkijan mielen välittömään kosketukseen äärettömän mielen kanssa, antaisi maailmalle miehiä, joiden äly olisi voimakkaampi ja toimeliaampi sekä periaatteet jalommat kuin mitä ihmisen filosofian tarjoaman etevimmänkään koulutuksen tuloksena on koskaan saavutettu. ’Sinun sanojesi avautuminen’, sanoo psalmista, ’antaa valon, se antaa ymmärrystä.’ Psalmi 119:130.” Suuri taistelu, 93, 94.

Following the testimony concerning John Wycliffe in The Great Controversy, Sister White provides a list of faithful reformers (waymarks), that ultimately reaches the reformer John Knox. She identifies a significant question posed to John Knox from Mary the Queen of Scotland.

John Wycliffeä koskevan todistuksen jälkeen teoksessa Suuri taistelu sisar White esittää luettelon uskollisista uskonpuhdistajista (tienviitoista), joka lopulta ulottuu uskonpuhdistaja John Knoxiin asti. Hän tuo esiin merkittävän kysymyksen, jonka Skotlannin kuningatar Maria esitti John Knoxille.

> “John Knox had turned away from the traditions and mysticisms of the church, to feed upon the truths of God’s Word, and the teaching of Wishart had confirmed his determination to forsake the communion of Rome, and join himself to the persecuted reformers. . . .

> ”John Knox oli kääntynyt pois kirkon perinnäissäännöistä ja mystiikasta ravitakseen itseään Jumalan sanan totuuksilla, ja Wishartin opetus oli vahvistanut hänen päätöstään hylätä Rooman yhteys ja liittyä vainottujen uskonpuhdistajien joukkoon....”

> “When brought face to face with the queen of Scotland, in whose presence the zeal of many a leader of the Protestants had abated, John Knox bore unswerving witness for the truth. He was not to be won by caresses; he quailed not before threats. The queen charged him with heresy. He had taught the people to receive a religion prohibited by the State, she declared, and had thus transgressed God’s command enjoining subjects to obey their princes. Knox answered firmly:—‘As right religion received neither its origin nor its authority from princes, but from the eternal God alone, so are not subjects bound to frame their religion according to the tastes of their princes. For oft it is that princes, of all others, are the most ignorant of God’s true religion. If all the seed of Abraham had been of the religion of Pharaoh, whose subjects they long were, I pray you, madam, what religion would there have been in the world? And if all in the days of the apostles had been of the religion of the Roman emperors, I pray you, madam, what religion would there have been now upon the earth? … And so, madam, you may perceive that subjects are not bound to the religion of their princes, although they are commanded to give them reverence.’

> ”Kun hänet tuotiin kasvoista kasvoihin Skotlannin kuningattaren eteen, jonka läsnä ollessa niin monen protestanttisten johtajien innostus oli laimentunut, John Knox todisti horjumattomasti totuuden puolesta. Häntä ei voitu voittaa hyväilyin; hän ei säikähtänyt uhkauksia. Kuningatar syytti häntä harhaopista. Hän oli opettanut kansaa omaksumaan uskonnon, jonka valtio oli kieltänyt, hän julisti, ja oli siten rikkonut Jumalan käskyä, joka velvoittaa alamaiset tottelemaan ruhtinaitaan. Knox vastasi lujasti:—‘Koska oikea uskonto ei ole saanut alkuperäänsä eikä arvovaltaansa ruhtinailta, vaan yksin iankaikkiselta Jumalalta, niin eivät alamaisetkaan ole velvollisia muovaamaan uskontoaan ruhtinaittensa mieltymysten mukaiseksi. Sillä usein juuri ruhtinaat ovat kaikista muista tietämättömimpiä Jumalan todellisesta uskonnosta. Jos koko Aabrahamin siemen olisi ollut faraon uskonnon kannalla, jonka alamaisia he kauan olivat, niin sanokaahan, rouva, mitä uskontoa maailmassa silloin olisi ollut? Ja jos kaikki apostolien päivinä olisivat olleet Rooman keisarien uskonnon kannalla, niin sanokaahan, rouva, mitä uskontoa nyt olisi maan päällä? … Niinpä, rouva, voitte käsittää, että alamaiset eivät ole sidotut ruhtinaittensa uskontoon, vaikka heitä käsketäänkin osoittamaan heille kunnioitusta.’

> “Said Mary, ‘You interpret the Scripture in one way, and they [the Romish teachers] interpret it in another; whom shall I believe, and who shall be judge?’

> Maria sanoi: ”Te tulkitsette Raamattua yhdellä tavalla, ja he [roomalaiset opettajat] tulkitsevat sitä toisella; ketä minun tulee uskoa, ja kuka on oleva tuomari?”

> “‘You shall believe God, who plainly speaketh in his Word,’ answered the reformer; ‘and farther than the Word teaches you, ye shall believe neither the one nor the other. The Word of God is plain in itself, and if in any one place there be obscurity, the Holy Ghost, who never is contrary to himself, explains the same more clearly in other places, so that there can remain no doubt but unto such as are obstinately ignorant.’ Such were the truths that the fearless reformer, at the peril of his life, spoke in the ear of royalty. With the same undaunted courage he kept to his purpose, praying and fighting the battles of the Lord, until Scotland was free from popery.” The Great Controversy, 250, 251.

> ”’Teidän tulee uskoa Jumalaa, joka puhuu selvästi Sanassaan’, vastasi uskonpuhdistaja; ’ja pidemmälle kuin Sana teitä opettaa, älkää uskoko kumpaakaan, älkää toista älkääkä toista. Jumalan Sana on itsessään selvä, ja jos jossakin kohdassa on hämäryyttä, Pyhä Henki, joka ei milloinkaan ole ristiriidassa itsensä kanssa, selittää saman selvemmin toisissa kohdissa, niin ettei epäilystä voi jäädä muille kuin niille, jotka ovat itsepintaisen tietämättömiä.’ Tällaisia olivat ne totuudet, jotka peloton uskonpuhdistaja henkensä uhalla lausui kuninkaallisten korviin. Samalla lannistumattomalla rohkeudella hän piti kiinni tarkoituksestaan, rukoillen ja taistellen Herran taisteluita, kunnes Skotlanti vapautui paavikunnasta.” Suuri taistelu, 250, 251.

The interaction between the reformer and the queen highlights the third thread in the reformation history that identifies Satan’s effort to counterfeit the Bible, the reformers and the methodology of biblical study. John’s answer to the Queen was that the correct methodology is “historicism” which is premised upon a line of prophetic history being explained by the Holy Spirit with another line of prophetic history.

Uudistajan ja kuningattaren välinen vuorovaikutus tuo esiin uskonpuhdistuksen historian kolmannen juonteen, joka osoittaa Saatanan pyrkimyksen väärentää Raamattu, uskonpuhdistajat ja raamatullisen tutkimuksen metodologia. Johanneksen vastaus kuningattarelle oli, että oikea metodologia on ”historiallisuus”, joka perustuu siihen, että Pyhä Henki selittää yhden profeetallisen historian linjan toisella profeetallisen historian linjalla.

The light had been opened in the darkness. Wycliffe and the early reformers all the way through the Millerite history employed a method of biblical study labelled “historicism.” The history of the biblical method of Bible study is often overlooked, but is essential to recognize if one truly will see the significance of the rules of prophetic interpretation adopted by Miller and thereafter by Future for America.

Valo oli avattu pimeydessä. Wycliffe ja varhaiset uskonpuhdistajat aina milleriläisliikkeen historiaan saakka käyttivät raamatuntutkimuksen menetelmää, jota kutsutaan ”historismiksi”. Tämän raamatullisen raamatuntutkimusmenetelmän historia jää usein huomiotta, mutta sen tunnistaminen on olennaisen tärkeää, jos todella tahtoo nähdä niiden profeetallisen tulkinnan sääntöjen merkityksen, jotka Miller omaksui ja joita Future for America sen jälkeen on omaksunut.

There are only two churches Sister White identifies as God’s denominated people. That being ancient Israel and the Seventh-day Adventist church.

On vain kaksi seurakuntaa, jotka sisar White yksilöi Jumalan nimetyksi kansaksi: muinainen Israel ja seitsemännen päivän adventistikirkko.

> “The reasons why we are denominated people of God are to be repeated and repeated. Deuteronomy 4:1–13” Manuscript Releases, volume 8, 426.

> ”Syyt siihen, miksi meitä kutsutaan Jumalan kansaksi, on toistettava yhä uudelleen ja uudelleen. 5. Mooseksen kirja 4:1–13” Manuscript Releases, osa 8, 426.

The church of the apostles,’ the church in the wilderness during the papal darkness were never called God’s denominated people, for the term (meaning to be named) represents a church that is given the responsibility of being the depositaries of God’s law, and with Adventism they were also to be the depositaries of God’s prophetic truths.

Apostolien seurakuntaa ja seurakuntaa erämaassa paavillisen pimeyden aikana ei koskaan kutsuttu Jumalan nimikkokansaksi, sillä termi (merkitykseltään nimetyksi tuleminen) tarkoittaa seurakuntaa, jolle annetaan vastuu olla Jumalan lain haltija, ja adventismin myötä heidän tuli olla myös Jumalan profeetallisten totuuksien haltijoita.

> “God has called His church in this day, as He called ancient Israel, to stand as a light in the earth. By the mighty cleaver of truth, the messages of the first, second, and third angels, He has separated them from the churches and from the world to bring them into a sacred nearness to Himself. He has made them the depositaries of His law and has committed to them the great truths of prophecy for this time. Like the holy oracles committed to ancient Israel, these are a sacred trust to be communicated to the world. The three angels of Revelation 14 represent the people who accept the light of God’s messages and go forth as His agents to sound the warning throughout the length and breadth of the earth.” Testimonies, volume 5, 455.

> ”Jumala on kutsunut seurakuntansa näinä päivinä, niin kuin Hän kutsui muinaisen Israelin, seisomaan valona maan päällä. Totuuden väkevällä halkaisijalla, ensimmäisen, toisen ja kolmannen enkelin sanomilla, Hän on erottanut heidät kirkoista ja maailmasta saattaakseen heidät pyhään läheisyyteen itsensä kanssa. Hän on tehnyt heistä lakinsa haltijoita ja uskonut heille tätä aikaa koskevat profetian suuret totuudet. Samoin kuin muinaiselle Israelille uskottiin pyhät ilmoitukset, nämä ovat pyhä talletus, joka on välitettävä maailmalle. Ilmestyskirjan 14. luvun kolme enkeliä edustavat sitä kansaa, joka ottaa vastaan Jumalan sanomien valon ja lähtee Hänen välikappaleinaan kuuluttamaan varoitusta kautta maan pituuden ja leveyden.” Testimonies, 5. osa, 455.

William Miller represented the chosen messenger to open God’s prophetic truths, and when those truths led a people to the open door of the Most Holy Place in 1844, God then opened up the law of God. Wycliffe is a waymark in opening up the Bible and producing the beginnings of the Protestant Reformation, but he is also a waymark of God’s work to establish “the great truths of prophecy.” John Wycliffe was the morning star identified in the history of the twelve-hundred and sixty year rule of the papacy. His work began in the fourteenth century, then in the seventeenth century another waymark of that prophetic line was the production of the King James Bible in 1611. On that line we ultimately reach the waymark of Miller’s rules of prophetic interpretation. Miller is a waymark in that line of truth, and so are his rules. His rules give witness to a waymark at the end of Adventism represented by the publication of Prophetic Keys.

William Miller edusti valittua sanansaattajaa avaamaan Jumalan profeetalliset totuudet, ja kun nuo totuudet johtivat kansan kaikkeinpyhimmän avoimelle ovelle vuonna 1844, Jumala avasi silloin Jumalan lain. Wycliffe on tienviitta Raamatun avaamisessa ja protestanttisen uskonpuhdistuksen alkuvaiheiden synnyttämisessä, mutta hän on myös tienviitta Jumalan työssä vahvistaa ”profetian suuret totuudet”. John Wycliffe oli aamutähti, joka tunnistetaan paavinvallan tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen vuoden hallituskauden historiassa. Hänen työnsä alkoi neljännellätoista vuosisadalla, ja sitten seitsemännellätoista vuosisadalla tuon profeetallisen linjan toinen tienviitta oli King James -Raamatun julkaiseminen vuonna 1611. Tuolla linjalla saavumme lopulta Millerin profeetallisen tulkinnan sääntöjen tienviittaan. Miller on tienviitta tuossa totuuden linjassa, ja niin ovat myös hänen sääntönsä. Hänen sääntönsä todistavat adventismin lopussa olevasta tienviitasta, jota edustaa Prophetic Keys -julkaisu.

If we do not understand that Miller’s rules were a waymark in a line of prophetic history representing the work to preserve the original and correct texts of the Bible and also the work of the opening up the true understanding of the Bible, which required that the reformers were led to understand and employ the sacred methodology of study called “historicism,” we lack the information necessary to recognize prophetic truths associated with the work of presenting and preserving the light of the third angel at the end of Adventism. For this reason, it is important to take a small survey of that line of history.

Ellemme ymmärrä, että Millerin säännöt olivat tienviitta profeetallisen historian linjassa, joka edusti sekä työtä Raamatun alkuperäisten ja oikeiden tekstien säilyttämiseksi että työtä Raamatun todellisen ymmärryksen avaamiseksi, mikä edellytti, että uskonpuhdistajat johdatettiin ymmärtämään ja käyttämään pyhää tutkimusmenetelmää, jota kutsutaan ”historismiksi”, meiltä puuttuu se tieto, joka on välttämätön adventismin lopussa kolmannen enkelin valon esittämiseen ja säilyttämiseen liittyvien profeetallisten totuuksien tunnistamiseksi. Tästä syystä on tärkeää tarkastella lyhyesti tuota historian linjaa.

The only genuine definition of the word “Protestant” is to protest Rome. If a church ceases to protest Rome, it is no longer Protestant and it then becomes a daughter of Rome, as did the Protestants who rejected the first angel’s message. The premier understanding that became the “motto” of the Protestants that came out of the Catholic church was “the Bible and the Bible alone.” Yet history attests to the fact that the Bible needed to be rightly divided.

Sanan ”protestantti” ainoa todellinen määritelmä on protestoida Roomaa vastaan. Jos kirkko lakkaa protestoimasta Roomaa vastaan, se ei enää ole protestanttinen, vaan siitä tulee Rooman tytär, kuten kävi niille protestanteille, jotka hylkäsivät ensimmäisen enkelin sanoman. Se ensisijainen käsitys, josta tuli katolisesta kirkosta lähteneiden protestanttien ”tunnuslause”, oli ”Raamattu ja ainoastaan Raamattu”. Kuitenkin historia todistaa sen tosiasian, että Raamattua tuli oikein jakaa.

> Study to show thyself approved unto God, a workman that needeth not to be ashamed, rightly dividing the word of truth. But shun profane and vain babblings: for they will increase unto more ungodliness. 2 Timothy 2:15, 16.

> Pyri osoittautumaan Jumalalle kelpaavaksi, työntekijäksi, jonka ei tarvitse hävetä, joka jakaa oikein totuuden sanan. Mutta vältä epäpyhiä ja turhia jaarituksia, sillä ne vievät yhä pitemmälle jumalattomuuteen. 2. Timoteukselle 2:15, 16.

The method of biblical study that the Protestants were led to use in their efforts to rightly divide the word of truth is “historicism.” That method was a specific and serious target for Satan to attack, and attack he did.

Raamatuntutkimuksen menetelmä, jonka käyttöön protestantit johdatettiin heidän pyrkimyksissään oikein jakaa totuuden sanaa, on ”historismi”. Tämä menetelmä oli Saatanan hyökkäyksen nimenomainen ja vakava kohde, ja siihen hän myös hyökkäsi.

> “We should know for ourselves what constitutes Christianity, what is truth, what is the faith that we have received, what are the Bible rules—the rules given us from the highest authority.” The 1888 Materials, 403.

> ”Meidän tulisi itse tietää, mistä kristinusko muodostuu, mikä on totuus, mikä on se usko, jonka olemme vastaanottaneet, mitkä ovat Raamatun säännöt — ne säännöt, jotka on annettu meille korkeimmalta auktoriteetilta.” The 1888 Materials, 403.

The undermining of the biblical methodology used by the Reformers all the way to and including William Miller is specifically identified as beginning in the fifteenth century with a Jesuit scholar named Francisco Ribera (1537–1591), who is credited with popularizing the futurist interpretation. He wrote a commentary on the book of Revelation that proposed a futuristic interpretation of the prophecies, distancing them from the historical context. Ribera invented this methodology for the purpose of resisting the truth which the methodology of historicism always produced. That truth was that the pope of Rome is the antichrist of Bible prophecy.

Raamatullisen metodologian horjuttamisen, jota uskonpuhdistajat käyttivät aina William Milleriin asti ja hänet mukaan luettuna, katsotaan alkaneen nimenomaisesti viidennellätoista vuosisadalla jesuiittatutkijasta nimeltä Francisco Ribera (1537–1591), jolle annetaan tunnustus futuristisen tulkinnan tunnetuksi tekemisestä. Hän kirjoitti Ilmestyskirjasta selitysteoksen, jossa hän esitti profetioista futuristisen tulkinnan ja irrotti ne niiden historiallisesta asiayhteydestä. Ribera loi tämän metodologian tarkoituksenaan vastustaa sitä totuutta, jonka historismin metodologia aina tuotti. Tuo totuus oli, että Rooman paavi on Raamatun profetian antikristus.

In the seventeenth and eighteenth centuries it can be documented that Protestantism knew that Ribera’s false methodology was satanic and unsound. The Protestants in that history wrote books and tracts opposing the “profane and vain babblings” of the Jesuit scholar. But in 1909, the Trojan horse, the Scofield Reference Bible was published, and the references inserted into the footnotes of the Bible were based upon the teachings of Ribera and another Jesuit named Manuel Lacunza (1731–1801). Lacunza wrote under the pen name Juan Josafat Ben-Ezra, and published a book titled The Coming of the Messiah in Glory and Majesty. As Ribera before him, the book was a direct attack upon the fulfillment of the prophecies in the book of Revelation.

On asiakirjoin osoitettavissa, että seitsemännellätoista ja kahdeksannellatoista vuosisadalla protestantismi tiesi Riberaan väärän metodologian olevan saatanallinen ja kestämätön. Tuon historian protestantit kirjoittivat kirjoja ja traktaatteja vastustaakseen jesuiittatutkijan ”epäpyhiä ja tyhjiä jaarituksia”. Mutta vuonna 1909 julkaistiin Troijan hevonen, Scofield Reference Bible, ja Raamatun alaviitteisiin lisätyt viittaukset perustuivat Riberaan opetuksiin sekä toisen jesuiitan, Manuel Lacunzan (1731–1801), oppeihin. Lacunza kirjoitti salanimellä Juan Josafat Ben-Ezra ja julkaisi kirjan nimeltä Messiaan tuleminen kirkkaudessa ja majesteettisuudessa. Riberaan tavoin ennen häntä kirja oli suora hyökkäys Ilmestyskirjan profetioiden täyttymyksen kimppuun.

Satan knew the message he needed to cloud with confusion was the final warning message that comes from the book of Revelation. Incorporating the profane and vain babblings of the two Jesuit priests into the references within the Scofield Reference Bible allowed Satan to lead apostate Protestants into accepting the Jesuit methodologies, thus blinding them to the truth. Satan accomplished by introducing several Catholic prophetic models which removed the possibility to clearly identify who the antichrist of Bible prophecy is. It was not a difficult deception for Satan, for the Protestants had already returned to the Roman church with their rejection of Miller’s message in 1843.

Saatana tiesi, että sanoma, joka hänen oli hämärrytettävä sekaannuksella, oli viimeinen varoitussanoma, joka tulee Ilmestyskirjasta. Sisällyttämällä kahden jesuiittapapin epäpyhät ja turhat puheet Scofield Reference Bible -raamatun viitteisiin Saatana saattoi johtaa luopuneet protestantit hyväksymään jesuiittojen menetelmät ja näin sokaista heidät totuudelta. Saatana saavutti tämän tuomalla esiin useita katolisia profeetallisia malleja, jotka poistivat mahdollisuuden tunnistaa selvästi, kuka on Raamatun profetian antikristus. Tämä petos ei ollut Saatanalle vaikea, sillä protestantit olivat jo palanneet Rooman kirkon yhteyteen hylätessään Millerin sanoman vuonna 1843.

There have been several books and articles published through the years that document Satan’s attack upon the Bible, that began in the first few centuries after Christ was crucified. That attack reached a point where counterfeit manuscripts were introduced to produce counterfeit Bibles. Satan also attacked the reformers that were raised up to uphold God’s word while they lived and even after those Reformers died.

Vuosien varrella on julkaistu useita kirjoja ja artikkeleita, jotka dokumentoivat Saatanan hyökkäystä Raamattua vastaan; hyökkäystä, joka alkoi ensimmäisinä vuosisatoina Kristuksen ristiinnaulitsemisen jälkeen. Tämä hyökkäys eteni siihen pisteeseen, että väärennettyjä käsikirjoituksia tuotiin esiin väärennettyjen Raamattujen aikaansaamiseksi. Saatana hyökkäsi myös niiden uskonpuhdistajien kimppuun, jotka oli nostettu puolustamaan Jumalan sanaa heidän eläessään ja vielä senkin jälkeen, kun nuo uskonpuhdistajat olivat kuolleet.

Just consider how modern Seventh-day Adventist historians and theologians treat the subject of William Miller. It is as if they dug up his bones and cast them into the Mississippi River.

Ajatelkaa vain, kuinka nykyajan seitsemännen päivän adventistiset historioitsijat ja teologit käsittelevät William Millerin aihetta. Ikään kuin he olisivat kaivaneet esiin hänen luunsa ja heittäneet ne Mississippi-jokeen.

> “William Miller was disturbing Satan’s kingdom, and the arch-enemy sought not only to counteract the effect of the message, but to destroy the messenger himself. As Father Miller made a practical application of Scripture truth to the hearts of his hearers, the rage of professed Christians was kindled against him, even as the anger of the Jews was excited against Christ and his apostles. Church-members stirred up the baser classes, and upon several occasions enemies plotted to take his life as he should leave the place of meeting. But holy angels were in the throng, and one of these, in the form of a man, took the arm of this servant of the Lord, and led him in safety from the angry mob. His work was not yet done, and Satan and his emissaries were disappointed in their purpose.” Spirit of Prophecy, volume 4, 219.

> ”William Miller järkytti saatanan valtakuntaa, ja päävihollinen ei pyrkinyt ainoastaan tekemään sanoman vaikutusta tyhjäksi, vaan myös tuhoamaan itse sanansaattajan. Kun isä Miller sovelsi käytännöllisesti Raamatun totuutta kuulijoidensa sydämiin, nimikristittyjen viha syttyi häntä vastaan, aivan kuten juutalaisten viha kiihtyi Kristusta ja hänen apostolejaan vastaan. Seurakuntien jäsenet yllyttivät alhaisempia kansankerroksia, ja useissa tapauksissa viholliset juonittelivat riistääkseen häneltä hengen hänen poistuessaan kokouspaikalta. Mutta pyhät enkelit olivat väkijoukossa, ja yksi heistä, miehen hahmossa, tarttui tämän Herran palvelijan käsivarteen ja johdatti hänet turvassa pois vihaisan väkijoukon keskeltä. Hänen työnsä ei ollut vielä tehty, ja saatana lähettiläineen joutui pettymään aikomuksessaan.” Spirit of Prophecy, osa 4, 219.

Look at how those same two categories of Adventism (theologians and historians) have downplayed and covered up the validity of the rules of Miller, which Sister White informs us will be used by all who actually proclaim the three angel’s messages.

Katsokaa, kuinka nuo samat kaksi adventismin ryhmää (teologit ja historioitsijat) ovat vähätelleet ja peitelleet Millerin sääntöjen pätevyyttä, joiden käyttävän kaikki ne, jotka sisar White’n mukaan todella julistavat kolmen enkelin sanomat.

> “Those who are engaged in proclaiming the third angel’s message are searching the Scriptures upon the same plan that Father Miller adopted. In the little book entitled Views of the Prophecies and Prophetic Chronology, Father Miller gives the following simple but intelligent and important rules for Bible study and interpretation:—

> ”Ne, jotka julistavat kolmannen enkelin sanomaa, tutkivat Raamattua saman suunnitelman mukaisesti, jonka isä Miller omaksui. Pienessä kirjassa, jonka nimi on Views of the Prophecies and Prophetic Chronology, isä Miller esittää seuraavat yksinkertaiset mutta älykkäät ja tärkeät säännöt Raamatun tutkimista ja tulkintaa varten:—

> “[Rules one through five quoted.]

> ”[Säännöt yhdestä viiteen lainattuina.]”

> “The above is a portion of these rules; and in our study of the Bible we shall all do well to heed the principles set forth.” Review and Herald, November 25, 1884.

> ”Edellä oleva on osa näitä sääntöjä; ja Raamatun tutkimisessamme meidän kaikkien on hyvä ottaa vaarin esitetyistä periaatteista.” Review and Herald, 25. marraskuuta 1884.

Without reviewing the three threads of the line of prophetic history associated with the development and establishment of God’s Word it is impossible to see the significance of a major testimony to uphold William Miller as the messenger that was typified by Elijah in his presentation of the message, and as Moses in the promise of Miller being raised up in the resurrection of the righteous, and as Elisha in his willingness to leave his farm and serve the Elijah message. Sister White identifies all three of the biblical heroes as typifying William Miller, who is now treated by modern Adventist theologians and historians as if he was simply some “poor farm boy” from the eighteenth century.

Ilman että tarkastellaan uudelleen niitä kolmea profeetallisen historian juonnetta, jotka liittyvät Jumalan Sanan kehitykseen ja vahvistamiseen, on mahdotonta nähdä sen merkittävän todistuksen merkitystä, joka pitää yllä William Milleriä sanansaattajana, jota hänen sanomansa esittämisessä esikuvasi Elia, ja Mooseksena siinä lupauksessa, että Miller herätetään vanhurskaiden ylösnousemuksessa, ja Elisana hänen halukkuudessaan jättää maatilansa ja palvella Elian sanomaa. Sisär White osoittaa kaikkien kolmen raamatullisen sankarin olevan William Millerin esikuvia, vaikka nykyajan adventistiteologit ja -historioitsijat kohtelevat häntä nyt ikään kuin hän olisi ollut vain jokin ”köyhä maalaipoika” kahdeksanneltatoista vuosisadalta.

William Tyndale was one of the many reformers raised up in this line of prophetic history. If I might say it this way, his ‘mission statement’ against the pope’s ambassadors he interacted with was, “I will cause the boy that drives the plow to know more of the Scriptures than you do.” William Miller was the farm boy, who drove the plow and fulfilled Tyndale’s prophecy.

William Tyndale oli yksi niistä monista uskonpuhdistajista, jotka herätettiin tässä profeetallisen historian linjassa. Jos saan sanoa asian näin, hänen ”toiminta-ajatuksensa” niitä paavin lähettiläitä vastaan, joiden kanssa hän oli tekemisissä, kuului: ”Minä saatan pojan, joka ajaa auraa, tuntemaan Raamatun kirjoituksia enemmän kuin te.” William Miller oli tuo maatilan poika, joka ajoi auraa ja täytti Tyndalen profetian.

This introduction has been greatly simplified in terms of all the history that could be brought to bear in support of what we have presented up until now. We will now consider some signatures of Alpha and Omega in order to lead back to the consideration of Miller as a waymark and a messenger.

Tätä johdantoa on suuresti yksinkertaistettu kaiken sen historian osalta, jota voitaisiin esittää tueksi sille, mitä olemme tähän asti esittäneet. Tarkastelemme nyt joitakin Alfan ja Omegan tunnusmerkkejä johdattaaksemme takaisin Millerin tarkasteluun tienviittana ja sanansaattajana.

The book of Daniel is the beginning of a book that consists of two books. The end of that book is the book of Revelation. Though they are two distinct books, together they represent one book.

Danielin kirja on alku kirjalle, joka koostuu kahdesta kirjasta. Tämän kirjan loppu on Ilmestyskirja. Vaikka ne ovat kaksi erillistä kirjaa, yhdessä ne muodostavat yhden kirjan.

Years ago, I had a public interaction with a well-known Seventh-day Adventist theologian who worked at the Biblical Research Institute of the General Conference of the Seventh-day Adventist Church. The theologian was attempting to correct my understanding of the last six verses of Daniel eleven, and also my understanding of the “daily” in the book of Daniel. In our interaction which took place over a period of time, for it consisted of his producing an article which I responded to, which he then answered back, and then of course I returned my thoughts, and so on and so forth. In the interaction he informed me that in the committee he worked in at the General Conference, he was considered the expert on the book of Daniel, and that a coworker of his was considered the resident expert on the book of Revelation. In our interactions he did not want to address points in the book of Revelation, but rather refer them to his colleague. He wanted to keep the discussion in the book of Daniel alone.

Vuosia sitten kävin julkisen keskustelun erään tunnetun seitsemännen päivän adventistiteologin kanssa, joka työskenteli Seitsemännen päivän adventtikirkon pääkonferenssin Raamatullisen tutkimuksen instituutissa. Teologi pyrki oikaisemaan käsitystäni Danielin kirjan yhdentoista luvun kuudesta viimeisestä jakeesta sekä käsitystäni Danielin kirjan ”jokapäiväisestä”. Keskustelumme, joka jatkui jonkin aikaa, koostui siitä, että hän laati artikkelin, johon minä vastasin, minkä jälkeen hän vastasi takaisin, ja sitten luonnollisesti minä esitin jälleen omat ajatukseni, ja niin edelleen. Tässä keskustelussa hän ilmoitti minulle, että siinä pääkonferenssin toimikunnassa, jossa hän työskenteli, häntä pidettiin Danielin kirjan asiantuntijana ja että erästä hänen työtoveriaan pidettiin Ilmestyskirjan varsinaisena asiantuntijana. Keskusteluissamme hän ei halunnut käsitellä Ilmestyskirjaan liittyviä kohtia, vaan siirtää ne kollegansa vastattaviksi. Hän halusi rajata keskustelun yksinomaan Danielin kirjaan.

Sister White is clear that Daniel and Revelation are one book. At that level they represent the Bible, which is one book made up of two books, the old and the new. Sister White also comments on the Jewish church, that only considers the old book to be the one book, and she also comments on those who disregard the old book for they only understand or are only willing to understand the new book. Her inspired testimony is that if you only accept the new, then you reject the old, and vice versa. For the theologian to claim he was the expert of Daniel, but not of Revelation is repeating the Jewish concept of only accepting the Old Testament, and we know where that narrow view led the Jews. Taking either side of the issue; accepting the old and not the new, or accepting new, but not the old is to reject the entire testimony.

Sis. White ilmaisee selvästi, että Daniel ja Ilmestyskirja ovat yksi kirja. Sillä tasolla ne edustavat Raamattua, joka on yksi kirja ja joka koostuu kahdesta kirjasta, vanhasta ja uudesta. Sis. White huomauttaa myös juutalaisesta kirkosta, joka pitää vain vanhaa kirjaa yhtenä kirjana, ja hän huomauttaa myös niistä, jotka sivuuttavat vanhan kirjan, sillä he ymmärtävät tai ovat halukkaita ymmärtämään vain uuden kirjan. Hänen innoitettu todistuksensa on, että jos hyväksyt vain uuden, hylkäät vanhan, ja päinvastoin. Teologin väite, että hän oli Danielin asiantuntija mutta ei Ilmestyskirjan, toistaa juutalaisen käsityksen, jonka mukaan hyväksytään vain Vanha testamentti, ja me tiedämme, mihin tuo ahdas näkemys juutalaiset johti. Kummankin puolen ottaminen tässä kysymyksessä — vanhan hyväksyminen mutta ei uuden, tai uuden hyväksyminen mutta ei vanhan — merkitsee koko todistuksen hylkäämistä.

> “The Saviour inquired of his disciples if they understood these things. They answered, ‘Yea, Lord. Then said he unto them, Therefore every scribe which is instructed unto the kingdom of Heaven is like unto a man that is an householder, which bringeth forth out of his treasure things new and old.’ In this parable, Jesus presented before his disciples the responsibility of those whose work it is to give to the world the light which they have received from him. The Old Testament was all the Scripture then in existence; but it was not written merely for the ancients; it was for all ages and for all people. Jesus would have the teachers of his doctrine diligently search the Old Testament for that light which establishes his identity as the Messiah foretold in prophecy, and reveals the nature of his mission to the world. The Old and the New Testament are inseparable, for both are the teachings of Christ. The doctrine of the Jews, who accept only the Old Testament, is not unto salvation, since they reject the Saviour whose life and ministry was a fulfillment of the law and the prophecies. And the doctrine of those who discard the Old Testament is not unto salvation, because it rejects that which is direct testimony of Christ. Skeptics begin with discounting upon the Old Testament, and it takes but another step to deny the validity of the New, and thus both are rejected.

> ”Vapahtaja kysyi opetuslapsiltaan, ymmärsivätkö he nämä asiat. He vastasivat: ’Kyllä, Herra.’ Silloin hän sanoi heille: ’Sen tähden jokainen kirjanoppinut, joka on opetettu taivasten valtakuntaa varten, on isännän kaltainen mies, joka tuo varastostaan esiin uutta ja vanhaa.’ Tässä vertauksessa Jeesus asetti opetuslastensa eteen niiden vastuun, joiden tehtävänä on antaa maailmalle se valo, jonka he ovat häneltä saaneet. Vanha testamentti oli tuolloin kaikki olemassa oleva Raamattu; mutta sitä ei kirjoitettu ainoastaan muinaisille, vaan kaikkia aikakausia ja kaikkia ihmisiä varten. Jeesus tahtoo, että hänen oppinsa opettajat uutterasti tutkivat Vanhaa testamenttia löytääkseen siitä sen valon, joka vahvistaa hänen henkilöllisyytensä profetioissa ennustettuna Messiaana ja ilmaisee hänen tehtävänsä luonteen maailmaa kohtaan. Vanha ja Uusi testamentti ovat erottamattomat, sillä molemmat ovat Kristuksen opetusta. Niiden juutalaisten oppi, jotka hyväksyvät ainoastaan Vanhan testamentin, ei johda pelastukseen, koska he hylkäävät Vapahtajan, jonka elämä ja palvelutyö oli lain ja profetioiden täyttymys. Eikä niidenkään oppi, jotka hylkäävät Vanhan testamentin, johda pelastukseen, sillä se torjuu sen, mikä on suoraa todistusta Kristuksesta. Skeptikot alkavat väheksymällä Vanhaa testamenttia, ja vain yksi lisäaskel riittää Uudenkin pätevyyden kieltämiseen, ja näin molemmat hylätään.”

> “The Jews have little influence over the Christian world in showing them the importance of the commandments, including the binding law of the Sabbath, because in bringing forth the old treasures of truth, they throw aside the new ones in the personal teachings of Jesus. On the other hand, the strongest reason why Christians fail to influence the Jews to accept the teachings of Christ as the language of divine wisdom, is because, in bringing forth the treasures of his word, they treat with contempt the riches of the Old Testament, which are the earlier teachings of the Son of God, through Moses. They reject the law proclaimed from Sinai, and the Sabbath of the fourth commandment, instituted in the garden of Eden. But the minister of the gospel, who follows the teachings of Christ, will gain a thorough knowledge of both the Old and the New Testament, that he may present them in their true light to the people an inseparable whole—the one depending upon and illuminating the other. Thus, as Jesus instructed his disciples, they will bring forth from their treasure ‘things new and old.’” Spirit of Prophecy, volume 2, 255.

> ”Juutalaisilla on vain vähän vaikutusvaltaa kristilliseen maailmaan siinä, että he osoittaisivat sille käskyjen, mukaan lukien sapatin sitovan lain, tärkeyden, koska tuodessaan esiin totuuden vanhoja aarteita he hylkäävät ne uudet, jotka ovat Jeesuksen persoonallisissa opetuksissa. Toisaalta voimakkain syy siihen, miksi kristityt eivät kykene vaikuttamaan juutalaisiin niin, että nämä hyväksyisivät Kristuksen opetukset jumalallisen viisauden kielenä, on se, että tuodessaan esiin hänen sanansa aarteita he kohtelevat halveksunnalla Vanhan testamentin rikkauksia, jotka ovat Jumalan Pojan varhaisempia opetuksia Mooseksen kautta. He hylkäävät Siinailta julistetun lain sekä neljännen käskyn sapatin, joka asetettiin Edenin puutarhassa. Mutta evankeliumin palvelija, joka seuraa Kristuksen opetuksia, hankkii perusteellisen tuntemuksen sekä Vanhasta että Uudesta testamentista, jotta hän voisi esittää ne kansalle niiden oikeassa valossa erottamattomana kokonaisuutena — siten, että toinen on riippuvainen toisesta ja valaisee sitä. Näin, kuten Jeesus opetti opetuslapsiaan, he tuovat aarteistaan esiin ’uutta ja vanhaa’.” Spirit of Prophecy, volume 2, 255.

The previous counsel has another application for Laodicean Adventists. To profess to believe the Bible in its entirety, both the Old and the New Testaments, yet reject the Spirit of Prophecy is the identical ditch of accepting only one testimony. Two witnesses are required to establish truth, so it is impossible to establish truth with one witness, and if any attempt to do so they are rejecting both witnesses, they are basing their faith upon what is referred to as ‘half-truths.’

Edellisellä neuvolla on toinenkin sovellus Laodikean adventisteihin. Tunnustaa uskovansa Raamattuun kokonaisuudessaan, sekä Vanhaan että Uuteen testamenttiin, mutta kuitenkin hylätä Profetian Henki, on täsmälleen sama kuoppa kuin hyväksyä vain yksi todistus. Totuuden vahvistamiseksi vaaditaan kaksi todistajaa, joten totuutta on mahdotonta vahvistaa yhden todistajan varassa, ja jos joku yrittää tehdä niin, hän hylkää molemmat todistajat; hän perustaa uskonsa siihen, mitä kutsutaan ”puolitotuuksiksi”.

I will now repeat a question that was in one of the initial articles that have been coming out since July, 2023. The question is, “What new light has come out of Adventism since 1863?” The answer is simply, “None.”

Toistan nyt erään kysymyksen, joka esitettiin yhdessä niistä ensimmäisistä kirjoituksista, joita on julkaistu heinäkuusta 2023 lähtien. Kysymys kuuluu: ”Mitä uutta valoa on tullut adventismista vuoden 1863 jälkeen?” Vastaus on yksinkertaisesti: ”Ei mitään.”

> “The books of Daniel and the Revelation are one. One is a prophecy, the other a revelation; one a book sealed, the other a book opened. John heard the mysteries which the thunders uttered, but he was commanded not to write them.” Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> ”Danielin kirja ja Ilmestyskirja ovat yhtä. Toinen on profetia, toinen ilmestys; toinen on sinetöity kirja, toinen avattu kirja. Johannes kuuli salaisuudet, jotka ukkosenäänet lausuivat, mutta häntä käskettiin olemaan kirjoittamatta niitä.” Seventh-day Adventist Bible Commentary, osa 7, s. 971.

The Alpha and Omega therefore identifies that Daniel is the first and Revelation the last. Daniel represents the beginning and Revelation represents the end of Adventism.

Alfa ja Omega osoittaa siis, että Daniel on ensimmäinen ja Ilmestyskirja viimeinen. Daniel edustaa adventismin alkua ja Ilmestyskirja adventismin loppua.

> “Revelation is a sealed book, but it is also an opened book. It records marvelous events that are to take place in the last days of this earth’s history. The teachings of this book are definite, not mystical and unintelligible. In it the same line of prophecy is taken up as in Daniel. Some prophecies God has repeated, thus showing that importance must be given to them. The Lord does not repeat things that are of no great consequence.” Manuscript Releases, volume 9, 8.

> ”Ilmestyskirja on sinetöity kirja, mutta se on myös avattu kirja. Se kuvaa ihmeellisiä tapahtumia, joiden tulee toteutua tämän maan historian viimeisinä päivinä. Tämän kirjan opetukset ovat täsmällisiä, eivät mystisiä ja käsittämättömiä. Siinä käsitellään samaa profetian linjaa kuin Danielissa. Jumala on toistanut joitakin profetioita osoittaen siten, että niille on annettava merkitystä. Herra ei toista asioita, joilla ei ole suurta merkitystä.” Manuscript Releases, osa 9, 8.

In the beginning of Adventism, in the very verses that are the central pillar of Adventism, the verses that were unsealed in 1798; Jesus introduced Himself as “Palmoni,” the Wonderful Numberer. At the end of Adventism, Jesus introduces Himself as “Alpha and Omega,” the wonderful linguist—the Word of God. For this reason, the beginning of Adventism and the first angel’s message was “hung upon time.” At the end of Adventism, the third angel’s message will be hung upon His Word.

Adventismin alussa, juuri niissä jakeissa, jotka ovat adventismin keskeinen pylväs, niissä jakeissa, jotka avattiin vuonna 1798, Jeesus esitteli itsensä nimellä ”Palmoni”, ihmeellinen lukija. Adventismin lopussa Jeesus esittelee itsensä nimillä ”Alfa ja Omega”, ihmeellinen kielentuntija — Jumalan Sana. Tästä syystä adventismin alku ja ensimmäisen enkelin sanoma olivat ”ripustetut aikaan”. Adventismin lopussa kolmannen enkelin sanoma tulee olemaan ripustettu Hänen Sanaansa.

The beginning and ending of Adventism take place during the history of the sixth kingdom of Bible prophecy, therefore they occur during the beginning and ending of the United States. The prophetic history of the United States is the history of the two horns of Republicanism and Protestantism. At the conclusion of that history those two horns will have changed from a lamb to a dragon. Republicanism will change to a democracy and Protestantism will change to apostate Protestantism. When the cup of probationary time for the United States begins to come to its close, as is happening right now, the two horns of apostate Republicanism and apostate Protestantism will form an image to the beast, thus merging church and state into one horn that speaks as a dragon. But God will not be left without a witness, for in the process of bringing a conclusion to the United States, He will raise up the genuine horn of Protestantism to protest both the image of the beast in the United States, and thereafter the image of the beast that confronts the entire world. The raising up of the Protestant horn at the end of the United States will be accomplished within the same historical structure as was the Protestant horn raised up in the beginning of the United States. A former covenant people will be passed by, and a new people will become the new covenant people. There is nothing new under the sun.

Adventismin alku ja loppu sijoittuvat Raamatun profetian kuudennen valtakunnan historian aikana; sen vuoksi ne tapahtuvat Yhdysvaltojen alun ja lopun aikana. Yhdysvaltojen profeetallinen historia on tasavaltalaisuuden ja protestantismin kahden sarven historia. Tämän historian päättyessä nuo kaksi sarvea ovat muuttuneet karitsasta lohikäärmeeksi. Tasavaltalaisuus muuttuu demokratiaksi ja protestantismi luopioprotestantismiksi. Kun Yhdysvaltojen koetusajan malja alkaa lähestyä loppuaan, kuten juuri nyt tapahtuu, luopiot tasavaltalaisuuden ja protestantismin kaksi sarvea muodostavat pedon kuvan ja näin sulauttavat kirkon ja valtion yhdeksi sarveksi, joka puhuu kuin lohikäärme. Mutta Jumala ei jää ilman todistajaa, sillä saattaessaan Yhdysvaltojen historian päätökseen Hän nostaa esiin protestantismin aidon sarven vastustamaan sekä pedon kuvaa Yhdysvalloissa että sen jälkeen pedon kuvaa, joka kohtaa koko maailman. Protestanttisen sarven esiin nostaminen Yhdysvaltojen lopussa tapahtuu saman historiallisen rakenteen puitteissa kuin protestanttinen sarvi nostettiin esiin Yhdysvaltojen alussa. Entinen liittokansa sivuutetaan, ja uudesta kansasta tulee uusi liittokansa. Ei ole mitään uutta auringon alla.

When we use the time prophecies understood and presented in the Millerite history to evaluate the Alpha and Omega, we find they are one in the same. Every time prophecy begins with a history when the prophecy is proclaimed, and that history always typifies the history when the prophecy is fulfilled.

Kun käytämme milleriittien historiassa ymmärrettyjä ja esitettyjä aikaprofetioita arvioidaksemme Alfaa ja Omeg aa, havaitsemme, että ne ovat yksi ja sama. Jokainen aikaprofetia alkaa historiasta, jossa profetia julistetaan, ja tuo historia esikuvallistaa aina sen historian, jossa profetia täyttyy.

The history of the twenty-three hundred year prophecy began on the third decree in 457 BC and ended at the third angel’s message on October 22, 1844. Leading up to, but before the arrival of the third decree the work of erecting the temple and Jerusalem was accomplished. In like manner the history, leading up to the arrival of the third angel, the foundational truths of the Millerite temple was established.

Kaksituhatta kolmesataa vuotta koskevan profetian historia alkoi kolmannesta määräyksestä vuonna 457 eKr. ja päättyi kolmannen enkelin sanomaan 22. lokakuuta 1844. Kolmannen määräyksen saapumista edeltävänä aikana, mutta ennen sen tuloa, suoritettiin temppelin ja Jerusalemin rakentamistyö. Samalla tavoin kolmannen enkelin saapumista edeltävässä historiassa vahvistettiin milleriläisen temppelin perustotuudet.

In 1798, the twenty-five hundred and twenty year prophecy that began in 723 BC with the scattering of the northern ten tribes was fulfilled. That prophecy identified two periods of twelve hundred and sixty years, marking the trampling down of the literal temple and literal Jerusalem by literal pagan Rome, that was followed by twelve hundred and sixty years of papal Rome trampling down the spiritual city and temple. The prophecy began with the destruction of the northern kingdom and the scattering of the kingdom’s citizens. Half way through the prophecy in 538, marks the end of the trampling down of God’s people by pagan Rome, the fourth kingdom of Bible prophecy and produces the scattering of God’s church into the wilderness of the Dark Ages. The end of that time prophecy in 1798 marks the end of the fifth kingdom of Bible prophecy. The scattering of the northern ten tribes, and of the Christian church that fled into the wilderness represents the gathering of those destined to become the horn of Protestantism. Waymarks are often represented by opposites and a scattering can represent a gathering, just as Elijah represents John the Baptist. In the same prophetic confrontation Elijah does not die, and John the Baptist does.

Vuonna 1798 täyttyi kahdentuhannen viidensadan kahdenkymmenen vuoden profetia, joka alkoi vuonna 723 eKr. pohjoisten kymmenen heimon hajottamisesta. Tämä profetia osoitti kaksi tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen vuoden ajanjaksoa, jotka merkitsivät kirjaimellisen temppelin ja kirjaimellisen Jerusalemin tallaamista kirjaimellisen pakanallisen Rooman toimesta; sitä seurasi tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen vuoden ajanjakso, jolloin paavillinen Rooma tallasi hengellistä kaupunkia ja temppeliä. Profetia alkoi pohjoisen valtakunnan tuhoutumisella ja sen kansalaisten hajottamisella. Profetian puoliväli vuonna 538 merkitsee Jumalan kansan pakanallisen Rooman, Raamatun profetian neljännen valtakunnan, suorittaman tallaamisen päättymistä ja saa aikaan Jumalan seurakunnan hajaantumisen pimeän keskiajan erämaahan. Tämän aikaprofetian päättyminen vuonna 1798 merkitsee Raamatun profetian viidennen valtakunnan loppua. Pohjoisten kymmenen heimon hajaantuminen sekä kristillisen seurakunnan, joka pakeni erämaahan, hajaantuminen edustaa niiden kokoamista, joiden oli määrä tulla protestantismin sarveksi. Tienviitat esitetään usein vastakohtien avulla, ja hajaantuminen voi edustaa kokoamista, aivan kuten Elia edustaa Johannes Kastajaa. Samassa profeetallisessa vastakkainasettelussa Elia ei kuole, mutta Johannes Kastaja kuolee.

In 677 BC the southern tribe of Judah, (also identified as the glorious land in the Scriptures) was scattered for twenty-five hundred and twenty years, ending on October 22, 1844. That prophecy was identifying the trampling down of God’s people, who Daniel identifies as the “host” in Daniel 8:13, 14.

Vuonna 677 eKr. eteläinen Juudan heimo (joka Raamatussa myös samastetaan ihanaan maahan) hajotettiin kahdeksituhanneksiviideksisadaksi kahdeksaksikymmeneksi vuodeksi, ja tämä ajanjakso päättyi 22. lokakuuta 1844. Tuo profetia osoitti Jumalan kansan tallaamisen, jonka Daniel Danielin kirjassa 8:13, 14 tunnistaa ”joukoksi”.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Sitten minä kuulin yhden pyhän puhuvan, ja toinen pyhä sanoi sille eräälle pyhälle, joka puhui: Kuinka kauan kestää näky jokapäiväisestä uhrista ja hävityksen rikkomuksesta, joka saattaa sekä pyhäkön että sotajoukon tallattaviksi? Ja hän sanoi minulle: Kaksituhatta kolmesataa päivää; sitten pyhäkkö puhdistetaan. Daniel 8:13, 14.

The twenty-three hundred year prophecy which ended at the same time as the twenty-five hundred and twenty year prophecy that began in 677 BC was identifying the trampling down of the sanctuary as identified in Daniel 8:13, 14. The prophecy of the scattering of Judah in 677 BC was preceded by three attacks from Nebuchadnezzar and that prophecy ended on the arrival of the third message on October 22, 1844.

Kaksituhatta kolmesataa vuotta kestänyt profetia, joka päättyi samanaikaisesti kuin kaksituhatta viisisataa kaksikymmentä vuotta kestänyt profetia, joka alkoi vuonna 677 eKr., osoitti pyhäkön tallaamisen, sellaisena kuin se on esitetty Danielin kirjassa 8:13, 14. Juudan hajottamista koskevaa profetiaa vuonna 677 eKr. edelsivät Nebukadnessarin kolme hyökkäystä, ja tuo profetia päättyi kolmannen sanoman saapumiseen 22. lokakuuta 1844.

The two twenty-five hundred and twenty year prophecies ending respectively in 1798 and 1844 identify the forty-six years of building the Millerite temple foundation. Moses was forty-six days in receiving instructions on building the temple, Herod’s temple remodeling in the time of Christ took forty-six years, which ended the year of Christ’s baptism. From the baptism He went to the wilderness for forty days, and when He returned, he cleansed the temple the first time and the quibbling Jew’s wanted to know by what authority He did such a thing.

Ne kaksi kaksituhattaviisisataakaksikymmentävuotista profetiaa, jotka päättyvät vastaavasti vuosina 1798 ja 1844, osoittavat neljäkymmentäkuusi vuotta kestäneen milleriläisen temppelin perustuksen rakentamisen. Mooses oli neljäkymmentäkuusi päivää vastaanottamassa ohjeita temppelin rakentamisesta; Herodeksen temppelin uudistaminen Kristuksen aikana kesti neljäkymmentäkuusi vuotta, ja tämä päättyi Kristuksen kasteen vuonna. Kasteesta Hän meni erämaahan neljäksikymmeneksi päiväksi, ja palattuaan Hän puhdisti temppelin ensimmäisen kerran, ja väittelevät juutalaiset tahtoivat tietää, millä valtuudella Hän teki sellaisen teon.

> And the Jews’ passover was at hand, and Jesus went up to Jerusalem, And found in the temple those that sold oxen and sheep and doves, and the changers of money sitting: And when he had made a scourge of small cords, he drove them all out of the temple, and the sheep, and the oxen; and poured out the changers’ money, and overthrew the tables; And said unto them that sold doves, Take these things hence; make not my Father’s house an house of merchandise. And his disciples remembered that it was written, The zeal of thine house hath eaten me up. Then answered the Jews and said unto him, What sign shewest thou unto us, seeing that thou doest these things? Jesus answered and said unto them, Destroy this temple, and in three days I will raise it up. Then said the Jews, Forty and six years was this temple in building, and wilt thou rear it up in three days? But he spake of the temple of his body. When therefore he was risen from the dead, his disciples remembered that he had said this unto them; and they believed the scripture, and the word which Jesus had said. John 2:13–22.

> Ja juutalaisten pääsiäinen oli lähellä, ja Jeesus meni ylös Jerusalemiin. Ja hän tapasi pyhäkössä niitä, jotka myivät härkiä ja lampaita ja kyyhkysiä, sekä rahanvaihtajat istumassa. Ja tehtyään pienistä nuorista ruoskan hän ajoi heidät kaikki ulos pyhäköstä, niin lampaat kuin härätkin; ja hän vuodatti vaihtajien rahat maahan ja kaatoi pöydät, ja sanoi kyyhkysten myyjille: Viehkää nämä pois täältä; älkää tehkö minun Isäni huonetta kauppahuoneeksi. Niin hänen opetuslapsensa muistivat, että on kirjoitettu: Kiivaus sinun huoneesi puolesta on kuluttava minut. Niin juutalaiset vastasivat ja sanoivat hänelle: Minkä merkin sinä näytät meille, koska näitä teet? Jeesus vastasi ja sanoi heille: Hajottakaa maahan tämä temppeli, niin minä kolmessa päivässä pystytän sen. Niin juutalaiset sanoivat: Neljäkymmentä kuusi vuotta on tätä temppeliä rakennettu, ja sinäkö pystytät sen kolmessa päivässä? Mutta hän puhui ruumiinsa temppelistä. Kun hän siis oli noussut kuolleista, hänen opetuslapsensa muistivat, että hän oli tämän heille sanonut; ja he uskoivat Raamatun ja sen sanan, jonka Jeesus oli sanonut. Johannes 2:13–22.

The Millerite temple was erected in forty-six years from 1798 at the conclusion of the first twenty-five hundred and twenty year prophecy and ended forty-six years later at the fulfillment of the second twenty-five hundred and twenty year prophecy in 1844. Those forty-six years began with the arrival of the first angel and ended with the arrival of the third angel, for Christ said His temple would be raised up in three days. If you are unwilling to see these facts it is because of two primary problems beyond the problems that may exist in an unwilling and unconverted heart. The first problem is you are unwilling to approach the prophetic Word from the perspective that history repeats. You are not a historicist. The other problem is an inability to apply symbolic words that have been recorded within the Word of God by the Word of God. The beginnings of all these prophecies identify the end, and they always identify much more than simply histories which repeat.

Milleriläinen temppeli rakennettiin neljänäkymmenenäkuutena vuotena vuodesta 1798 alkaen, ensimmäisen kahdentuhannen viidensadan kahdenkymmenen vuoden profetian päättyessä, ja se päättyi neljäkymmentäkuusi vuotta myöhemmin toisen kahdentuhannen viidensadan kahdenkymmenen vuoden profetian täyttyessä vuonna 1844. Nuo neljäkymmentäkuusi vuotta alkoivat ensimmäisen enkelin saapumisesta ja päättyivät kolmannen enkelin saapumiseen, sillä Kristus sanoi, että Hänen temppelinsä pystytettäisiin kolmessa päivässä. Jos et ole halukas näkemään näitä tosiasioita, se johtuu kahdesta ensisijaisesta ongelmasta niiden ongelmien lisäksi, joita saattaa olla haluttomassa ja kääntymättömässä sydämessä. Ensimmäinen ongelma on se, ettet ole halukas lähestymään profeetallista Sanaa siitä näkökulmasta, että historia toistaa itseään. Et ole historisisti. Toinen ongelma on kyvyttömyys soveltaa Jumalan sanan sisään Jumalan sanassa tallennettuja vertauskuvallisia sanoja. Kaikkien näiden profetioiden alut osoittavat lopun, eivätkä ne koskaan osoita ainoastaan toistuvia historioita, vaan aina paljon enemmän.

The Bible says we are a temple for the Holy Spirit and the body temple is made up of forty-six chromosomes. The scientists who study those forty-six chromosomes inform us that the twenty-three male chromosomes and the twenty-three female chromosomes are wrapped around a protein that is shaped as a cross.

Raamattu sanoo, että me olemme Pyhän Hengen temppeli, ja ruumiin temppeli koostuu neljästäkymmenestäkuudesta kromosomista. Niitä neljääkymmentäkuutta kromosomia tutkivat tiedemiehet ilmoittavat meille, että kaksikymmentäkolme miehen kromosomia ja kaksikymmentäkolme naisen kromosomia ovat kietoutuneet ristin muotoisen proteiinin ympärille.

In Daniel twelve there are three connected time prophecies, the first is referencing the scattering of the power of the holy people, which represents the “seven times” of Leviticus twenty-six. The scattering of the power of the holy people that was fulfilled by them was twenty-five hundred and twenty years, yet in Daniel twelve it only references the last half of that period. It portrays Daniel as not understanding what was meant by the pronouncement.

Danielin kahdennessatoista luvussa on kolme toisiinsa liittyvää aikaprofetiaa; ensimmäinen viittaa pyhän kansan voiman hajottamiseen, mikä edustaa 3. Mooseksen kirjan kahdenkymmenennenkuudennen luvun ”seitsemää aikaa”. Heissä täyttynyt pyhän kansan voiman hajottaminen kesti kaksituhatta viisisataa kaksikymmentä vuotta, mutta Danielin kahdennessatoista luvussa viitataan vain tämän ajanjakson viimeiseen puoliskoon. Se esittää Danielin siten, ettei hän ymmärtänyt, mitä tuo julistus tarkoitti.

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth for ever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished. And I heard, but I understood not: then said I, O my Lord, what shall be the end of these things? Daniel 12:7, 8.

> Ja minä kuulin pellavavaatteisiin puetun miehen, joka oli virran vetten yläpuolella, kun hän kohotti oikean kätensä ja vasemman kätensä taivasta kohti ja vannoi hänen kauttaan, joka elää iankaikkisesti, että siihen on kuluva aika, ajat ja puoli aikaa; ja kun pyhän kansan voiman hajottaminen on saatettu päätökseen, kaikki nämä täyttyvät. Ja minä kuulin, mutta en ymmärtänyt; silloin minä sanoin: Herrani, mikä on oleva näiden asiain loppu? Daniel 12:7, 8.

Daniel twelve is illustrating the message that is unsealed at the time of the end, which was 1798. In the passage Daniel represents William Miller, the primary symbol of the wise in that history. Miller was first led to the twenty-five hundred and twenty year prophecy of Leviticus twenty-six, and in verses seven and eight he represents the wise who must reconcile the truth that the twenty-five hundred and twenty year scattering is most definitely identified as God’s scattering of His people.

Daniel 12 havainnollistaa sanomaa, joka avataan sinetistä lopun aikana, mikä oli vuonna 1798. Tässä kohdassa Daniel edustaa William Milleriä, joka on tuon historian viisaiden ensisijainen vertauskuva. Miller johdatettiin ensin 3. Mooseksen kirjan 26. luvun kahdentuhannen viidensadankahdenkymmenen vuoden profetiaan, ja jakeissa 7 ja 8 hän edustaa viisaita, joiden tulee sovittaa yhteen se totuus, että kahdentuhannen viidensadankahdenkymmenen vuoden hajotus on mitä varmimmin nimenomaisesti Jumalan oman kansansa hajottamista.

> And if ye will not yet for all this hearken unto me, then I will punish you seven times more for your sins. And I will break the pride of your power; and I will make your heaven as iron, and your earth as brass. Leviticus 26:18, 19.

> Ja jos ette tämänkään jälkeen kuule minua, niin minä rankaisen teitä seitsenkertaisesti syntienne tähden. Ja minä murran teidän voimanne ylpeyden; ja minä teen teidän taivaanne raudaksi ja teidän maanne vaskeksi. 3. Mooseksen kirja 26:18, 19.

The “pride” of ancient Israel was when they were allowed to reject God as their king and choose a human king. Their pride, which precludes a fall (Proverbs 16:18) was their desire to be like all the idolatrous kingdoms around them. Removing first the northern kingdom and then the southern kingdom was the scattering of the power (king) in 723 BC and 677 BC respectively.

Muinaisen Israelin ”ylpeys” oli siinä, että heidän sallittiin hylätä Jumala kuninkaanaan ja valita inhimillinen kuningas. Heidän ylpeytensä, joka käy lankeemuksen edellä (Sananlaskut 16:18), oli heidän halunsa olla kaikkien ympärillään olevien epäjumalanpalvelusta harjoittavien valtakuntien kaltaisia. Ensin pohjoisen valtakunnan ja sitten eteläisen valtakunnan poistaminen oli vallan (kuninkaan) hajottamista vuosina 723 eKr. ja 677 eKr. क्रमशः

Miller represented the wise who understood the increase of knowledge that was unsealed in the previous verses of Daniel twelve, and in verses seven and eight he is represented as not understanding the connection of twelve hundred and sixty years with the twenty-five hundred and twenty years of the scattering of God’s people. Daniel is representing God’s people at the end of Adventism, as well as Miller at the beginning of Adventism. At the end of Adventism, the same dilemma exists, for as Adventism set aside Miller’s understanding of the “seven times” they were forced to only identify the twelve hundred and sixty years as the Dark Ages. The wise at the end had a similar problem to resolve as Daniel and Miller illustrate. Why is the terminology of Leviticus twenty-six employed to illustrate three and a half times instead of seven times?

Miller edusti viisaita, jotka ymmärsivät tiedon lisääntymisen, joka avattiin sinetistä Danielin kahdennentoista luvun edellisissä jakeissa, ja jakeissa seitsemän ja kahdeksan hänet esitetään sellaisena, joka ei ymmärrä tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen vuoden yhteyttä Jumalan kansan hajottamisen kahteentuhanteen viiteensataan kahteenkymmeneen vuoteen. Daniel edustaa Jumalan kansaa adventismin lopussa samoin kuin Miller adventismin alussa. Adventismin lopussa vallitsee sama pulma, sillä kun adventismi hylkäsi Millerin ymmärryksen ”seitsemästä ajasta”, se joutui rajoittumaan siihen, että se tunnisti tuhat kaksisataa kuusikymmentä vuotta ainoastaan pimeäksi keskiajaksi. Viisailla lopussa oli ratkaistavanaan samanlainen ongelma kuin se, jota Daniel ja Miller havainnollistavat. Miksi Kolmannen Mooseksen kirjan kahdennenkymmenennen kuudennen luvun terminologiaa käytetään havainnollistamaan kolmea ja puolta aikaa eikä seitsemää aikaa?

Miller never fully reconciled this dilemma, but in 1856 the last “new prophetic light” was presented in a series of six articles that were never concluded identifying the seven times as representing three and a half years of pagan Rome trampling down God’s literal Israel, followed by three and a half years of papal Rome trampling down spiritual Israel. Seven years later Adventism outright rejected all of the light of the seven times, preparing the dilemma for the wise at the time of the end in 1989, when, as described in Daniel eleven, verse forty, the countries representing the former Soviet Union were swept away by the papacy and the United States.

Miller ei koskaan täysin sovittanut tätä dilemmaa, mutta vuonna 1856 viimeinen ”uusi profeetallinen valo” esitettiin kuuden artikkelin sarjassa, jota ei koskaan saatettu päätökseen; siinä seitsemän ajan osoitettiin merkitsevän kolmea ja puolta vuotta, jolloin pakanallinen Rooma tallasi maahan Jumalan kirjaimellista Israelia, mitä seurasi kolme ja puoli vuotta, jolloin paavillinen Rooma tallasi maahan hengellistä Israelia. Seitsemän vuotta myöhemmin adventismi hylkäsi suoraan kaiken seitsemää aikaa koskevan valon, valmistaen dilemman viisaille lopun aikana vuonna 1989, jolloin, kuten Danielin kirjan yhdennessätoista luvussa, jakeessa neljäkymmentä, kuvataan, entistä Neuvostoliittoa edustavat maat pyyhkäistiin pois paavinvallan ja Yhdysvaltojen toimesta.

The first light given to Miller was rejected in 1863, and the last light on the subject was given by Hiram Edson in those six articles. Those articles were discontinued and seven years (times) later the power of modern Israel was set aside in order to imitate the idolatrous churches that had a few years before been correctly identified as the daughters of Babylon. The seven times of Leviticus twenty-six as a prophetic doctrine became the stone of stumbling, and the pride of ancient Israel as represented by their desire to have Saul rule over them as king was repeated. Jesus represents the end with the beginning.

Ensimmäinen Millerille annettu valo hylättiin vuonna 1863, ja viimeinen valo tästä aiheesta annettiin noissa kuudessa artikkelissa Hiram Edsonin kautta. Nuo artikkelit lakkautettiin, ja seitsemän vuotta (aikaa) myöhemmin nykyisen Israelin voima pantiin syrjään, jotta se jäljittelisi epäjumalanpalveluksellisia kirkkoja, jotka muutamaa vuotta aiemmin oli oikein tunnistettu Babylonin tyttäriksi. Mooseksen kirjan, Leviticus 26:n, seitsemästä ajasta profeetallisena oppina tuli loukkauskivi, ja muinaisen Israelin ylpeys, sellaisena kuin se ilmeni heidän halussaan saada Saul hallitsemaan heitä kuninkaana, toistui. Jeesus esittää lopun alun kautta.

The book of Daniel also identifies a twelve hundred and ninety year prophecy along with a thirteen hundred and thirty-five year prophecy that both begin at the taking away of “the daily” in 508. The taking away of “the daily” represents the removal of pagan Rome’s resistance to the rise of the papal power in 538. There was a thirty-year transition period before the papal power was placed upon the throne of the earth in 538, then the remaining twelve hundred and sixty years ends in 1798. The thirty years of transition from one kingdom to the next identifies the final years of papal rule that lead to the sixth kingdom of Bible prophecy being placed on the throne of the earth in 1798. The beginning of the twelve hundred and ninety year prophecy identifies a transition from one kingdom of Bible prophecy unto the next kingdom of Bible prophecy, as does the ending of that prophecy.

Danielin kirjassa yksilöidään myös tuhannen kahdensadan yhdeksänkymmenen vuoden profetia sekä tuhannen kolmensadan kolmenkymmenenviiden vuoden profetia, jotka molemmat alkavat ”jokapäiväisen” poistamisesta vuonna 508. ”Jokapäiväisen” poistaminen merkitsee pakanallisen Rooman vastarinnan poistamista paavillisen vallan nousun tieltä vuonna 538. Oli kolmenkymmenen vuoden siirtymäkausi, ennen kuin paavillinen valta asetettiin maan valtaistuimelle vuonna 538, ja sitten jäljellä olevat tuhat kaksisataa kuusikymmentä vuotta päättyvät vuonna 1798. Nuo kolmekymmentä vuotta kestänyt siirtymä yhdestä valtakunnasta seuraavaan yksilöi paavillisen hallitusvallan viimeiset vuodet, jotka johtavat siihen, että raamatunprofetian kuudes valtakunta asetetaan maan valtaistuimelle vuonna 1798. Tuhannen kahdensadan yhdeksänkymmenen vuoden profetian alku osoittaa siirtymän yhdestä raamatunprofetian valtakunnasta seuraavaan raamatunprofetian valtakuntaan, samoin kuin tuon profetian päättyminenkin.

The thirteen hundred and thirty-five year prophecy that began at the removal of “the daily” in 508 ends in 1843.

Vuonna 508 alkaneen, ”jokapäiväisen” poistamisesta alkunsa saaneen tuhannen kolmensadan kolmenkymmenenviiden vuoden ennustuksen päätepiste on vuonna 1843.

> And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days. Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days. Daniel 12:11, 12.

> Ja siitä ajasta, jolloin jokapäiväinen uhri poistetaan ja hävityksen kauhistus asetetaan, on oleva tuhat kaksisataa yhdeksänkymmentä päivää. Autuas se, joka odottaa ja saavuttaa tuhat kolmesataa kolmekymmentä viisi päivää. Daniel 12:11, 12.

The prophecy of thirteen hundred and thirty-five years ended in 1843, and Daniel says those that “waited” when that prophecy would be fulfilled would be blessed. Sister White says it this way.

Tuhannen kolmensadan kolmenkymmenenviiden vuoden profetia päättyi vuonna 1843, ja Daniel sanoo, että ne, jotka ”odottivat” tuon profetian täyttymistä, olisivat siunattuja. Sisar White ilmaisee asian näin.

> “Blessed are the eyes which saw the things that were seen in 1843 and 1844.

> ”Autuaat ovat ne silmät, jotka näkivät ne asiat, jotka nähtiin vuosina 1843 ja 1844.

> “The message was given. And there should be no delay in repeating the message, for the signs of the times are fulfilling; the closing work must be done. A great work will be done in a short time. A message will soon be given by God’s appointment that will swell into a loud cry. Then Daniel will stand in his lot, to give his testimony.” Manuscript Releases, volume 21, 437.

> ”Sanoma annettiin. Eikä sanoman toistamisessa tulisi olla mitään viivytystä, sillä ajan merkit täyttyvät; päätöstyö on tehtävä. Suuri työ tullaan tekemään lyhyessä ajassa. Pian annetaan Jumalan määräämänä sanoma, joka kasvaa suureksi huudoksi. Silloin Daniel on seisova osassaan antaakseen todistuksensa.” Manuscript Releases, volyymi 21, 437.

Therefore, the beginning of the thirteen hundred and thirty-five year prophecy identifies a transition from the religion of paganism unto the religion of papalism, thus identifying a transition from Protestantism unto Millerite Protestantism.

Sentähden tuhannen kolmensadan kolmenkymmenenviiden vuoden profetian alku osoittaa siirtymän pakanuuden uskonnosta paavillisuuden uskontoon ja siten osoittaa siirtymän protestantismista milleriittiseen protestantismiin.

Those Adventists that reject the foundational truths of Adventism, reject all the time prophecies the Millerites presented, even the twenty-three hundred years of Daniel 8:14. They may very well deny this fact, but it can be logically shown that this fact is true, but my point now is different, so I will leave that off for now as we attempt to bring this article to a conclusion.

Ne adventistit, jotka hylkäävät adventismin perustavat totuudet, hylkäävät kaikki ne aikaprofetiat, joita milleriläiset esittivät, jopa Daniel 8:14:n kaksituhatta kolmesataa vuotta. He saattavat hyvinkin kieltää tämän tosiasian, mutta voidaan loogisesti osoittaa, että tämä tosiasia on tosi; kuitenkin tarkoitukseni on nyt toinen, joten jätän tämän toistaiseksi sikseen, kun pyrimme saattamaan tämän artikkelin päätökseen.

The scattering of the “glorious land” of Judah in 677 BC represents the trampling down of the “host” in Daniel 8:13, 14, and points to the establishment of the modern glorious land, the United States. The twenty-three hundred years of the same verses began in 457 BC, and represents the trampling down of the “sanctuary.”

Juudan ”ihanan maan” hajottaminen vuonna 677 eKr. kuvaa ”sotajoukon” tallaamista Danielin kirjassa 8:13, 14, ja viittaa nykyisen ihanan maan, Yhdysvaltojen, perustamiseen. Samojen jakeiden kaksituhatta kolmesataa vuotta alkoi vuonna 457 eKr. ja kuvaa ”pyhäkön” tallaamista.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Sitten minä kuulin erään pyhän puhuvan, ja toinen pyhä sanoi sille puhuvalle pyhälle: Kuinka kauan kestää näky jokapäiväisestä uhrista ja hävityksen rikkomuksesta, niin että sekä pyhäkkö että sotajoukko annetaan tallattaviksi? Ja hän sanoi minulle: Kaksituhatta kolmesataa iltaa ja aamua; sitten pyhäkkö tulee puhdistetuksi. Daniel 8:13, 14.

677 BC and 457 BC are dates connected by the relationship of God’s people and God’s sanctuary. God brought both the host and the sanctuary back together at the same time on October 22, 1844. The two hundred and twenty years between 677 BC and 457 BC symbolize a period when God establishes a waymark representing an increase of light. On October 22, 1844 the light of the third angel arrived, the light of the sanctuary began to shine and a host was there to proclaim the light.

Vuodet 677 eKr. ja 457 eKr. ovat ajankohtia, jotka liittyvät toisiinsa Jumalan kansan ja Jumalan pyhäkön välisen suhteen kautta. Jumala toi sekä joukon että pyhäkön jälleen yhteen samaan aikaan 22. lokakuuta 1844. Ne kaksisataa kaksikymmentä vuotta, jotka sijoittuvat vuosien 677 eKr. ja 457 eKr. väliin, kuvaavat ajanjaksoa, jolloin Jumala asettaa tienviitan, joka edustaa valon lisääntymistä. 22. lokakuuta 1844 kolmannen enkelin valo saapui, pyhäkön valo alkoi loistaa, ja joukko oli siellä julistamassa valoa.

In the prophetic line which identifies the three-fold warfare that Satan and Christ engaged in, the King James Bible of 1611 was produced. Exactly two hundred and twenty years later in 1831, William Miller published his message for the first time:

Sillä profeetallisella linjalla, joka osoittaa sen kolminkertaisen sodankäynnin, johon Saatana ja Kristus ryhtyivät, julkaistiin vuoden 1611 King James -raamattu. Täsmälleen kaksisataakaksikymmentä vuotta myöhemmin, vuonna 1831, William Miller julkaisi sanomansa ensimmäisen kerran:

> “For nine years William Miller was convinced that he ought to give his message to the churches; but he waited, hoping that some recognized authority would proclaim the glad news of a soon-coming Saviour. In thus waiting, he but proved the truth of the message; there was a name that they lived, but they were fast dying. In 1831 Miller gave his first discourse on the prophecies.” Steven Haskell, The Seer of Patmos, 77.

> ”Yhdeksän vuoden ajan William Miller oli vakuuttunut siitä, että hänen tuli esittää sanomansa seurakunnille; mutta hän odotti toivoen, että jokin tunnustettu auktoriteetti julistaisi ilosanoman pian saapuvasta Vapahtajasta. Näin odottaessaan hän ainoastaan osoitti sanoman totuuden; heillä oli nimi, että he elivät, mutta he olivat nopeasti kuolemassa. Vuonna 1831 Miller piti ensimmäisen esitelmänsä profetioista.” Steven Haskell, The Seer of Patmos, 77.

God protected the sacred and correct original texts used to produce the Bible. He then produced His Bible in 1611. He then raised up a messenger that would employ the rules located, derived and established within the Bible to produce the message of the first angel. In 1831, Miller’s message was formalized as was the message in Christ’s history formalized by John the Baptist, as the message has been formalized in every reformatory movement. The message of Miller, the first angel’s message announcing the opening of the judgment is directly upheld by the application of the prophetic time period of two hundred and twenty years. It was the message of warning at the beginning of the sixth kingdom of Bible prophecy—the United States.

Jumala suojeli pyhät ja oikeat alkutekstit, joita käytettiin Raamatun tuottamiseen. Tämän jälkeen Hän tuotti Raamattunsa vuonna 1611. Sitten Hän nosti esiin sanansaattajan, joka käyttäisi Raamatusta löytyviä, siitä johdettuja ja siinä vahvistettuja sääntöjä tuottaakseen ensimmäisen enkelin sanoman. Vuonna 1831 Millerin sanoma saatettiin muodolliseen muotoon, samoin kuin Kristuksen historian sanoma saatettiin muodolliseen muotoon Johannes Kastajan kautta, niin kuin sanoma on saatettu muodolliseen muotoon jokaisessa uskonpuhdistusliikkeessä. Millerin sanoma, ensimmäisen enkelin sanoma, joka julistaa tuomion avautumista, saa suoran vahvistuksensa kahdensadan kahdenkymmenen vuoden profeetallisen ajanjakson soveltamisesta. Se oli varoitussanoma Raamatun profetian kuudennen valtakunnan—Yhdysvaltojen—alussa.

In 1996, the ministry of Future for America began, and the message of the third angel that had been unsealed in 1989, the message identifying the healing of the deadly wound of the papacy and the soon coming Sunday law was published in a magazine titled, The Time of the End. The message at the end of Adventism had been formalized just as the message at the beginning had been formalized. In the beginning the message was hung upon time and represented a further development of the truths contained within God’s Word. In 1996, two hundred and twenty years after the birth of the United States in 1776, the message at the end of Adventism was formalized and represented a further development of the three angels’ messages.

Vuonna 1996 Future for America -työ alkoi, ja kolmannen enkelin sanoma, joka oli avattu sineteistään vuonna 1989 — sanoma, joka osoitti paavinvallan kuolinhaavan parantumisen ja pian tulevan sunnuntailain — julkaistiin aikakauslehdessä nimeltä The Time of the End. Adventismin lopun sanoma oli saatettu määrämuotoon, aivan kuten sanoma alussa oli saatettu määrämuotoon. Alussa sanoma oli kiinnitetty aikaan ja edusti Jumalan Sanan sisältämien totuuksien edelleen kehittämistä. Vuonna 1996, kaksisataakaksikymmentä vuotta Yhdysvaltojen syntymän jälkeen vuonna 1776, adventismin lopun sanoma saatettiin määrämuotoon ja se edusti kolmen enkelin sanomien edelleen kehittämistä.

As we address the parallel history of the Republican horn and the Protestant horn in the history of the sixth kingdom of Bible prophecy it must be understood who the Protestant horn is and who it is not.

Kun tarkastelemme rinnakkaista historiaa, joka liittyy tasavaltalaiseen sarveen ja protestanttiseen sarveen raamatullisen profetian kuudennen valtakunnan historiassa, on ymmärrettävä, mikä protestanttinen sarvi on ja mikä se ei ole.

> Study to show thyself approved unto God, a workman that needeth not to be ashamed, rightly dividing the word of truth. But shun profane and vain babblings: for they will increase unto more ungodliness. 2 Timothy 2:15, 16.

> Pyri osoittautumaan Jumalalle otolliseksi, työntekijäksi, jonka ei tarvitse hävetä ja joka oikein jakaa totuuden sanan. Mutta vältä epäpyhiä ja turhia jaarituksia, sillä ne lisäävät yhä enemmän jumalattomuutta. 2 Timoteukselle 2:15, 16.

Back to Articles