Article

# Rome Establishes the Vision - Number Five

Rooma vahvistaa näyn – numero viisi

Unveiling the Repeated Prophetic Controversies in Adventism: Understanding the Robbers of Thy People

Adventismissa toistuvien profeetallisten kiistojen paljastaminen: kansasi ryövärien ymmärtäminen

Author

Jeff Pippenger

Published

August 9, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the last article, we identified six prophetic lines of controversy which have occurred in the history of Adventism from the Millerite time period until the present day. I contend the first and the last controversy over the “robbers of thy people” in verse fourteen of Daniel chapter eleven are prophetically identical. The Millerites understood the “robbers” to be Rome, and the Protestants taught the “robbers” were a Syrian king named Antiochus Epiphanes.

Edellisessä artikkelissa tunnistimme kuusi profeetallista kiistalinjaa, jotka ovat ilmenneet adventismin historiassa milleriläisestä aikakaudesta aina nykypäivään saakka. Väitän, että Danielin kirjan yhdennentoista luvun neljäntenätoista jakeessa mainittuja ”sinun kansasi ryöväreitä” koskeva ensimmäinen ja viimeinen kiista ovat profeetallisesti identtiset. Milleriläiset ymmärsivät ”ryövärit” Roomaksi, ja protestantit opettivat, että ”ryövärit” olivat syyrialainen kuningas nimeltä Antiokhos Epifanes.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> Ja niinä aikoina monet nousevat etelän kuningasta vastaan; myös sinun kansasi väkivaltaiset korottavat itsensä toteuttaakseen näyn, mutta he lankeavat. Daniel 11:14.

Beginning in verse ten, and continuing through verse fifteen a warfare between the kingdoms of Egypt and Syria is represented. Egypt is the king of the south in the passage, and the Syrian king is represented as the king of the north. Verse ten identifies what the historians call the beginning of the Fourth Syrian war in 219 BC, verses eleven and twelve represent the battle of Raphia in 217 BC, and its aftermath. Then verses thirteen through fifteen identify the battle of Panium in 200 BC. In verses ten through fifteen the Syrian king is Antiochus Magnus, ruler of the Seleucid Empire.

Alkaen jakeesta kymmenen ja jatkuen jakeeseen viisitoista asti kuvataan Egyptin ja Syyrian valtakuntien välistä sodankäyntiä. Egypti on tässä kohdassa etelän kuningas, ja Syyrian kuningas esitetään pohjoisen kuninkaana. Jae kymmenen osoittaa siihen, mitä historiankirjoittajat kutsuvat neljännen Syyrian sodan aluksi vuonna 219 eKr.; jakeet yksitoista ja kaksitoista kuvaavat Raphian taistelua vuonna 217 eKr. sekä sen seurauksia. Sitten jakeet kolmestatoista viiteentoista osoittavat Paniumin taistelun vuonna 200 eKr. Jakeissa kymmenen–viisitoista Syyrian kuningas on Antiokhos Magnus, Seleukidien valtakunnan hallitsija.

Verse ten represents the history when Antiochus Magnus begins a war to regain territory that was taken from the Seleucid kingdom years before. In the verse he regains the lost territory in 219 BC, but he temporarily ceases his aggressions, and seeks to regroup his military strength. He had regained control of the lost territory, and made it all the way to the border of Egypt, the southern kingdom ruled by the Ptolemy dynasty. Between 219 BC and 217 BC, both the king of the south and the king of the north made plans for the approaching battle of Raphia.

Kymmenes jae kuvaa sitä historian vaihetta, jolloin Antiokhos Suuri aloittaa sodan saadakseen takaisin alueen, joka oli vuosia aiemmin otettu Seleukidien valtakunnalta. Jakeessa hän saa takaisin menetetyn alueen vuonna 219 eKr., mutta keskeyttää tilapäisesti hyökkäyksensä ja pyrkii kokoamaan uudelleen sotilaallisen voimansa. Hän oli saanut menetetyn alueen jälleen hallintaansa ja edennyt aina Egyptin rajalle asti, eteläiselle valtakunnalle, jota hallitsi Ptolemaiosten dynastia. Vuosien 219 eKr. ja 217 eKr. välillä sekä etelän kuningas että pohjoisen kuningas tekivät valmisteluja lähestyvää Raphian taistelua varten.

The battle of Raphia took place in 217 BC, and the southern kingdom of Egypt, ruled by Ptolemy prevailed over the Syrian king Antiochus Magnus, king of the north in the prophetic passage. Then in verses thirteen through fifteen, seventeen years later in 200 BC, Antiochus Magnus, who had then formed an alliance with Philip of Macedon engaged Egypt in the battle of Panium. The southern kingdom of Egypt then had a child king of five or six years old, and Antiochus Magnus and Philip could not resist taking advantage of the child king of Egypt, and Antiochus Magnus prevailed in the battle of Panium. The three verses that represent the battle of Panium contain verse fourteen, where a new power is introduced into the prophetic narrative.

Rafian taistelu käytiin vuonna 217 eKr., ja eteläinen Egyptin valtakunta, jota hallitsi Ptolemaios, sai voiton Syyrian kuninkaasta Antiokhos Suuresta, joka on profeetallisessa kohdassa pohjoisen kuningas. Sitten jakeissa kolmestatoista viiteentoista, seitsemäntoista vuotta myöhemmin vuonna 200 eKr., Antiokhos Suuri, joka oli tuolloin solminut liiton Makedonian Filipoksen kanssa, ryhtyi taisteluun Egyptiä vastaan Paniumin taistelussa. Egyptin eteläisellä valtakunnalla oli tuolloin lapsikuningas, viiden tai kuuden vuoden ikäinen, eivätkä Antiokhos Suuri ja Filippos voineet vastustaa kiusausta käyttää hyväkseen Egyptin lapsikuningasta, ja Antiokhos Suuri sai voiton Paniumin taistelussa. Ne kolme jaetta, jotka kuvaavat Paniumin taistelua, sisältävät jakeen neljätoista, jossa profeetalliseen kertomukseen tuodaan uusi valta.

The robbers of thy people are a different power than the Egyptian king of the south, or the Seleucid king of the north, or Philip the Macedonian ruler. The Millerites recognized that Rome is the robbers of thy people. One of the Hebrew root words that is translated as “robbers,” means breaker. Pagan Rome is represented in prophecy as the power who would break in pieces.

Sinun kansasi ryöstäjät ovat toinen valta kuin Egyptin etelän kuningas, tai Seleukidien pohjoisen kuningas, tai Filippos, Makedonian hallitsija. Milleriitit tunnistivat, että Rooma on sinun kansasi ryöstäjät. Yksi heprean juurisanoista, joka on käännetty sanalla ”ryöstäjät”, merkitsee murtajaa. Pakanallinen Rooma esitetään profetiassa valtana, joka murskaisi kappaleiksi.

> After this I saw in the night visions, and behold a fourth beast, dreadful and terrible, and strong exceedingly; and it had great iron teeth: it devoured and brake in pieces, and stamped the residue with the feet of it: and it was diverse from all the beasts that were before it; and it had ten horns. Daniel 7:7.

> Tämän jälkeen minä näin yöllisissä näyissä, ja katso, neljäs peto, hirmuinen ja kauhistava ja ylen väkevä; ja sillä oli suuret rautahampaat: se söi ja murskasi, ja tallasi jäännöksen jalkojensa alle; ja se oli erilainen kuin kaikki pedot, jotka olivat olleet ennen sitä; ja sillä oli kymmenen sarvea. Daniel 7:7.

When Uriah Smith comments on the robbers, he quotes a historian who points out that robbers represent breakers.

Kun Uriah Smith selittää rosvoista, hän siteeraa historiantutkijaa, joka osoittaa, että rosvot kuvaavat murtajia.

> “A new power is now introduced,—‘the robbers of thy people;’ literally, says Bishop Newton, ‘the breakers of thy people.’ Far away on the banks of the Tiber, a kingdom had been nourishing itself with ambitious projects and dark designs. Small and weak at first, it grew with marvelous rapidity in strength and vigor, reaching out cautiously here and there to try its prowess, and test the vigor of its warlike arm, till, conscious of its power, it boldly reared its head among the nations of the earth, and seized with invincible hand the helm of their affairs. Henceforth the name of Rome stands upon the historic page, destined for long ages to control the affairs of the world, and exert a mighty influence among the nations even to the end of time.

> ”Nyt esitellään uusi valta, — ’sinun kansasi ryöstäjät’; kirjaimellisesti, sanoo piispa Newton, ’sinun kansasi murtajat’. Kaukana Tiberin rannoilla valtakunta oli ravinnut itseään kunnianhimoisilla hankkeilla ja synkillä aikeilla. Aluksi pieni ja heikko, se kasvoi ihmeellisellä nopeudella voimassa ja väkevyydessä, ojentautuen varovasti sinne tänne koettelemaan kykyään ja testaamaan sotaisan käsivartensa voimaa, kunnes, tietoisena voimastaan, se rohkeasti kohotti päänsä maan kansakuntien joukossa ja tarttui voittamattomalla kädellä niiden asioiden peräsimeen. Tästä lähtien Rooman nimi seisoo historian lehdillä määrättyinä pitkinä aikakausina hallitsemaan maailman asioita ja käyttämään mahtavaa vaikutusvaltaa kansakuntien keskuudessa aina ajan loppuun asti.

> “Rome spoke; and Syria and Macedonia soon found a change coming over the aspect of their dream. The Romans interfered in behalf of the young king of Egypt, determined that he should be protected from the ruin devised by Antiochus and Philip. This was BC 200, and was one of the first important interferences of the Romans in the affairs of Syria and Egypt.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 257.

> ”Rooma puhui; ja Syyria ja Makedonia havaitsivat pian muutoksen olevan tulossa heidän unelmansa ulkomuotoon. Roomalaiset puuttuivat asioihin Egyptin nuoren kuninkaan hyväksi päättäneinä, että häntä oli suojeltava Antiokhoksen ja Filippoksen suunnittelemalta perikadolta. Tämä tapahtui vuonna 200 eKr., ja se oli yksi roomalaisten ensimmäisistä merkittävistä puuttumisista Syyrian ja Egyptin asioihin.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 257.

The prediction set forth in the verses was fulfilled in roughly twenty years from 219 BC unto 200 BC, but the prophets speak more about the last days than the days in which they lived.

Jakeissa esitetty ennustus täyttyi noin kahdenkymmenen vuoden kuluessa vuodesta 219 eKr. vuoteen 200 eKr., mutta profeetat puhuvat enemmän viimeisistä päivistä kuin niistä päivistä, joissa he elivät.

> “Each of the ancient prophets spoke less for their own time than for ours, so that their prophesying is in force for us. ‘Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come.’ 1 Corinthians 10:11. ‘Not unto themselves, but unto us they did minister the things, which are now reported unto you by them that have preached the gospel unto you with the Holy Ghost sent down from heaven; which things the angels desire to look into.’ 1 Peter 1:12. . . .

> ”Jokainen muinaisista profeetoista puhui vähemmän omaa aikaansa kuin meidän aikaamme varten, niin että heidän profetoimisensa on voimassa meitä varten. ”Mutta tämä kaikki tapahtui heille esikuviksi; ja ne on kirjoitettu varoitukseksi meille, joille maailmanaikojen loppukausi on tullut.” 1. Korinttolaiskirje 10:11. ”Eivät he itselleen, vaan meille palvelivat sitä, mikä nyt on ilmoitettu teille niiden kautta, jotka taivaasta lähetetyssä Pyhässä Hengessä ovat julistaneet teille evankeliumin; siihen enkelitkin halajavat katsahtaa.” 1. Pietarin kirje 1:12....”

> “The Bible has accumulated and bound up together its treasures for this last generation. All the great events and solemn transactions of Old Testament history have been, and are, repeating themselves in the church in these last days.” Selected Messages, book 3, 338, 339.

> ”Raamattu on koonnut ja sitonut yhteen aarteensa tätä viimeistä sukupolvea varten. Kaikki Vanhan testamentin historian suuret tapahtumat ja vakavat toimitukset ovat toistuneet ja toistuvat seurakunnassa näinä viimeisinä päivinä.” Selected Messages, kirja 3, 338, 339.

Although Daniel did not live in the twenty-year time period we are considering, inspiration through the writings of Sister White informs is that much of the history recorded in Daniel eleven is to be repeated in the final fulfillment of Daniel eleven.

Vaikka Daniel ei elänyt sillä kahdenkymmenen vuoden ajanjaksolla, jota tarkastelemme, sisar Whiten kirjoitusten kautta saatu innoitus ilmoittaa meille, että suuri osa Danielin kirjan yhdennessätoista luvussa tallennetusta historiasta on toistuva Danielin kirjan yhdennentoista luvun lopullisessa täyttymyksessä.

> “We have no time to lose. Troublous times are before us. The world is stirred with the spirit of war. Soon the scenes of trouble spoken of in the prophecies will take place. The prophecy in the eleventh of Daniel has nearly reached its complete fulfillment. Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.” Manuscript Releases, number 13, 394.

> ”Meillä ei ole aikaa hukattavana. Vaikeat ajat ovat edessämme. Maailma on sodan hengen kuohuttama. Pian toteutuvat ne ahdistuksen vaiheet, joista profetioissa on puhuttu. Danielin kirjan yhdennentoista luvun profetia on lähes saavuttanut täydellisen täyttymyksensä. Suuri osa siitä historiasta, joka on toteutunut tämän profetian täyttymyksenä, tulee toistumaan.” Manuscript Releases, number 13, 394.

Verses ten through fifteen of Daniel eleven represent the history of the last days which leads up to the soon-coming Sunday law, for verse sixteen identifies when Rome, for the first time, conquered the “glorious land.”

Danielin yhdestoista luvun jakeet kymmenestä viiteentoista esittävät viimeisten päivien historian, joka johtaa pian tulevaan sunnuntailakiin, sillä jae kuusitoista osoittaa, milloin Rooma ensimmäisen kerran valloitti ”ihanaisen maan”.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. Daniel 11:16.

> Mutta se, joka käy häntä vastaan, tekee oman tahtonsa mukaan, eikä kukaan voi kestää hänen edessään; ja hän asettuu ihanaan maahan, joka hänen kätensä kautta hävitetään. Daniel 11:16.

Daniel employs the expression “glorious land” twice in his writings. The first is verse sixteen, when literal pagan Rome conquered the literal glorious land of Judah.

Daniel käyttää kirjoituksissaan ilmaisua ”ihana maa” kahdesti. Ensimmäinen on jakeessa kuusitoista, jolloin kirjaimellinen pakanallinen Rooma valloitti Juudan kirjaimellisen ihanan maan.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> “Vaikka Egypti ei voinut kestää pohjoisen kuningasta Antiokhosta vastaan, ei Antiokhos voinut kestää roomalaisia vastaan, jotka nyt tulivat häntä vastaan. Mikään valtakunta ei enää kyennyt vastustamaan tätä nousevaa mahtia. Syyria valloitettiin ja liitettiin Rooman valtakuntaan, kun Pompeius vuonna 65 eKr. riisti Antiokhos Asiaticukselta hänen hallussaan olleet alueet ja alensi Syyrian Rooman provinssiksi.

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

> ”Saman vallan oli määrä myös seistä Pyhässä maassa ja hävittää se. Rooma liittyi liitolla Jumalan kansaan, juutalaisiin, vuonna 162 eKr., mistä ajankohdasta lähtien sillä on huomattava sija profeetallisessa aikataulussa. Se ei kuitenkaan saanut Juudeaan määräysvaltaa varsinaisella valloituksella ennen vuotta 63 eKr.; ja silloin seuraavalla tavalla.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

The other verse where Daniel employs the “glorious land” is in verse forty-one.

Toinen jae, jossa Daniel käyttää ilmaisua ”ihana maa”, on neljäskymmenesensimmäinen jae.

> He shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> Hän on myös tuleva ihanaan maahan, ja monta maata joutuu kukistetuksi; mutta nämä pelastuvat hänen kädestänsä: Edom ja Moab sekä ammonilaisten parhaimmisto. Daniel 11:41.

Verse forty-one of course follows verse forty, and verse forty begins with the words “and at the time of the end.” In The Great Controversy, Sister White identifies 1798 as the “time of the end,” so verse forty-one is identifying history that follows after the time of the end in 1798.

Jae neljäkymmentäyksi seuraa tietenkin jaetta neljäkymmentä, ja jae neljäkymmentä alkaa sanoilla ”ja lopun aikana”. Teoksessa Suuri taistelu sisar White määrittelee vuoden 1798 ”lopun ajaksi”, joten jae neljäkymmentäyksi osoittaa historiaa, joka seuraa lopun ajan jälkeen vuonna 1798.

> “But at the time of the end, says the prophet, “Many shall run to and fro, and knowledge shall be increased.’ Daniel 12:4. . . . Since 1798 the book of Daniel has been unsealed, knowledge of the prophecies has increased, and many have proclaimed the solemn message of the judgment near.” The Great Controversy, 356.

> ”Mutta lopun aikana, sanoo profeetta, ”monet juoksevat edestakaisin, ja tieto lisääntyy.” Daniel 12:4.... Vuodesta 1798 lähtien Danielin kirja on avattu, profetioita koskeva tieto on lisääntynyt, ja monet ovat julistaneet vakavan sanoman lähellä olevasta tuomiosta.” Suuri taistelu, 356.

The glorious land of verse forty-one is not literal ancient Judah of old, but spiritual modern Judah. The United States is spiritual modern Judah, and verse forty-one is identifying the soon-coming Sunday law in the United States.

Jakeen neljänkymmenenyhden ihana maa ei ole muinainen, kirjaimellinen Juuda, vaan hengellinen nykyinen Juuda. Yhdysvallat on hengellinen nykyinen Juuda, jae neljäkymmentäyksi osoittaa Yhdysvalloissa pian tulevan sunnuntailain.

> Howbeit that was not first which is spiritual, but that which is natural; and afterward that which is spiritual. 1 Corinthians 15:46.

> Mutta ei ollut ensin se, mikä on hengellistä, vaan se, mikä on luonnollista; ja sen jälkeen se, mikä on hengellistä. 1. Korinttolaiskirje 15:46.

That Sunday law is typified by verse sixteen, for “much of the history that has taken place” in the fulfillment of Daniel eleven is to be repeated. Verses ten through fifteen in the last days, represents the history preceding and leading up to the Sunday law.

Tätä sunnuntailakia esikuvallistaa jae kuusitoista, sillä ”suuri osa siitä historiasta, joka on tapahtunut” Danielin yhdennenentoista luvun täyttymyksessä, on toistuva. Jakeet kymmenestä viiteentoista viimeisinä päivinä edustavat sitä historiaa, joka edeltää sunnuntailakia ja johtaa siihen.

The king of the north in those five verses, as well as the king of the south who were fulfilled by the Seleucid king Antiochus Magnus and the Egyptian kings of the Ptolemaic kingdom, typify powers that are the focus of the history that leads to the soon-coming Sunday law. These verses identify the history of the movement of the one hundred and forty-four thousand, for verse ten identifies the collapse of the Soviet Union in 1989, and verse sixteen the soon-coming Sunday law.

Pohjoisen kuningas noissa viidessä jakeessa, samoin kuin etelän kuningas, jotka täyttyivät seleukidikuninkaan Antiokhos Suuren sekä ptolemaiolaisen valtakunnan egyptiläisten kuninkaiden kautta, ovat esikuvia valloista, jotka ovat sen historian keskipisteessä, joka johtaa pian tulevaan sunnuntailakiin. Nämä jakeet yksilöivät sadan neljänkymmenenneljän tuhannen liikkeen historian, sillä jae kymmenen yksilöi Neuvostoliiton romahtamisen vuonna 1989 ja jae kuusitoista pian tulevan sunnuntailain.

Christ emphasizes these verses by aligning verse ten with verse forty and verse sixteen with verse forty-one. The direct reference to the literal glorious land which typifies the spiritual glorious land of verse forty-one is the end of the six verses, and verse ten is the beginning.

Kristus korostaa näitä jakeita rinnastamalla jakeen kymmenen jakeeseen neljäkymmentä ja jakeen kuusitoista jakeeseen neljäkymmentäyksi. Suora viittaus kirjaimelliseen ihanaan maahan, joka on jakeen neljäkymmentäyksi hengellisen ihanan maan esikuva, on näiden kuuden jakeen loppu, ja jae kymmenen on niiden alku.

Just as Christ made sure verse sixteen has a direct connection with verse forty-one, and so too, verse ten has a direct connection with verse forty. The expression in verse ten “overflow, and pass through,” is the identical Hebrew phrase that is translated as “overflow and pass over,” in verse forty. The phrase is only found one other place in the Scriptures, but it is translated a little differently than verse ten and verse forty. Still, it is the same Hebrew phrase.

Aivan kuten Kristus varmisti, että jakeella kuusitoista on suora yhteys jakeeseen neljäkymmentäyksi, samoin myös jakeella kymmenen on suora yhteys jakeeseen neljäkymmentä. Jakeen kymmenen ilmaus ”tulvii yli ja kulkee läpi” on täsmälleen sama hepreankielinen ilmaus, joka on jakeessa neljäkymmentä käännetty ”tulvii yli ja pyyhkäisee edelleen”. Tämä ilmaus esiintyy Kirjoituksissa vain yhdessä muussa kohdassa, mutta siinä se on käännetty hieman eri tavoin kuin jakeessa kymmenen ja jakeessa neljäkymmentä. Siitä huolimatta kyse on samasta hepreankielisestä ilmauksesta.

> And he shall pass through Judah; he shall overflow and go over, he shall reach even to the neck; and the stretching out of his wings shall fill the breadth of thy land, O Immanuel. Isaiah 8:8.

> Ja hän tunkeutuu Juudaan; hän tulvii yli ja vyöryy eteenpäin, ulottuen kaulaan asti; ja hänen siipiensä levittäytyminen täyttää sinun maasi koko laajuuden, oi Immanuel. Jesaja 8:8.

Isaiah’s “overflow and go over,” is the same as verse ten’s “overflow, and pass through,” and verse forty’s “overflow and pass over.” More than this, each of the three verses are describing an attack from the king of the north upon the king of the south. In Isaiah, the northern king of Assyria, Sennacherib, was attacking Judah, the southern kingdom of Israel. In verse ten Antiochus Magnus, the northern king of the Seleucid Empire was attacking the southern kingdom of Egypt. In verse forty, the king of the north, the papal power, who had received a deadly wound at the beginning of verse forty, was attacking the southern atheistic power of the Soviet Union. Each verse represents the same prophetic structure of a conflict between the kings of the north and south, and in each verse the northern king “overflows and passes over.”

Jesajan ”tulvii yli ja vyöryy eteenpäin” on sama kuin jakeen kymmenen ”tulvii yli ja menee lävitse” sekä jakeen neljäkymmentä ”tulvii yli ja käy ylitse”. Enemmänkin: kukin näistä kolmesta jakeesta kuvaa pohjoisen kuninkaan hyökkäystä etelän kuningasta vastaan. Jesajassa pohjoinen Assyrian kuningas Sanherib hyökkäsi Juudaa, Israelin eteläistä valtakuntaa, vastaan. Jakeessa kymmenen Antiokhos Magnus, Seleukidivaltakunnan pohjoinen kuningas, hyökkäsi Egyptin eteläistä valtakuntaa vastaan. Jakeessa neljäkymmentä pohjoisen kuningas, paavillinen valta, joka oli saanut kuolinhaavan jakeen neljäkymmentä alussa, hyökkäsi Neuvostoliiton eteläistä ateistista valtaa vastaan. Kukin jae edustaa samaa profeetallista rakennetta, jossa on kysymys pohjoisen ja etelän kuninkaiden välisestä konfliktista, ja kussakin jakeessa pohjoinen kuningas ”tulvii yli ja käy ylitse”.

Isaiah’s testimony and verse ten both identify that when the northern king attacks he ceases before entering into the capital of the southern kingdom. Sennacherib brought his warfare to the walls of Jerusalem, and no further. In 219 BC, Antiochus Magnus came to the border of Egypt and stopped. Then he lost the battle of Raphia that occurred two years later in 217 BC. Sennacherib came to the walls of Jerusalem and lost the battle as God intervened.

Sekä Jesajan todistus että jae kymmenen osoittavat, että kun pohjoinen kuningas hyökkää, hän pysähtyy ennen kuin astuu eteläisen valtakunnan pääkaupunkiin. Sanherib toi sotansa Jerusalemin muurien ääreen eikä edemmäs. Vuonna 219 eKr. Antiokhos Suuri tuli Egyptin rajalle ja pysähtyi. Sitten hän hävisi Raphian taistelun, joka käytiin kaksi vuotta myöhemmin, vuonna 217 eKr. Sanherib tuli Jerusalemin muurien ääreen ja hävisi taistelun, kun Jumala puuttui siihen.

> Therefore thus saith the Lord concerning the king of Assyria, He shall not come into this city, nor shoot an arrow there, nor come before it with shield, nor cast a bank against it. By the way that he came, by the same shall he return, and shall not come into this city, saith the Lord. For I will defend this city, to save it, for mine own sake, and for my servant David’s sake. And it came to pass that night, that the angel of the Lord went out, and smote in the camp of the Assyrians an hundred fourscore and five thousand: and when they arose early in the morning, behold, they were all dead corpses. So Sennacherib king of Assyria departed, and went and returned, and dwelt at Nineveh. And it came to pass, as he was worshipping in the house of Nisroch his god, that Adrammelech and Sharezer his sons smote him with the sword: and they escaped into the land of Armenia. And Esarhaddon his son reigned in his stead. 2 Kings 19:32–37.

> Sentähden näin sanoo Herra Assyrian kuninkaasta: Hän ei tule tähän kaupunkiin eikä ammu sinne ainoatakaan nuolta, ei käy sitä vastaan kilvin eikä luo sitä vastaan vallia. Sitä tietä, jota hän tuli, samaa tietä hän on palaava, eikä hän tule tähän kaupunkiin, sanoo Herra. Sillä minä suojelen tämän kaupungin ja pelastan sen oman itseni tähden ja palvelijani Daavidin tähden. Ja sinä yönä tapahtui, että Herran enkeli lähti liikkeelle ja surmasi assyrialaisten leirissä sata kahdeksankymmentäviisi tuhatta miestä; ja kun noustiin varhain aamulla, katso, he olivat kaikki kuolleita ruumiita. Niin Sanherib, Assyrian kuningas, lähti pois ja meni, palasi ja asettui Niiniveen. Ja tapahtui, kun hän kumarsi jumalaansa Nisrokia tämän temppelissä, että hänen poikansa Adrammelek ja Sareser surmasivat hänet miekalla; ja he pakenivat Armenian maahan. Ja hänen poikansa Asarhaddon tuli kuninkaaksi hänen sijaansa. 2. Kun. 19:32–37.

In 1989, the king of the north swept away the Soviet Union, but he did not overcome the capital of the Soviet Union. Russia was left standing. The next battle, typified in verses eleven and twelve, was the battle of Raphia, which was also typified by the overthrow of Sennacherib’s army and his subsequent death which identifies a victory for the southern king, which was Judah in the testimony of Sennacherib, and Raphia in the testimony of Antiochus Magnus.

Vuonna 1989 pohjoisen kuningas pyyhkäisi pois Neuvostoliiton, mutta hän ei kukistanut Neuvostoliiton pääkaupunkia. Venäjä jäi pystyyn. Seuraava taistelu, jota jakeissa yksitoista ja kaksitoista esikuvallisesti kuvataan, oli Raphian taistelu, jota esikuvallisesti kuvasi myös Sanheribin armeijan kukistaminen ja hänen sitä seurannut kuolemansa, mikä osoittaa voiton etelän kuninkaalle, joka Sanheribin todistuksessa oli Juuda ja Antiokhos Suuren todistuksessa Raphia.

Verse ten provides a direct connection to verse forty and verse sixteen provides a direct connection with verse forty-one. Verses ten through sixteen represent the history of 1989 unto the Sunday law. The verse represents a hidden history in verse forty that begins with the collapse of the Soviet Union in 1989 and continues unto the Sunday law. Verse ten also directly connects the “seven times” of Leviticus twenty-six to the hidden history, but that line of truth is outside what we are here setting forth.

Kymmenes jae muodostaa suoran yhteyden jakeeseen neljäkymmentä, ja kuudestoista jae muodostaa suoran yhteyden jakeeseen neljäkymmentäyksi. Jakeet kymmenestä kuuteentoista kuvaavat ajanjakson historiasta vuodesta 1989 sunnuntailaakiin saakka. Tämä jae esittää jakeessa neljäkymmentä kätketyn historian, joka alkaa Neuvostoliiton romahduksesta vuonna 1989 ja jatkuu sunnuntailakiin saakka. Kymmenes jae liittää myös suoraan 3. Mooseksen kirjan kahdenkymmenennenkuudennen luvun ”seitsemän aikaa” tähän kätkettyyn historiaan, mutta tuo totuuden linja jää sen ulkopuolelle, mitä me tässä esitämme.

In Millerite history the first of six primary controversies within Adventism concerning the correct identification of Rome occurred, and it was over who the robbers of verse fourteen represented. The Protestants held they represented Antiochus Epiphanes, and the Millerites identified them as Rome. In the last controversy of Adventism concerning the correct identification of Rome it is also over the robbers of verse fourteen. One class, represented by the Millerites, is upholding the foundational understanding of the Millerites, which was endorsed by the Spirit of Prophecy.

Milleriläisessä historiassa ensimmäinen niistä kuudesta ensisijaisesta adventisminsisäisestä kiistasta, jotka koskivat Rooman oikeaa tunnistamista, tapahtui, ja se koski sitä, keitä jakeen neljätoista ryöstäjät edustivat. Protestantit katsoivat niiden edustavan Antiokhos Epifanesta, kun taas milleriläiset tunnistivat ne Roomaksi. Adventismin viimeisessä kiistassa, joka koskee Rooman oikeaa tunnistamista, kysymys koskee samoin jakeen neljätoista ryöstäjiä. Yksi ryhmä, jota milleriläiset edustavat, pitää yllä milleriläisten perustavaa ymmärrystä, jonka Profetian Henki vahvisti.

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> ”Olen nähnyt, että vuoden 1843 kartta oli Herran käden ohjaama ja että sitä ei tullut muuttaa; että luvut olivat sellaiset kuin Hän tahtoi niiden olevan; että Hänen kätensä oli niiden yllä ja peitti erheen joissakin luvuissa, niin ettei kukaan voinut sitä nähdä, ennen kuin Hänen kätensä poistettiin.” Early Writings, 74.

That sacred chart identifies the controversy with the notation of 164 BC.

Tuo pyhä kaavio yksilöi kiistan merkinnällä 164 eKr.

> “164 Death of Antiochus Epiphanes, who of course, stood not up against the Prince of Princes, as he had been 164 yrs. dead before the Prince of Princes was born.”

> “164 Antiokhos Epifaneen kuolema, joka ei tietenkään noussut Ruhtinaiden Ruhtinasta vastaan, sillä hän oli ollut kuolleena 164 vuotta ennen kuin Ruhtinaiden Ruhtinas syntyi.”

The reference of that controversy upon the sacred chart represents the only truth represented upon the sacred chart that is not based upon a prophetic passage from God’s Word. In doing so it identifies a waymark, not of biblical history, but of Advent history, and “it should not be altered,” for the controversy identifies how the prophetic vision is established. To reject that foundational truth is to simultaneously reject the authority of the Spirit of Prophecy’s endorsement of the sacred chart.

Tuon kiistan viittaus pyhällä kartalla edustaa ainoaa pyhällä kartalla esitettyä totuutta, joka ei perustu Jumalan sanan profeetalliseen kohtaan. Näin tehdessään se yksilöi tienviitan, ei raamatullisesta historiasta, vaan adventtihistoriasta, eikä sitä ”tulisi muuttaa”, sillä tuo kiista osoittaa, kuinka profeetallinen näky vahvistetaan. Tuon perustavan totuuden hylkääminen merkitsee samalla pyhän kartan osakseen saaman Profeetan Hengen hyväksynnän arvovallan hylkäämistä.

> “The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony. He will bring in spurious visions to mislead, and will mingle the false with the true, and so disgust people that they will regard everything that bears the name of visions as a species of fanaticism; but honest souls, by contrasting false and true, will be enabled to distinguish between them.” Selected Messages, book 2, 78.

> ”Saatanan aivan viimeinen eksytys on tekevä tyhjäksi Jumalan Hengen todistuksen. ’Missä näkyä ei ole, siellä kansa villiintyy’ (Sananlaskut 29:18). Saatana toimii ovelasti, eri tavoin ja erilaisten välikappaleiden kautta, horjuttaakseen Jumalan jäännöskansan luottamusta todelliseen todistukseen. Hän tuo esiin vääriä näkyjä johtaakseen harhaan ja sekoittaa valheen totuuteen, niin että ihmiset tympääntyvät ja pitävät kaikkea, mikä kantaa näkyjen nimeä, jonkinlaisena kiihkoiluna; mutta rehelliset sielut kykenevät vertaamalla väärää ja totta erottamaan ne toisistaan.” Selected Messages, kirja 2, 78.

The last controversy of “the robbers of thy people”, is the same as the first, and without an understanding of the symbol which establishes the vision, “the people perish.” They “perish” because they “make of none effect the testimony of the Spirit of God.”

“Sinun kansasi ryövärit” koskeva viimeinen kiista on sama kuin ensimmäinen, ja ilman sen symbolin ymmärtämistä, joka vahvistaa näyn, “kansa hukkuu”. He “hukkuvat”, koska he “tekevät tyhjäksi Jumalan Hengen todistuksen”.

The other class claims that the United States is represented as the robbers of verse fourteen. That class is unable or unwilling to see that Antiochus Magnus in verses ten through fifteen represents the United States. Just as the Protestants of Millerite history claimed the robbers were Antiochus, the class who is unwilling to see identifies the robbers as the power (the United States) that is typified by Antiochus.

Toinen ryhmä väittää, että Yhdysvallat esitetään jakeen neljäntoista ryöväreinä. Tuo ryhmä ei kykene tai ei halua nähdä, että jakeissa kymmenestä viiteentoista Antiokhos Magnus edustaa Yhdysvaltoja. Aivan kuten milleriittisen historian protestantit väittivät ryövärien olevan Antiokhos, samoin se ryhmä, joka ei halua nähdä, tunnistaa ryövärit siksi vallaksi (Yhdysvallat), jota Antiokhos esikuvallisesti kuvaa.

Sennacherib’s attack upon Judah that reached to the capital, Jerusalem, and that failed, was led by Sennacherib’s general, Rabshakeh.

Sennakeribin hyökkäystä Juudaa vastaan, joka ulottui pääkaupunkiin Jerusalemiin saakka ja epäonnistui, johti Sennakeribin sotapäällikkö Rabsake.

> Now therefore, I pray thee, give pledges to my lord the king of Assyria, and I will deliver thee two thousand horses, if thou be able on thy part to set riders upon them. How then wilt thou turn away the face of one captain of the least of my master’s servants, and put thy trust on Egypt for chariots and for horsemen? Am I now come up without the Lord against this place to destroy it? The Lord said to me, Go up against this land, and destroy it. Then said Eliakim the son of Hilkiah, and Shebna, and Joah, unto Rabshakeh, Speak, I pray thee, to thy servants in the Syrian language; for we understand it: and talk not with us in the Jews’ language in the ears of the people that are on the wall. But Rabshakeh said unto them, Hath my master sent me to thy master, and to thee, to speak these words? hath he not sent me to the men which sit on the wall, that they may eat their own dung, and drink their own piss with you? Then Rabshakeh stood and cried with a loud voice in the Jews’ language, and spake, saying, Hear the word of the great king, the king of Assyria. 2 Kings 18:23–28.

> Niinpä nyt, pyydän sinua, anna pantti herralleni, Assyrian kuninkaalle, niin minä annan sinulle kaksituhatta hevosta, jos sinä puolestasi kykenet asettamaan niille ratsastajat. Kuinka sinä siis voisit torjua ainoankaan päällikön, vähäisimmän herrani palvelijoista, ja kuitenkin turvata Egyptiin vaunujen ja ratsumiesten tähden? Olenko minä nyt tullut tätä paikkaa vastaan ilman Herraa, hävittämään sen? Herra sanoi minulle: Nouse tätä maata vastaan ja hävitä se. Silloin Eljakim, Hilkian poika, Sebna ja Jooah sanoivat Rabsakeelle: Puhu, pyydämme, palvelijoillesi aramin kielellä, sillä me ymmärrämme sitä; äläkä puhu meille juudan kielellä muurilla olevan kansan kuullen. Mutta Rabsake sanoi heille: Onko herrani lähettänyt minut puhumaan nämä sanat sinun herrallesi ja sinulle? Eikö hän ole lähettänyt minua niiden miesten luo, jotka istuvat muurilla, jotta he joutuisivat syömään omaa likaansa ja juomaan omaa virtsaansa teidän kanssanne? Sitten Rabsake asettui seisomaan ja huusi suurella äänellä juudan kielellä ja puhui sanoen: Kuulkaa suuren kuninkaan, Assyrian kuninkaan, sana. 2. Kun. 18:23–28.

Rabshakeh was presenting not his words, but the words of Sennacherib, king of Assyria. In Daniel eleven verse forty the king of the north is the papal power who at the time of the end in 1798 received a deadly wound at the hands of atheistic France, the southern king. In the verse the king of the north ultimately retaliates and overflows the southern kingdom (the USSR) in 1989. When the king of the north accomplished that work, he brought with him “chariots, and with horsemen, and many ships.” “Chariots and horsemen” represent military might and “ships” represent economic power. Those symbols identify the United States as papal Rome’s proxy army in the victory of 1989, as typified by Rabshakeh. Antiochus Magnus in verse ten through fifteen represents the United States, and as William Miller correctly identified that the word “also” in verse fourteen establishes a new power entering the prophetic narrative, the “robbers” must represent a power distinct from either the Ptolemaic kings of the south, or Antiochus the king of the north or Philip of Macedon.

Rabsake ei esittänyt omia sanojaan, vaan Assyrian kuninkaan Sanheribin sanoja. Danielin kirjan yhdentoista luvun jakeessa neljäkymmentä pohjoisen kuningas on paavillinen valta, joka lopun aikana vuonna 1798 sai kuolettavan haavan ateistisen Ranskan, eteläisen kuninkaan, kädestä. Jakeessa pohjoisen kuningas lopulta kostaa ja tulvii yli eteläisen valtakunnan (Neuvostoliiton) vuonna 1989. Kun pohjoisen kuningas suoritti tuon työn, hän toi mukanaan ”sotavaunuja, ratsumiehiä ja paljon laivoja”. ”Sotavaunut ja ratsumiehet” edustavat sotilaallista voimaa ja ”laivat” edustavat taloudellista valtaa. Nuo symbolit osoittavat Yhdysvallat paavillisen Rooman sijaisarmeijaksi vuoden 1989 voitossa, Rabsaken esikuvan mukaisesti. Antiokhos Magnus jakeissa kymmenestä viiteentoista edustaa Yhdysvaltoja, ja koska William Miller oikein totesi, että jakeen neljätoista sana ”myös” vahvistaa uuden vallan astuvan profeetalliseen kertomukseen, ”rosvoajien” täytyy edustaa valtaa, joka on erillinen sekä etelän ptolemaiolaisista kuninkaista että Antiokhoksesta, pohjoisen kuninkaasta, tai Filippos Makedonialaisesta.

> “The king of the south, in this verse, without any doubt, means king of Egypt; but what the robbers of thy people means remains yet a doubt perhaps to some. That it cannot mean Antiochus, or any king of Syria, it is plain; for the angel had been talking about that nation for a number of verses previous, and now says, ‘also the robbers of thy people,’ etc., evidently implying some other nation. I will admit that Antiochus did perhaps rob the Jews; but how could this ‘establish the vision,’ as Antiochus is not spoken of anywhere in the vision as performing any act of that kind; for he belonged to what is called the Grecian kingdom in the vision. Again, ‘to establish the vision,’ must mean to make sure, complete, or fulfill the same.” William Miller, Miller’s Works, Lecture 6, 89.

> ”Etelän kuningas tarkoittaa tässä jakeessa epäilemättä Egyptin kuningasta; mutta se, mitä kansasi ryövärit tarkoittaa, on ehkä joillekuille yhä epäselvää. On selvää, ettei se voi tarkoittaa Antiokhosta eikä mitään Syyrian kuningasta; sillä enkeli oli useiden edeltävien jakeiden ajan puhunut tuosta kansakunnasta ja sanoo nyt: ’myös kansasi ryövärit’ jne., mikä ilmeisesti viittaa johonkin toiseen kansakuntaan. Myönnän, että Antiokhos ehkä ryösti juutalaisia; mutta kuinka tämä voisi ’vahvistaa näyn’, koska Antiokhosta ei missään näyssä mainita suorittamassa mitään sellaista tekoa; sillä hän kuului siihen, mitä näyssä kutsutaan Kreikan valtakunnaksi. Edelleen ’vahvistaa näyn’ täytyy merkitä sen varmistamista, täydelliseksi saattamista tai täyttämistä.” William Miller, Miller’s Works, Lecture 6, 89.

“Antiochus” was a name selected by many of the kings of the Syrian Seleucid Empire. The founder of that empire was Seleucid Nicator, and somewhere between twenty-six to thirty kings made up the entire list of Seleucid kings. Many of those kings chose the name “Antiochus”, just as the many popes choose throne-names when they are selected as popes. The popes are all “antichrist,” which means “against Christ”. The word “anti” meaning “against”. As antichrists they have taken the name of their spiritual forefather, who is Satan. Satan and the popes are both identified as the antichrist in inspiration.

”Antiokhos” oli nimi, jonka monet Syyrian seleukidivaltakunnan kuninkaat valitsivat itselleen. Tämän valtakunnan perustaja oli Seleukos Nikanor, ja koko seleukidikuninkaiden luetteloon kuului noin kahdestakymmenestäkuudesta kolmeenkymmeneen kuningasta. Monet noista kuninkaista valitsivat nimekseen ”Antiokhos”, samoin kuin monet paavit valitsevat valtaistuinnimensä tullessaan valituiksi paaveiksi. Paavit ovat kaikki ”antikristus”, mikä merkitsee ”Kristusta vastaan”. Sana ”anti” merkitsee ”vastaan”. Antikristuksina he ovat ottaneet hengellisen esi-isänsä nimen, hänen, joka on Saatana. Saatana ja paavit samastetaan innoitetussa ilmoituksessa molemmat antikristukseen.

> “The determination of antichrist to carry out the rebellion he began in heaven will continue to work in the children of disobedience.” Testimonies, volume 9, 230.

> ”Antikristuksen päättäväisyys toteuttaa sitä kapinaa, jonka hän aloitti taivaassa, tulee edelleen vaikuttamaan tottelemattomuuden lapsissa.” Testimonies, volyymi 9, 230.

A pope is a representative of Satan, and thus they are both against Christ, and therefore are the “antichrist.” They choose a name when they take the position as pope, and become Satan’s earthly representative.

Paavi on Saatanan edustaja, ja näin ollen he ovat molemmat Kristusta vastaan, ja sen tähden ovat ”antikristus”. He valitsevat nimen ottaessaan paavin viran vastaan ja tulevat Saatanan maalliseksi edustajaksi.

> “To secure worldly gains and honors, the church was led to seek the favor and support of the great men of earth; and having thus rejected Christ, she was induced to yield allegiance to the representative of Satan—the bishop of Rome.” The Great Controversy, 50.

> ”Maallisten voittojen ja kunnian saavuttamiseksi kirkko johdettiin etsimään maan mahtavien suosiota ja tukea; ja näin hylättyään Kristuksen se taivutettiin osoittamaan uskollisuutta Saatanan edustajalle — Rooman piispalle.” Suuri taistelu, 50.

By their works you shall know them, and the popes carry on the same work as Satan.

Heidät te tunnette heidän teoistaan, ja paavit jatkavat samaa työtä kuin Saatana.

> “Through the pope of Rome the same work has been carried on here on earth as was carried on in the courts of heaven before the expulsion of the prince of darkness. Satan sought to correct the law of God in heaven, and to supply an amendment of his own. He exalted his own judgment above that of his Creator, and placed his will above the will of Jehovah, and in this way virtually declared God to be fallible. The pope also takes the same course and, claiming infallibility for himself, seeks to adjust the law of God to meet his own ideas, thinking himself able to correct the mistakes he thinks he sees in the statutes and commands of the Lord of heaven and earth. He virtually says to the world, I will give you better laws than those of Jehovah. What an insult is this to the God of heaven!” Signs of the Times, November 19, 1894.

> ”Rooman paavin kautta täällä maan päällä on jatkettu samaa työtä, jota harjoitettiin taivaan esikartanoissa ennen pimeyden ruhtinaan karkottamista. Saatana pyrki oikaisemaan Jumalan lakia taivaassa ja esittämään siihen oman lisäyksensä. Hän korotti oman arvostelunsa Luojansa arvostelun yläpuolelle ja asetti oman tahtonsa Jehovan tahdon edelle ja näin käytännössä julisti Jumalan erehtyväiseksi. Paavi kulkee samoin samaa tietä ja, vaatiessaan itselleen erehtymättömyyttä, pyrkii sovittamaan Jumalan lain omiin käsityksiinsä, luullen kykenevänsä korjaamaan ne virheet, jotka hän katsoo näkevänsä taivaan ja maan Herran säädöksissä ja käskyissä. Käytännössä hän sanoo maailmalle: Minä annan teille paremmat lait kuin Jehovan lait. Mikä loukkaus tämä onkaan taivaan Jumalaa kohtaan!” Signs of the Times, 19. marraskuuta 1894.

Though Seleucus Nicator established the Seleucid Empire, many of the following kings chose the name “Antiochus,” in honor, not of Seleucus, but of his father. Seleucus’ father, Antiochus, was a nobleman and a general in the service of King Philip II of Macedon, who was the father of Alexander the Great. This noble status and military background helped establish the foundation for Seleucus’s own prominent role and subsequent rise to power after the death of Alexander the Great.

Vaikka Seleukos Nikator perusti seleukidien valtakunnan, monet seuraavista kuninkaista valitsivat nimekseen ”Antiokhos” kunnioittaakseen, eivät Seleukosta, vaan tämän isää. Seleukoksen isä Antiokhos oli aatelismies ja sotapäällikkö Makedonian kuninkaan Filippos II:n palveluksessa; tämä oli Aleksanteri Suuren isä. Tämä aatelinen asema ja sotilaallinen tausta auttoivat luomaan perustan Seleukoksen omalle merkittävälle asemalle ja myöhemmälle nousulle valtaan Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen.

Seleucus’ kingdom was established when he took control of three of the four areas of Alexander’s kingdom. Rome also conquers three geographical powers in order to take control and become the king of the north. When Seleucus had secured the east, the west and the north he became the king of the north in the historical narrative, and his capital was the city of Babylon. Many of the following kings chose the name “Antiochus” when they took the northern throne in order to honor their political forefather. The parallel is easy to see, if you choose to see. If you don’t, you don’t.

Seleukoksen valtakunta perustettiin, kun hän sai hallintaansa kolme Aleksanterin valtakunnan neljästä alueesta. Roomakin valloittaa kolme maantieteellistä valtaa saadakseen hallinnan ja tullakseen pohjoisen kuninkaaksi. Kun Seleukos oli varmistanut idän, lännen ja pohjoisen, hänestä tuli historiallisessa kertomuksessa pohjoisen kuningas, ja hänen pääkaupunkinsa oli Babylonin kaupunki. Monet seuraavista kuninkaista valitsivat nimen ”Antiokhos” noustessaan pohjoiselle valtaistuimelle kunnioittaakseen poliittista esi-isäänsä. Rinnakkaisuus on helppo nähdä, jos tahdot nähdä. Jos et tahdo, et näe.

The name “Antiochus” (Ἀντίοχος in Greek) comes from the Greek elements’ “anti” (meaning “against” or “opposite”) and “ocheo” (meaning “to hold fast” or “to maintain”). The northern kings chose the name to maintain their political heritage with the father, just as the antichrist (popes) choose names when they begin to rule. Just as the popes are representatives of their father, the devil, so too the Antiochus’ of the Syrian Empire typify representatives of their father. In this application Antiochus represents a proxy of their father. The proxy of the papal power in 1989 was the United States, and the secular testimony upholds the relationship between the antichrist, Pope John Paul II, and Ronald Reagan in their work to bring down the former Soviet Union.

Nimi ”Antiochos” (kreikaksi Ἀντίοχος) tulee kreikan osista ”anti” (merkitsee ”vastaan” tai ”vastakkainen”) ja ”ocheo” (merkitsee ”pitää lujasti kiinni” tai ”ylläpitää”). Pohjoisen kuninkaat valitsivat tämän nimen ylläpitääkseen poliittista perintöään isän kanssa, samoin kuin antikristus (paavit) valitsevat nimet hallituskautensa alkaessa. Aivan kuten paavit ovat isänsä, paholaisen, edustajia, samoin Syyrian valtakunnan Antiochokset ovat isänsä edustajien esikuvia. Tässä sovellutuksessa Antiochos edustaa isänsä sijaisena toimivaa välikappaletta. Paavillisen vallan välikappale vuonna 1989 oli Yhdysvallat, ja maallinen todistusaineisto vahvistaa antikristuksen, paavi Johannes Paavali II:n, ja Ronald Reaganin välisen suhteen heidän työssään entisen Neuvostoliiton kukistamiseksi.

In verses ten through sixteen, the first and last verse possess direct references to verses forty and forty-one. Verse ten directly represents verse forty. Verse sixteen directly represents verse forty-one. The verses represent the portion of the prophecy of Daniel that relates to the last days.

Jakeissa kymmenestä kuuteentoista ensimmäinen ja viimeinen jae sisältävät suorat viittaukset jakeisiin neljäkymmentä ja neljäkymmentäyksi. Jae kymmenen vastaa suoraan jaetta neljäkymmentä. Jae kuusitoista vastaa suoraan jaetta neljäkymmentäyksi. Nämä jakeet edustavat sitä osaa Danielin profetiasta, joka liittyy viimeisiin päiviin.

> “The book that was sealed was not the book of Revelation, but that portion of the prophecy of Daniel which related to the last days. The Scripture says, ‘But thou, O Daniel, shut up the words, and seal the book, even to the time of the end: many shall run to and fro, and knowledge shall be increased’ (Daniel 12:4). When the book was opened, the proclamation was made, ‘Time shall be no longer.’ (See Revelation 10:6.) The book of Daniel is now unsealed, and the revelation made by Christ to John is to come to all the inhabitants of the earth. By the increase of knowledge a people is to be prepared to stand in the latter days. . . .

> ”Sinetöity kirja ei ollut Ilmestyskirja, vaan se Danielin ennustuksen osa, joka koski viimeisiä päiviä. Raamattu sanoo: ’Mutta sinä, Daniel, sulje nämä sanat ja sinetöi tämä kirja lopun aikaan asti; monet sitä tutkivat, ja ymmärrys lisääntyy’ (Daniel 12:4). Kun kirja avattiin, annettiin julistus: ’Aikaa ei enää ole oleva.’ (Ks. Ilmestys 10:6.) Danielin kirja on nyt avattu, ja se ilmestys, jonka Kristus antoi Johannekselle, on tuleva kaikkien maan asukkaiden tietoon. Tiedon lisääntymisen kautta on valmistettava kansa kestämään viimeisinä päivinä....”

> “In the first angel’s message men are called upon to worship God, our Creator, who made the world and all things that are therein. They have paid homage to an institution of the Papacy, making of no effect the law of Jehovah, but there is to be an increase of knowledge on this subject.” Selected Messages, book 2, 105, 106.

> ”Ensimmäisen enkelin sanomassa ihmisiä kutsutaan palvomaan Jumalaa, meidän Luojaamme, joka on tehnyt maailman ja kaiken, mitä siinä on. He ovat osoittaneet kunnioitusta paavikunnan laitokselle tehden Jehovan lain vaikutuksettomaksi, mutta tätä aihetta koskeva tieto on lisääntyvä.” Selected Messages, kirja 2, 105, 106.

At the time of the end in 1989 the last six verses of Daniel chapter eleven represent the “portion of the prophecy of Daniel which related to the last days.” It was recognized when it was then unsealed, and that unsealing produced an increase of knowledge on the “institution of the Papacy, making of no effect the law of Jehovah.” The Alpha and Omega always illustrates the end with the beginning, and the testing process that began in 1989, was designed to produce two classes of worshippers.

Lopun aikana vuonna 1989 Danielin kirjan yhdennentoista luvun kuusi viimeistä jaetta edustavat sitä ”Danielin profetian osaa, joka koski viimeisiä päiviä”. Tämä tunnistettiin, kun se silloin avattiin, ja tuo avaaminen lisäsi tietoa ”paaviuden laitoksen perustamisesta, joka tekee Jehovan lain tehottomaksi”. Alfa ja Omega havainnollistaa aina lopun alun kautta, ja koetusprosessi, joka alkoi vuonna 1989, oli tarkoitettu tuottamaan kaksi palvojien luokkaa.

> And he said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. Daniel 12:9, 10.

> Ja hän sanoi: Mene tiehesi, Daniel, sillä nämä sanat pysyvät suljettuina ja sinetöityinä lopun aikaan asti. Monet puhdistetaan, valkaistaan ja koetellaan; mutta jumalattomat tekevät jumalattomasti, eikä yksikään jumalattomista ymmärrä; mutta viisaat ymmärtävät. Daniel 12:9, 10.

We are now in the final period of that testing process, for the controversy of the robbers at the beginning of Adventism is now being repeated. To identify the robbers as the United States is to identify Antiochus as the robbers. It is the identical controversy of the Millerites and Protestants.

Olemme nyt tuon koetusprosessin viimeisessä vaiheessa, sillä adventismin alkuvaiheen ryöstäjiä koskeva kiista toistuu nyt. Tunnistaa ryöstäjät Yhdysvalloiksi merkitsee tunnistaa Antiokhoksen ryöstäjiksi. Se on täsmälleen sama kiista kuin milleriläisten ja protestanttien välinen kiista.

At the end of the testing process, just as in the beginning of the testing process, which began in 1989, the Lion of the tribe of Judah unseals “that portion of the prophecy of Daniel which related to the last days.” In 1989 it was the last six verses of Daniel eleven, and at the ending it is the hidden history of verse forty, that is typified by verses ten through sixteen.

Koetusprosessin lopussa, aivan samoin kuin koetusprosessin alussa, joka alkoi vuonna 1989, Juudan heimon Leijona avaa sinetit ”siltä osalta Danielin profetiaa, joka koski viimeisiä päiviä”. Vuonna 1989 kyseessä olivat Danielin kirjan yhdestoista luvun kuusi viimeistä jaetta, ja lopussa kyseessä on jakeen neljäkymmentä kätketty historia, jota jakeet kymmenestä kuuteentoista esikuvallisesti kuvaavat.

We will continue our consideration of the six lines of controversies within the history of Adventism in the following articles. The first of those six controversies illustrates the last of those six controversies. We will use the first and last controversies to overlay the other four controversies as we unfold the elements involved with the efforts of the enemy of righteousness to prevent God’s people from rightly dividing “the vision”, which is established with the symbol of Rome.

Jatkamme adventismin historian kuuden kiistalinjan tarkastelua seuraavissa artikkeleissa. Ensimmäinen noista kuudesta kiistasta havainnollistaa viimeistä noista kuudesta kiistasta. Käytämme ensimmäistä ja viimeistä kiistaa asettaaksemme niiden ylle muut neljä kiistaa, kun avaamme niitä osatekijöitä, jotka liittyvät vanhurskauden vihollisen pyrkimyksiin estää Jumalan kansaa oikein jakamasta ”näkyä”, joka on vahvistettu Rooman symbolilla.

> “Unless we understand the importance of the moments that are swiftly passing into eternity, and make ready to stand in the great day of God, we shall be unfaithful stewards. The watchman is to know the time of night. Everything is now clothed with a solemnity that all who believe the truth for this time should realize. They should act in reference to the day of God. The judgments of God are about to fall upon the world, and we need to be preparing for that great day.

> ”Ellemme ymmärrä niiden hetkien tärkeyttä, jotka kiitävät nopeasti iäisyyteen, emmekä valmistaudu seisomaan Jumalan suurena päivänä, olemme uskottomia taloudenhoitajia. Vartijan tulee tietää, mikä yönaika on. Kaikkea verhoaa nyt vakavuus, jonka kaikkien niiden, jotka uskovat tähän aikaan kuuluvaan totuuteen, tulisi käsittää. Heidän tulee toimia Jumalan päivän näkökulmasta. Jumalan tuomiot ovat kohta lankeamassa maailman ylle, ja meidän on valmistauduttava tuohon suureen päivään.

> “Our time is precious. We have but few, very few days of probation in which to make ready for the future, immortal life. We have no time to spend in haphazard movements. We should fear to skim the surface of the word of God.” Testimonies, volume 6, 407.

> ”Aikamme on kallisarvoinen. Meillä on vain muutamia, hyvin harvoja armonajan päiviä, joiden aikana valmistautua tulevaa, kuolematonta elämää varten. Meillä ei ole aikaa käytettäväksi sattumanvaraisiin toimiin. Meidän tulee pelätä sitä, että jäämme vain sivuamaan Jumalan sanan pintaa.” Testimonies, nide 6, s. 407.

Back to Articles