Article

# The Hidden History of Verse Forty - Number Sixteen

Jaeen neljännenkymmenennen jakeen kätketty historia – numero kuusitoista

The Second Woe - Part Three

Toinen voi-huuto – osa kolme

Author

Jeff Pippenger

Published

June 18, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

## Jones' Logic

Jonesin logiikka

Jones’ logic that the first angel of Revelation fourteen cannot be separated from the following two angels is rock-solid. His identification of the structural connection of those three angels with the trumpet angels is absolutely air-tight. His emphasis was no doubt upon the three angels of Revelation fourteen, but the logic for applying them as “inseparable,” is just as valid for all the angels that preceded them.

Jonesin päättely siitä, ettei Ilmestyskirjan neljännentoista luvun ensimmäistä enkeliä voida erottaa kahdesta sitä seuraavasta enkelistä, on horjumattoman pitävä. Hänen osoituksensa näiden kolmen enkelin rakenteellisesta yhteydestä pasuunaenkeleihin on ehdottoman vedenpitävä. Hänen painotuksensa kohdistui epäilemättä Ilmestyskirjan neljännentoista luvun kolmeen enkeliin, mutta perusteet niiden soveltamiselle ”erottamattomina” ovat aivan yhtä pätevät kaikkiin niihin enkeleihin, jotka edelsivät niitä.

Because he was focusing upon the three angels of Revelation fourteen, he did not carry out his own logic to its ultimate conclusion. Ultimately the logic he used to connect the fifth, sixth and seventh woe trumpets to the three angels of Revelation fourteen, also included taking the line of the trumpets all the way back to the first of the seven trumpet angels.

Koska hän keskittyi Ilmestyskirjan neljääntoista luvun kolmeen enkeliin, hän ei vienyt omaa logiikkaansa sen lopulliseen päätelmään asti. Lopulta se logiikka, jota hän käytti liittääkseen viidennen, kuudennen ja seitsemännen voi-huutoa merkitsevän pasuunan Ilmestyskirjan neljännentoista luvun kolmeen enkeliin, sisälsi myös pasuunojen linjan viemisen aina takaisin seitsemän pasuunaenkelin ensimmäiseen saakka.

> And I saw the seven angels which stood before God; and to them were given seven trumpets. … And the seven angels which had the seven trumpets prepared themselves to sound. Revelation 8:2, 6.

> Ja minä näin ne seitsemän enkeliä, jotka seisoivat Jumalan edessä; ja heille annettiin seitsemän pasuunaa. … Ja ne seitsemän enkeliä, joilla oli ne seitsemän pasuunaa, valmistautuivat puhaltamaan niihin. Ilmestys 8:2, 6.

The series of angels begins with the “seven” trumpet angels, and the line of angels in Revelation begins with the first trumpet all the way through to the third angel’s warning of the mark of the beast. Jones is correct for identifying a distinction from the first four trumpets and the last three woe trumpets, for that “four and three” prophetic structure is also found in the churches and the seals. Established upon three witnesses in the book of Revelation allows those who choose to see that seven as a symbol, also contains four as a symbol and three as a symbol.

Enkelien sarja alkaa ”seitsemästä” pasuunoita soittavasta enkelistä, ja Ilmestyskirjan enkelilinja alkaa ensimmäisestä pasuunasta ja ulottuu aina kolmanteen enkeliin asti, joka varoittaa pedon merkistä. Jones on oikeassa erottaessaan ensimmäiset neljä pasuunaa ja kolme viimeistä voi-pasuunae, sillä tuo profeetallinen ”neljä ja kolme” -rakenne löytyy myös seurakunnista ja sineteistä. Se, että tämä on vahvistettu Ilmestyskirjassa kolmen todistajan varaan, antaa niille, jotka tahtovat nähdä, ymmärtää, että tuo seitsemän symbolina sisältää myös neljän symbolina ja kolmen symbolina.

## A Divine Connection

Jumalallinen yhteys

What we have been identifying in the recent past is that the first and second angels of Revelation fourteen are empowered by a time prophecy of Islam of the first and second woes, and that the empowerment of the third angel is accomplished by the fulfillment of the third woe on 9/11. What Jones’ application identifies, (even though he did not make my point) is that every angel from the first trumpet angel of Revelation eight to the third woe trumpet of Revelation eleven is inseparably connected with the three angels of Revelation fourteen. They are symbols within the same prophetic line. They must be recognized as such to understand the various roles that each of the angels represent. So just as the seven churches, seals and trumpets represent seven, and also the symbol of four and three within the overall symbolism of the seven (churches, seals and trumpets); the line of angels from the first of seven trumpet angels all the way through to the third angel must be considered as a whole. This identifies a line of eleven angels.

Se, mitä olemme viime aikoina todenneet, on se, että Ilmestyskirjan neljäntoista luvun ensimmäinen ja toinen enkeli saavat voimansa ensimmäisen ja toisen voi-huudon islamia koskevasta aikaprofetiasta, ja että kolmannen enkelin voimaannuttaminen tapahtuu kolmannen voi-huudon täyttymyksen kautta 11. syyskuuta. Se, minkä Jonesin sovellus osoittaa, (vaikkei hän esittänytkään minun näkökohtaani), on se, että jokainen enkeli Ilmestyskirjan kahdeksannen luvun ensimmäisestä pasuunaenkelistä Ilmestyskirjan yhdentoista luvun kolmannen voi-huudon pasuunaan saakka on erottamattomasti yhteydessä Ilmestyskirjan neljäntoista luvun kolmeen enkeliin. Ne ovat symboleja samassa profeetallisessa linjassa. Ne on tunnistettava sellaisiksi, jotta ymmärrettäisiin ne erilaiset tehtävät, joita kukin enkeleistä edustaa. Samoin kuin seitsemän seurakuntaa, sinettiä ja pasuunaa edustavat lukua seitsemän sekä myös lukuja neljä ja kolme seitsemän kokonais-symboliikan sisällä (seurakunnat, sinetit ja pasuunat), myös enkelien linjaa ensimmäisestä seitsemästä pasuunaenkelistä aina kolmanteen enkeliin saakka on tarkasteltava kokonaisuutena. Tämä osoittaa yhdentoista enkelin linjan.

The three angels of Revelation fourteen represent the warning message of the Millerites that announced the opening of the judgment and thereafter the warning message of the one hundred and forty-four thousand that is announcing the close of judgment.

Ilmestyskirjan neljännentoista luvun kolme enkeliä edustavat milleriläisten varoitussanomaa, joka julisti tuomion alkaneen, ja sen jälkeen sadan neljänkymmenenneljän tuhannen varoitussanomaa, joka julistaa tuomion päättymistä.

The seven trumpets represent powers that God employed providentially to bring judgment upon nations that enforced the worship of the sun.

Seitsemän pasuunaa edustavat voimia, joita Jumala kaitselmuksessaan käytti saattaakseen tuomion niiden kansakuntien ylle, jotka pakottivat palvomaan aurinkoa.

The first four trumpets identify the progressive demise of Western Rome by the year 476.

Ensimmäiset neljä pasuunaa osoittavat Länsi-Rooman asteittaisen perikadon vuoteen 476 mennessä.

The fifth and sixth identify the demise of Eastern Rome from 1449 unto 1453.

Viides ja kuudes osoittavat Itä-Rooman tuhon vuosina 1449–1453.

The last three trumpets represent Islam of the three woes.

Viimeiset kolme pasuunaa edustavat kolmen voihuudon islamia.

The angel in Revelation ten is Christ, who descends to empower the movement in the beginning and He descends again in Revelation eighteen, to empower the movement at the end.

Ilmestyskirjan kymmenennen luvun enkeli on Kristus, joka laskeutuu antamaan voiman liikkeelle alussa, ja Hän laskeutuu jälleen Ilmestyskirjan kahdeksannessatoista luvussa antamaan voiman liikkeelle lopussa.

The seventh trumpet began to sound on October 22, 1844 at the opening of the judgment which is the antitypical Day of Atonement. The trumpet of Jubilee was to be sounded on the Day of Atonement. Two trumpets therefore are sounded at the judgment; the Jubilee trumpet and the seventh trumpet.

Seitsemäs pasuuna alkoi soida 22. lokakuuta 1844 siinä tuomion alkamisessa, joka on esikuvallisen sovituspäivän vastakuva. Riemuvuoden pasuunaa tuli soittaa sovituspäivänä. Sen tähden tuomiossa soi kaksi pasuunaa: riemuvuoden pasuuna ja seitsemäs pasuuna.

> Then shalt thou cause the trumpet of the jubilee to sound on the tenth day of the seventh month, in the day of atonement shall ye make the trumpet sound throughout all your land. And ye shall hallow the fiftieth year, and proclaim liberty throughout all the land unto all the inhabitants thereof: it shall be a jubilee unto you; and ye shall return every man unto his possession, and ye shall return every man unto his family. A jubilee shall that fiftieth year be unto you: ye shall not sow, neither reap that which groweth of itself in it, nor gather the grapes in it of thy vine undressed. Leviticus 25:9–11.

> Silloin sinun tulee antaa riemuvuoden pasuunan soida seitsemännen kuun kymmenentenä päivänä; sovituspäivänä antakaa pasuunan soida kautta koko maanne. Ja pyhittäkää viideskymmenes vuosi ja julistakaa vapaus koko maassa kaikille sen asukkaille; se olkoon teille riemuvuosi, ja kukin palatkoon takaisin omaisuutensa luo, ja kukin palatkoon takaisin sukunsa luo. Se viideskymmenes vuosi olkoon teille riemuvuosi: älkää kylväkö älkääkä korjatko sitä, mikä siinä kasvaa itsestään, älkääkä kootko siinä leikkaamattoman viinipuusi rypäleitä. 3. Mooseksen kirja 25:9–11.

The context that identifies the scattering of Israel for “seven times” located in the very next chapter in Leviticus, is set forth in the verses that lead to the instruction of sounding the jubilee trumpet on the Day of Atonement.

Asiayhteys, joka samassa Leviticuksen seuraavassa luvussa osoittaa Israelin hajottamisen kestävän ”seitsemän aikaa”, esitetään niissä jakeissa, jotka johtavat ohjeeseen soittaa riemuvuoden pasuunaa sovituspäivänä.

> Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. And the sabbath of the land shall be meat for you; for thee, and for thy servant, and for thy maid, and for thy hired servant, and for thy stranger that sojourneth with thee, And for thy cattle, and for the beast that are in thy land, shall all the increase thereof be meat. And thou shalt number seven sabbaths of years unto thee, seven times seven years; and the space of the seven sabbaths of years shall be unto thee forty and nine years. Leviticus 25:2–8.

> Puhu israelilaisille ja sano heille: Kun tulette siihen maahan, jonka minä teille annan, silloin maa viettäköön sapattia Herralle. Kuusi vuotta kylvä peltoasi, kuusi vuotta leikkaa viinitarhaasi ja korjaa sen sato; mutta seitsemäntenä vuonna olkoon maalla täydellinen sapatinlepo, sapatti Herralle: älä kylvä peltoasi äläkä leikkaa viinitarhaasi. Sitä, mikä kasvaa itsestään sadostasi, älä korjaa, äläkä kerää hoitamattoman viinipuusi rypäleitä; sillä se on maan levon vuosi. Ja maan sapatti olkoon teille ravinnoksi: sinulle, palvelijallesi, palvelijattarellesi, palkkalaisellesi ja muukalaisellesi, joka asuu luonasi, sekä karjallesi ja niille eläimille, jotka ovat maassasi; kaikki sen tuotto olkoon ravinnoksi. Ja laske itsellesi seitsemän vuosiviikkoa, seitsemän kertaa seitsemän vuotta; ja näiden seitsemän vuosiviikon aika olkoon sinulle neljäkymmentäyhdeksän vuotta. 3. Moos. 25:2–8.

When Miller recognized the judgment against Israel for breaking the sabbath rest for the land in chapter twenty-six, he applied the principle that a day represents a year and discovered that a year is three hundred and sixty days, and that seven times three hundred and sixty was twenty-five hundred and twenty years of punishment for breaking the covenant. It was the first prophetic truth he discovered. It’s the foundation of the truths that made up the foundation that Christ laid through the work of Miller. The Jubilee trumpet is an announcement of deliverance and freedom.

Kun Miller luvussa kaksikymmentäkuusi tunnisti Israelia vastaan annetun tuomion siitä, että se oli rikkonut maan sapattilevon, hän sovelsi periaatetta, jonka mukaan päivä edustaa vuotta, ja havaitsi, että vuosi on kolmesataakuusikymmentä päivää ja että seitsemän kertaa kolmesataakuusikymmentä oli kaksituhattaviisisataakaksikymmentä vuotta rangaistusta liiton rikkomisesta. Se oli ensimmäinen profeetallinen totuus, jonka hän löysi. Se on niiden totuuksien perustana, jotka muodostivat sen perustuksen, jonka Kristus laski Millerin työn kautta. Riemuvuoden pasuuna on vapautuksen ja vapauden julistus.

The seventh trumpet is Islam of the third woe.

Seitsemäs pasuuna on kolmannen voi-huudon islam.

> But in the days of the voice of the seventh angel, when he shall begin to sound, the mystery of God should be finished, as he hath declared to his servants the prophets. Revelation 10:7.

> Mutta seitsemännen enkelin äänen päivinä, kun hän alkaa puhaltaa pasuunaan, Jumalan salaisuus käy täytäntöön, niin kuin hän on ilmoittanut palvelijoilleen profeetoille. Ilmestys 10:7.

The seventh trumpet of Islam is an external prophetic truth and the Jubilee trumpet is the internal prophetic truth of justification by faith—deliverance from sin, which according to Sister White is the third angel in verity. In the period when the seventh trumpet is sounding, the mystery of Christ in you the hope of glory will be perfected as Christ combines His Divinity with the humanity of the one hundred and forty-four thousand. Those who then receive the seal of God will proclaim a trumpet message of warning represented as the third woe and also the warning of the third angel. The third woe empowers the message of the third angel when the angel who is no less a personage than Jesus Christ descends with a message in His hand.

Islamin seitsemäs pasuuna on vanhurskauttamista uskon kautta koskevan ulkoisen profeetallisen totuuden, ja riemuvuoden pasuuna sen sisäisen profeetallisen totuuden ilmaus—vapautus synnistä, joka sisar Whiten mukaan on kolmas enkeli totuudessa. Sinä aikana, jolloin seitsemäs pasuuna soi, Kristuksen salaisuus teissä, kirkkauden toivo, saatetaan täydelliseksi, kun Kristus yhdistää jumaluutensa sadan neljänkymmenenneljän tuhannen ihmisyyteen. Ne, jotka silloin saavat Jumalan sinetin, julistavat varoituksen pasuunasanomaa, jota kuvataan kolmantena voina, sekä myös kolmannen enkelin varoitusta. Kolmas voi antaa voiman kolmannen enkelin sanomalle, kun enkeli, joka ei ole kukaan vähäisempi henkilö kuin Jeesus Kristus, astuu alas sanoma kädessään.

When we identify that it was a time prophecy of the first and second woe that empowered the first angel’s message, and a prophecy of the third woe that empowers the third angel’s message, we are identifying the trumpets as ‘judgments that were brought upon Rome in response to Sunday enforcement.’ Those providential judgments, particularly the last three woe trumpets, align and parallel the warning message of Revelation fourteen’s three angels. Two woes and two angels in the Millerite history and the third woe and the third angel in the history of the one hundred and forty-four thousand. In the beginning history of the first and second angels, the message of the opening of the judgment was empowered by a fulfillment of Islam of the first and second woes. In the ending history of the third angel the message announcing the close of judgment was empowered by a fulfillment of Islam of the third woe.

Kun toteamme, että ensimmäisen ja toisen voi-huudon aikaprofetia antoi voiman ensimmäisen enkelin sanomalle ja että kolmannen voi-huudon profetia antaa voiman kolmannen enkelin sanomalle, toteamme samalla pasuunoiden olevan ”tuomioita, jotka tuotiin Rooman päälle vastauksena sunnuntain vieton pakottamiseen”. Nuo kaitselmukselliset tuomiot, erityisesti kolme viimeistä voi-pasuuna-a, vastaavat Ilmestyskirjan neljännentoista luvun kolmen enkelin varoitussanomaa ja kulkevat sen rinnalla. Kaksi voi-huutoa ja kaksi enkeliä milleriittien historiassa sekä kolmas voi-huuto ja kolmas enkeli sadan neljänkymmenenneljän tuhannen historiassa. Ensimmäisen ja toisen enkelin alkavan historian aikana tuomion alkamista koskeva sanoma sai voimansa siitä, että islam ensimmäisessä ja toisessa voi-huudossa täyttyi. Kolmannen enkelin päättävässä historiassa tuomion päättymisestä ilmoittava sanoma sai voimansa siitä, että islam kolmannessa voi-huudossa täyttyi.

The empowerment at the beginning and ending was represented by the angel of Revelation ten and eighteen, “who was no less a personage than Jesus Christ.” The external message of Islam and the internal message of judgment is the external third woe trumpet and the internal message of judgment is the trumpet of the third angel. The external trumpet of Islam is the prophecy of twenty-five hundred and twenty years and the internal trumpet of the third angel is the twenty-three hundred years. Both arrived and sounded at the opening of the judgment of the dead, and both arrived again at the opening of the judgment of the living.

Voimauttaminen alussa ja lopussa esitettiin Ilmestyskirjan kymmenennen ja kahdeksannentoista luvun enkelin kautta, ”joka ei ollut kukaan vähäisempi henkilö kuin Jeesus Kristus”. Islamin ulkoinen sanoma ja tuomion sisäinen sanoma ovat ulkoinen kolmannen voi-huudon pasuuna, ja tuomion sisäinen sanoma on kolmannen enkelin pasuuna. Islamin ulkoinen pasuuna on kahdentuhannen viidensadan kahdenkymmenen vuoden profetia, ja kolmannen enkelin sisäinen pasuuna on kaksituhattakolmesataa vuotta. Molemmat saapuivat ja soivat kuolleiden tuomion alkaessa, ja molemmat saapuivat jälleen elävien tuomion alkaessa.

The angel of Revelation ten descended on August 11, 1840 in fulfillment of the prophecy of Islam and in so doing, the angel typified the descent of the angel of Revelation eighteen with a fulfillment of a prophecy of Islam. God’s judgment upon the rebellion of the Sunday law in 321, and then again in 538 is represented by the first six trumpets, and His judgment for the soon-coming Sunday law rebellion is represented by the seventh trumpet, which is the third woe and also the third angel. The warning message of the beginning of the judgment on October 22, 1844 and the warning message of the judgment of the living on 9/11 were both empowered by the seventh angel in the sequence that Jones set forth. Six trumpet angels in chapters eight and nine, then in chapter ten the angel descends who is no less a personage than Jesus Christ. He is the seventh in the sequence of angels, who is followed in chapter eleven by the third woe, which is the seventh trumpet that began to sound in 1844, but is the eighth in the series of angels that lead to the ninth, tenth and eleventh angels in Revelation fourteen.

Ilmestyskirjan kymmenennen luvun enkeli laskeutui 11. elokuuta 1840 islamia koskevan profetian täyttymyksenä, ja näin tehdessään enkeli esikuvasi Ilmestyskirjan kahdeksannentoista luvun enkelin laskeutumista islamia koskevan profetian täyttymyksen yhteydessä. Jumalan tuomio sunnuntailain kapinaa vastaan vuonna 321 ja sitten jälleen vuonna 538 esitetään kuudessa ensimmäisessä pasuunassa, ja Hänen tuomionsa pian tulevaa sunnuntailain kapinaa varten esitetään seitsemännessä pasuunassa, joka on kolmas voi-huuto ja myös kolmas enkeli. Tuomion alkamista koskeva varoitussanoma 22. lokakuuta 1844 ja elävien tuomiota koskeva varoitussanoma 9/11 voimaannutettiin molemmat seitsemännen enkelin kautta siinä järjestyksessä, jonka Jones esitti. Kuusi pasuunoiden enkeliä luvuissa kahdeksan ja yhdeksän, sitten kymmenennessä luvussa laskeutuu enkeli, joka ei ole vähäisempi persoona kuin Jeesus Kristus. Hän on enkelien järjestyksessä seitsemäs, jota yhdestoista luvussa seuraa kolmas voi-huuto, joka on se seitsemäs pasuuna, joka alkoi soida vuonna 1844, mutta on kahdeksas siinä enkelien sarjassa, joka johtaa Ilmestyskirjan neljäntoista luvun yhdeksänteen, kymmenenteen ja yhdenteentoista enkeliin.

The third angel’s message cannot be isolated from the first and second angels’ messages, but neither can it be separated from the seven trumpets of God’s judgment upon apostasy. The first four trumpets of judgment in chapter eight of Revelation identify the progressive demise of Western Rome after Constantine’s first Sunday law in 321 and began at his division of the empire into east and west in 330.

Kolmannen enkelin sanomaa ei voida erottaa ensimmäisen ja toisen enkelin sanomista, mutta sitä ei myöskään voida erottaa Jumalan luopumusta kohtaavista tuomion seitsemästä pasuunasta. Ilmestyskirjan kahdeksannen luvun neljä ensimmäistä tuomiopasuunaa osoittavat Länsi-Rooman asteittaisen häviön Konstantinuksen ensimmäisen sunnuntailain jälkeen vuonna 321, ja tämä alkoi siitä, kun hän vuonna 330 jakoi valtakunnan itään ja länteen.

> “When our nation, in its legislative councils, shall enact laws to bind the consciences of men in regard to their religious privileges, enforcing Sunday observance, and bringing oppressive power to bear against those who keep the seventh-day Sabbath, the law of God will, to all intents and purposes, be made void in our land; and national apostasy will be followed by national ruin.” Review and Herald, December 18, 1888.

> ”Kun kansakuntamme säätävissä elimissä pannaan voimaan lakeja, joiden tarkoituksena on sitoa ihmisten omiatuntoja heidän uskonnollisten oikeuksiensa suhteen, pakottaa sunnuntain viettoa ja kohdistaa sortavaa valtaa niitä vastaan, jotka pitävät seitsemännen päivän sapattia, Jumalan laki tulee kaikissa olennaisissa suhteissa tehdyn mitättömäksi maassamme; ja kansallista luopumusta seuraa kansallinen perikato.” Review and Herald, 18. joulukuuta 1888.

The principle of national apostasy bringing national ruin was brought upon Constantine’s nation beginning with the first four trumpets that brought Western Rome to a conclusion by 476. Eastern Rome came to its conclusion in 1453, though it had prophetically lost its national sovereignty on July 27, 1449. Unlike Babylon, who was overthrown in one night, Rome, both western and eastern was brought to their endings progressively. The demise of Western Rome under the first four trumpets by 476, represents the demise of the United States under four trumpets, which at one level represents the four generations of the United States that began in 1798 and ends at the Sunday law. Those four generations parallel the four generations of Adventism, which parallel the first four churches of Revelation two, and the four escalating abominations of Ezekiel chapter eight and the four waves of grasshoppers in the book of Joel.

Periaate, jonka mukaan kansallinen luopumus tuo mukanaan kansallisen hävityksen, tuli Konstantinuksen kansan osaksi alkaen neljästä ensimmäisestä pasuunasta, jotka saattoivat Länsi-Rooman päätökseensä vuoteen 476 mennessä. Itä-Rooma tuli päätökseensä vuonna 1453, vaikka se oli profeetallisesti menettänyt kansallisen suvereniteettinsa 27. heinäkuuta 1449. Toisin kuin Babylon, joka kukistettiin yhdessä yössä, Rooma, sekä läntinen että itäinen, saatettiin loppuunsa asteittain. Länsi-Rooman tuho neljän ensimmäisen pasuunan alla vuoteen 476 mennessä kuvaa Yhdysvaltojen tuhoa neljän pasuunan alaisuudessa, mikä yhdellä tasolla edustaa Yhdysvaltojen neljää sukupolvea, jotka alkoivat vuonna 1798 ja päättyvät sunnuntailakiin. Nämä neljä sukupolvea ovat rinnakkaisia adventismin neljän sukupolven kanssa, jotka ovat rinnakkaisia Ilmestyskirjan toisen luvun neljän ensimmäisen seurakunnan sekä Hesekielin kahdeksannen luvun neljän pahenevan kauhistuksen ja Joelin kirjan neljän heinäsirkkainvaelluksen kanssa.

> For thus saith the Lord God; How much more when I send my four sore judgments upon Jerusalem, the sword, and the famine, and the noisome beast, and the pestilence, to cut off from it man and beast? Ezekiel 14:21.

> Sillä näin sanoo Herra, Herra: Kuinka paljon ennemmin, kun minä lähetän Jerusalemia vastaan neljä ankaraa rangaistustuomiotani: miekan, nälänhädän, pahat pedot ja ruton, hävittääkseni siitä ihmiset ja eläimet! Hesekiel 14:21.

The fifth and sixth trumpets brought down Eastern Rome, and eastern Rome in prophetic relation to western Rome, represents the state. Western Rome represents the church. Western Rome also represents the United States, who is conquered first, as was western Rome.

Viides ja kuudes pasuuna kukistivat Itä-Rooman, ja Itä-Rooma edustaa profeetallisessa suhteessa Länsi-Roomaan valtiota. Länsi-Rooma edustaa seurakuntaa. Länsi-Rooma edustaa myös Yhdysvaltoja, joka valloitetaan ensin, niin kuin Länsi-Roomakin valloitettiin.

> “As America, the land of religious liberty, shall unite with the Papacy in forcing the conscience and compelling men to honor the false sabbath, the people of every country on the globe will be led to follow her example.” Testimonies, volume 6, 18.

> ”Kun Amerikka, uskonnonvapauden maa, yhdistyy paavikunnan kanssa pakottaakseen omantunnon ja vaatiakseen ihmisiä kunnioittamaan väärää sapattia, kaikkien maiden kansat kautta koko maanpiirin johdatetaan seuraamaan sen esimerkkiä.” Testimonies, osa 6, s. 18.

The first four trumpets represent the four generations of American history, and when the United States falls, the glorious land of verse forty-one of Daniel eleven has just fallen, and the next obstacle is Egypt, a symbol of the rest of the nations of the world. The United Nations, who are the ten kings, then agree to give their seventh kingdom to the papacy, for ‘a short space—one hour,’ in Revelation seventeen. This occurs at Herod’s birthday party, when he pledges half his kingdom. At Herod’s birthday party, in that hour the handwriting appears upon the plaster of the walls, and Belshazzar is slain. That hour arrives at the Sunday law and continues until the close of human probation. The seventh kingdom is conquered as typified by the destruction of the walls of Constantinople that came down in 1453. From the Sunday law in the United States, as typified by 1449; unto the fall of Constantinople in 1453 is four symbolic years. The papacy received its deadly wound in 1798.

Ensimmäiset neljä pasuunaa edustavat Amerikan historian neljää sukupolvea, ja kun Yhdysvallat kaatuu, Danielin kirjan yhdentoista luvun neljännessäkymmenennessä ensimmäisessä jakeessa mainittu ihana maa on juuri kaatunut, ja seuraava este on Egypti, joka on muun maailman kansojen vertauskuva. Yhdistyneet Kansakunnat, jotka ovat ne kymmenen kuningasta, suostuvat sitten antamaan seitsemännen valtakuntansa paaviudelle, sillä Ilmestyskirjan seitsemännentoista luvun mukaan se annetaan ”lyhyeksi ajaksi—yhdeksi hetkeksi”. Tämä tapahtuu Herodeksen syntymäpäiväjuhlassa, jolloin hän lupaa puolet valtakunnastaan. Herodeksen syntymäpäiväjuhlassa, tuona hetkenä, kirjoitus ilmestyy seinien kalkkipintaan, ja Belsassar surmataan. Tuo hetki alkaa sunnuntailaista ja jatkuu ihmiskunnan koetusajan päättymiseen saakka. Seitsemäs valtakunta valloitetaan, kuten sitä esikuvasi Konstantinopolin muurien hävitys, kun ne sortuivat vuonna 1453. Yhdysvalloissa säädetystä sunnuntailaista, jota 1449 esikuvasi, Konstantinopolin kukistumiseen vuonna 1453 on neljä vertauskuvallista vuotta. Paavius sai kuolinhaavansa vuonna 1798.

In Daniel eleven verse forty the papacy fell in 1798, at the time of the end. Then the king of the south fell in 1989, at the time of the end. The United States falls in verse forty-one and Egypt falls in verse forty-two and the papacy comes to its second and final fall in verse forty-five.

Danielin kirjan yhdentoista luvun neljännessäkymmenennessä jakeessa paavius kukistui vuonna 1798, lopun aikana. Sitten etelän kuningas kukistui vuonna 1989, lopun aikana. Yhdysvallat kukistuu jakeessa neljäkymmentäyksi, Egypti kukistuu jakeessa neljäkymmentäkaksi, ja paavius kokee toisen ja lopullisen kukistumisensa jakeessa neljäkymmentäviisi.

> “From the rise and fall of nations as made plain in the books of Daniel and the Revelation, we need to learn how worthless is mere outward and worldly glory. Babylon, with all its power and magnificence, the like of which our world has never since beheld,—power and magnificence which to the people of that day seemed so stable and enduring,—how completely has it passed away! As ‘the flower of the grass,’ it has perished. James 1:10. So perished the Medo-Persian kingdom, and the kingdoms of Grecia and Rome. And so perishes all that has not God for its foundation. Only that which is bound up with His purpose, and expresses His character, can endure. His principles are the only steadfast things our world knows.” Prophets and Kings, 548.

> ”Kansakuntien noususta ja kukistumisesta, sellaisena kuin se tehdään selväksi Danielin kirjassa ja Ilmestyskirjassa, meidän tulee oppia, kuinka arvotonta on pelkkä ulkonainen ja maailmallinen loisto. Babylon, kaikessa voimassaan ja loistossaan, jonka kaltaista meidän maailmamme ei sittemmin ole koskaan nähnyt — voima ja loisto, jotka tuon ajan ihmisistä näyttivät niin vakailta ja pysyviltä — kuinka täydellisesti se onkaan kadonnut! Niin kuin ’ruohon kukka’ se on hävinnyt. Jaak. 1:10. Samoin hävisi Meedo-Persian valtakunta sekä Kreikan ja Rooman valtakunnat. Ja samoin häviää kaikki, mille Jumala ei ole perustuksena. Vain se, mikä on sidottu Hänen tarkoitukseensa ja ilmaisee Hänen luonnettaan, voi kestää. Hänen periaatteensa ovat ainoat pysyvät asiat, jotka meidän maailmamme tuntee.” Profeetat ja kuninkaat, 548.

The fall of the United States (the false prophet) in verse forty-one was typified by 1449, and the fall of Egypt (the dragon) in verse forty-two was typified by 1453 and the papacy (the beast) comes to its end with none to help as typified by 1798. The false prophet and the dragon are brought down by trumpet powers, and the beast is brought down by a dragon power.

Yhdysvaltain (väärän profeetan) kukistuminen jakeessa neljäkymmentäyksi esikuvattiin vuodella 1449, ja Egyptin (lohikäärmeen) kukistuminen jakeessa neljäkymmentäkaksi esikuvattiin vuodella 1453, ja paavius (peto) tulee loppuunsa ilman auttajaa, kuten vuosi 1798 esikuvallisesti osoittaa. Väärä profeetta ja lohikäärme kukistetaan pasuunavaltojen toimesta, ja peto kukistetaan lohikäärmevallan toimesta.

The number four is a symbol of the dissolution of a kingdom. Alexander’s kingdom disintegrated into four kingdoms, and Egypt came down in the Red Sea in the fourth generation, and Israel is bowing to the sun in the fourth abomination of Ezekiel eight. The four generations of Protestantism and Republicans in the earth beast began in 1798 and ends at the soon-coming Sunday law for both horns. Ezekiel’s four sore judgments upon Jerusalem illustrate four judgments upon the United States, and those four judgments upon the sixth kingdom of Bible prophecy typify the four years from 1449 unto 1453 when the seventh kingdom of Bible prophecy agrees to give half their kingdom unto the papacy in a church and state relationship that the whore of Tyre reigns over.

Luku neljä on valtakunnan hajoamisen symboli. Aleksanterin valtakunta hajosi neljäksi valtakunnaksi, ja Egypti syöksyi alas Punaiseenmereen neljännessä sukupolvessa, ja Israel kumartaa aurinkoa Hesekielin kahdeksannen luvun neljännessä kauhistuksessa. Protestantismin ja tasavaltalaisten neljä sukupolvea maapetossa alkoivat vuonna 1798 ja päättyvät pian tulevaan sunnuntailakiin kummankin sarven osalta. Hesekielin neljä ankaraa tuomiota Jerusalemia vastaan havainnollistavat neljää tuomiota Yhdysvaltoja vastaan, ja nuo neljä tuomiota Raamatun profetian kuudetta valtakuntaa vastaan ovat esikuvana niille neljälle vuodelle vuodesta 1449 vuoteen 1453, jolloin Raamatun profetian seitsemäs valtakunta suostuu antamaan puolet valtakunnastaan paaviudelle kirkon ja valtion suhteessa, jota Tyyron portto hallitsee.

The four years of 1449 unto 1453 represent the demise of the seventh kingdom at the Sunday law, and they also represent the period of the demise of the eighth kingdom from the Sunday law unto the close of probation. The conquering of Egypt, who is the world and also the dragon that is given to the papacy, is a fractal at the beginning of the period symbolized by the four years of 1449 unto 1453. This identifies the fall of Constantinople at the Sunday law, and then again when Michael stands up. When Michael stands up the four angels are fully released according to inspiration.

Vuodet 1449–1453 edustavat seitsemännen valtakunnan häviötä sunnuntailain aikana, ja ne edustavat myös kahdeksannen valtakunnan häviön ajanjaksoa sunnuntailaista koetusajan päättymiseen saakka. Egyptin, joka on maailma ja myös lohikäärme, joka annetaan paaviudelle, valloittaminen on fraktaali tämän vuosien 1449–1453 symboloiman ajanjakson alussa. Tämä osoittaa Konstantinopolin kukistumisen sunnuntailain aikana ja sitten jälleen, kun Miikael nousee. Kun Miikael nousee, neljä enkeliä päästetään innoituksen mukaan täysin irti.

> “I saw that the four angels would hold the four winds until Jesus’ work was done in the sanctuary, and then will come the seven last plagues.” Early Writings, 36.

> ”Näin, että ne neljä enkeliä pidättäisivät neljää tuulta, kunnes Jeesuksen työ oli päättynyt pyhäkössä, ja sitten tulevat ne seitsemän viimeistä vitsausta.” Early Writings, 36.

Four divisions of Alexander’s kingdom, four trumpets upon Western Rome, four winds released on Eastern Rome, four sore judgments upon Jerusalem, four winds released when the papacy comes to its end with none to help. With these prophetic symbols set forth we will consider the second woe in the context of applying it at the soon coming Sunday law.

Aleksanterin valtakunnan neljä jakoa, neljä pasuunaa Länsi-Rooman yllä, neljä päästettyä tuulta Itä-Rooman yllä, neljä ankaraa tuomiota Jerusalemin yllä, neljä päästettyä tuulta, kun paavius tulee loppuunsa eikä sillä ole auttajaa. Näiden esitettyjen profeetallisten vertauskuvien valossa tarkastelemme toista valitusta siinä yhteydessä, että sovellamme sitä pian tulevaan sunnuntailakiin.

## The Council of Florence

Firenzen kirkolliskokous

In 1439, at the Council of Florence (also called the Union of Florence), representatives of the Eastern Orthodox Church (led by the Byzantine Emperor John VIII Palaiologos and the Patriarch of Constantinople) signed a formal decree of union with the Roman Catholic Church. They agreed to identify the Pope of Rome as the head (supreme authority) of the entire Church.

Vuonna 1439 Firenzen kirkolliskokouksessa (jota kutsutaan myös Firenzen unioniksi) itäisen ortodoksisen kirkon edustajat (Bysantin keisari Johannes VIII Palaiologoksen ja Konstantinopolin patriarkan johdolla) allekirjoittivat virallisen asetuksen unionista Roomalaiskatolisen kirkon kanssa. He suostuivat tunnustamaan Rooman paavin koko kirkon pääksi (korkeimmaksi auktoriteetiksi).

> For the husband is the head of the wife, even as Christ is the head of the church: and he is the saviour of the body. Ephesians 5:23.

> Sillä mies on vaimon pää, niin kuin Kristuskin on seurakunnan pää; ja hän on ruumiin Vapahtaja. Efesolaiskirje 5:23.

## The Nicene Creed

Nikean uskontunnustus

The Emperor and Patriarch accepted the “Filioque clause” in the Nicene Creed, which was an addition to the Nicene Creed, claiming that the Holy Spirit proceeds from the Father and the Son. The Nicene Creed is one of the most important and widely used statements within the history of the Catholic faith. The Nicene Creed is a formal summary of core Catholic beliefs. It was originally written to defend the truth about who Jesus Christ is. In 325, a major controversy arose because a priest named Arius taught that Jesus was created by God the Father and was not fully God.

Keisari ja patriarkka hyväksyivät Nikean uskontunnustukseen lisätyn ”Filioque-lausekkeen”, jonka mukaan Pyhä Henki lähtee Isästä ja Pojasta. Nikean uskontunnustus on yksi katolisen uskon historian tärkeimmistä ja laajimmin käytetyistä tunnustuksista. Nikean uskontunnustus on katolisen uskon keskeisten oppien virallinen yhteenveto. Se laadittiin alun perin puolustamaan totuutta siitä, kuka Jeesus Kristus on. Vuonna 325 syntyi suuri kiista, koska Arius-niminen pappi opetti, että Isä Jumala oli luonut Jeesuksen eikä Jeesus ollut täysin Jumala.

Emperor Constantine called the First Council of Nicaea to settle the issue. The council strongly affirmed that Jesus is fully God, “of the same substance” as the Father. The Creed was later expanded at the Council of Constantinople in 381. It is to be noted at this point; that the Nicene Creed was established in the history of Constantine the first, and it would be an issue for the last Constantine, who was Constantine the eleventh, who was the last Emperor of the eastern Byzantine Empire. Constantine the Great, who was the first is repeatedly set forth as a subject in Bible prophecy. He is the ruler at the beginning of the empire of the east and therefore typifies the ruler at the ending of the empire of the east. The fact that the Nicene Creed is an element of both the beginning and ending histories must be noted by a student of prophecy, if they understand the principle of alpha and omega.

Keisari Konstantinus kutsui koolle ensimmäisen Nikean kirkolliskokouksen ratkaistakseen tämän kysymyksen. Kirkolliskokous vahvisti voimakkaasti, että Jeesus on täysin Jumala, ”samaa olemusta” Isän kanssa. Uskontunnustusta laajennettiin myöhemmin Konstantinopolin kirkolliskokouksessa vuonna 381. Tässä kohden on pantava merkille, että Nikean uskontunnustus vahvistettiin ensimmäisen Konstantinuksen historian aikana, ja siitä tuli kysymys viimeiselle Konstantinukselle, joka oli Konstantinus yhdestoista, itäisen Bysantin valtakunnan viimeinen keisari. Konstantinus Suuri, joka oli ensimmäinen, esitetään toistuvasti aiheena Raamatun profetiassa. Hän on hallitsija itäisen valtakunnan alussa ja siten esikuva hallitsijasta itäisen valtakunnan lopussa. Se tosiasia, että Nikean uskontunnustus on osatekijä sekä alku- että loppuhistoriassa, on pantava merkille profetian tutkijan toimesta, jos hän ymmärtää alfan ja omegan periaatteen.

In 381, the Nicene Creed was updated with the doctrine of Purgatory, the doctrine of the Eucharist, with the acceptance of the use of unleavened bread for the Eucharist, which was a Latin practice. The Creed of 381 also accepted the Catholic understanding of original sin and the afterlife. It ended with this key line: “We also define that the holy apostolic see and the Roman Pontiff holds the primacy over the whole world and is the true vicar of Christ.”

Vuonna 381 Nikean uskontunnustusta päivitettiin kiirastuliopilla, eukaristiaopilla sekä hyväksymällä happamattoman leivän käyttö eukaristiassa, mikä oli latinalainen käytäntö. Vuoden 381 uskontunnustus hyväksyi myös katolisen käsityksen perisynnistä ja kuolemanjälkeisestä elämästä. Se päättyi tähän keskeiseen lauseeseen: ”Määrittelemme myös, että pyhällä apostolisella istuimella ja Rooman paavilla on ensisijainen asema koko maailmaan nähden ja että hän on Kristuksen todellinen sijainen.”

At the Council of Florence another updated version was signed on July 6, 1439, 14 years before Constantinople fell to the Ottoman Turks in 1453. The union was signed under heavy political pressure. The Byzantine Empire was desperate for military help from the West against the advancing Ottomans. When the Greek delegates returned home, the agreement was strongly rejected by the majority of the clergy, monks, and ordinary people in the East. Most of the bishops who signed it later withdrew their support. The union was never fully implemented and was formally repudiated by the Eastern Orthodox Church in the following years. By the time Constantinople fell in 1453, the union had already effectively collapsed. It is often described by historians as a political union that failed due to deep theological, cultural, and popular resistance.

Firenzen kirkolliskokouksessa allekirjoitettiin 6. heinäkuuta 1439 toinen, ajantasaistettu versio, 14 vuotta ennen kuin Konstantinopoli joutui Osmaniturkkilaisten valtaan vuonna 1453. Unioni allekirjoitettiin raskaan poliittisen paineen alaisena. Bysantin valtakunta tarvitsi epätoivoisesti sotilaallista apua lännestä eteneviä osmaaneja vastaan. Kun kreikkalaiset valtuutetut palasivat kotiin, enemmistö idän papistosta, munkeista ja tavallisesta kansasta torjui sopimuksen jyrkästi. Useimmat sen allekirjoittaneista piispoista peruuttivat myöhemmin tukensa. Unionia ei koskaan pantu täysimääräisesti täytäntöön, ja Itäinen ortodoksinen kirkko hylkäsi sen muodollisesti seuraavina vuosina. Siihen mennessä, kun Konstantinopoli kukistui vuonna 1453, unioni oli jo käytännössä romahtanut. Historioitsijat kuvaavat sitä usein poliittiseksi unioniksi, joka epäonnistui syvän teologisen, kulttuurisen ja kansanomaisen vastarinnan vuoksi.

At the First Council of Nicaea of 325 the Nicene Creed was adopted. It is marked five years before the year 330, when the 360 years of Daniel eleven, verse twenty-four, represented as a “time” concluded.

Vuoden 325 ensimmäisessä Nikean kirkolliskokouksessa hyväksyttiin Nikean uskontunnustus. Se sijoittuu viisi vuotta ennen vuotta 330, jolloin Danielin kirjan yhdestoista luvun, jakeen kaksikymmentäneljä, 360 vuotta, joita kuvataan ”aikana”, päättyivät.

> He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:24.

> Hän tulee rauhanomaisesti maakunnan lihavimmillekin seuduille; ja hän tekee sellaista, mitä eivät hänen isänsä ole tehneet eivätkä hänen isiensä isät; hän jakaa heidän keskuuteensa saalista, ryöstösaalista ja rikkauksia; niin, hän hautoo hankkeitaan linnoituksia vastaan, mutta vain määräajaksi. Daniel 11:24.

The year 31 BC and 330 both mark the “time appointed” of verses twenty-seven and twenty-nine of Daniel eleven.

Vuosi 31 eKr. ja vuosi 330 merkitsevät kumpikin Danielin yhdennentoista luvun jakeiden kaksikymmentäseitsemän ja kaksikymmentäyhdeksän ”määräaikaa”.

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. … At the time appointed he shall return, and come toward the south; but it shall not be as the former, or as the latter. Daniel 11:27, 29.

> Ja näiden molempien kuninkaiden sydämessä on pahuuden tekeminen, ja he puhuvat valhetta saman pöydän ääressä; mutta se ei menesty, sillä loppu tulee yhä määräaikana. … Määrättynä aikana hän palaa ja tulee etelää kohti; mutta ei käy niin kuin edellisellä kerralla tai jälkimmäisellä. Daniel 11:27, 29.

The beginning (330) and ending (1449–1453) of the prophetic line of eastern Rome is represented by the first and last emperor Constantine. The alpha and omega of the prophetic line of eastern Rome, called the Byzantine Empire is connected to the ending of the three hundred and sixty-years Imperial Rome ruled supremely from the battle of Actium in 31 BC unto the year 330, and then onward to 1453. Before the battle of Actium in 31 BC Mark Antony and Augustus Ceasar spoke lies at one table that did not prosper. Before the year 330, in 325 the Nicene Creed was adopted. Before the year 1453 the updated version of the very same Nicene Creed was adopted. Before 31 BC two political figures told lies at one table. In 325 the spiritual lies were told at one table. Those two witnesses identify the political and spiritual lies that were adopted in 1439 at the Council of Florence. That updated Nicene Creed was called the Decree of Union.

Itäisen Rooman profeetallisen linjan alku (330) ja loppu (1449–1453) esitetään ensimmäisen ja viimeisen keisarin, Konstantinuksen, kautta. Itäisen Rooman, Bysantin valtakunnaksi kutsutun, profeetallisen linjan alfa ja omega liittyy keisarillisen Rooman kolmensadan kuudenkymmenen vuoden mittaisen kauden päättymiseen, jolloin se hallitsi ylimpänä Actiumin taistelusta vuonna 31 eKr. vuoteen 330 saakka ja siitä edelleen vuoteen 1453. Ennen Actiumin taistelua vuonna 31 eKr. Markus Antonius ja Augustus Caesar puhuivat valheita yhden pöydän ääressä, eivätkä ne menestyneet. Ennen vuotta 330, vuonna 325, Nikean uskontunnustus omaksuttiin. Ennen vuotta 1453 saman tuon Nikean uskontunnustuksen päivitetty versio omaksuttiin. Ennen vuotta 31 eKr. kaksi poliittista hahmoa puhui valheita yhden pöydän ääressä. Vuonna 325 hengelliset valheet puhuttiin yhden pöydän ääressä. Nuo kaksi todistajaa yksilöivät ne poliittiset ja hengelliset valheet, jotka omaksuttiin vuonna 1439 Firenzen kirkolliskokouksessa. Tätä päivitettyä Nikean uskontunnustusta kutsuttiin yhdistymisasetukseksi.

The first waymark of lies at one table came before 31 BC, and was between two political factions of pagan Rome. The time appointed for those lies was 31 BC, and it consisted of Augustus, a symbol of Rome against a confederacy of a man and woman representing Egypt. The second set of lies was 325, and the time appointed was 330. The third set of lies was in 1439, and the time appointed was 1449–1453. Those at the table in 1439 represented western and eastern Rome, with eastern Rome seeking a political goal, by agreeing to a religious argument. 31 BC, followed by 330 and then 1453 represent a triple application of the line of Rome.

Ensimmäinen valheiden yhden pöydän ääressä -tienviitta oli ennen vuotta 31 eKr., ja se oli pakanallisen Rooman kahden poliittisen ryhmittymän välillä. Näille valheille määrätty aika oli 31 eKr., ja se koostui Augustuksesta, joka oli Rooman vertauskuva, vastassaan Egyptiä edustava miehen ja naisen liittouma. Toinen valheiden sarja oli vuonna 325, ja määrätty aika oli 330. Kolmas valheiden sarja oli vuonna 1439, ja määrätty aika oli 1449–1453. Vuonna 1439 pöydän ääressä olleet edustivat läntistä ja itäistä Roomaa, jolloin itäinen Rooma tavoitteli poliittista päämäärää suostumalla uskonnolliseen väittelyyn. Vuosi 31 eKr., jota seurasivat 330 ja sitten 1453, edustavat Rooman linjan kolminkertaista sovellutusta.

The political threat of the alliance of Marc Antony and Cleopatra, typified the spiritual threat of the heresy of Arianism in 325, which in turn typified the political and religious threat of the Islamic Turks in 1439.

Marcus Antoniuksen ja Kleopatran liiton poliittinen uhka esikuvallisti areiolaisuuden harhaopin hengellistä uhkaa vuonna 325, mikä puolestaan esikuvallisti islamilaisten turkkilaisten poliittista ja uskonnollista uhkaa vuonna 1439.

The doctrines of the Nicene Creed are lies and there is no truth in them. The document signed on July 6, 1439, at the Council of Florence was called the Decree of Union and represented the same lies and more. When the delegates returned to Constantinople in 1439, they were met with anger and accusations of betrayal. The saying went around: “Better the Turkish turban than the Pope’s mitre.”

Nikean uskontunnustuksen opit ovat valhetta, eikä niissä ole mitään totuutta. Asiakirja, joka allekirjoitettiin 6. heinäkuuta 1439 Firenzen kirkolliskokouksessa, sai nimen Yhdistymisasetus, ja se edusti samoja valheita ja vielä enemmän. Kun valtuutetut palasivat Konstantinopoliin vuonna 1439, heidät kohdattiin vihalla ja syytöksillä petoksesta. Sanonta kiersi: ”Parempi turkkilainen turbaani kuin paavin hiippa.”

The union was signed mainly because the Byzantine Emperor desperately needed Western military help against the Ottomans. Once it became clear that very little (or no) military aid was coming, support for the union evaporated. In 1450–1451, several Eastern synods rejected the union, and after Constantinople fell in 1453, the union was completely abandoned. The ultimate outcome of the Decree of Union of Florence is considered by the Eastern Orthodox Church as a failed and rejected council. It is not recognized as valid. The Roman Catholic Church, however, still considers it a valid ecumenical council.

Unioni allekirjoitettiin pääasiassa siksi, että Bysantin keisari tarvitsi epätoivoisesti lännen sotilaallista apua ottomaaneja vastaan. Kun kävi ilmeiseksi, että sotilaallista apua oli tulossa hyvin vähän (tai ei lainkaan), unionin kannatus haihtui. Vuosina 1450–1451 useat itäiset synodit hylkäsivät unionin, ja Konstantinopolin kukistuttua vuonna 1453 unioni hylättiin kokonaan. Firenzen unionidekreetin lopullista lopputulosta Itäinen ortodoksinen kirkko pitää epäonnistuneena ja hylättynä kirkolliskokouksena. Sitä ei tunnusteta päteväksi. Roomalaiskatolinen kirkko sitä vastoin pitää sitä yhä pätevänä ekumeenisena kirkolliskokouksena.

We are setting the logic to understand how the prophetic characteristics of the second woe are repeated in the history of the third woe. The one-hundred-and-fifty-year prophecy of the first woe began on July 27, 1299 and ended on July 27, 1449.

Me esitämme sen logiikan, jonka avulla voidaan ymmärtää, kuinka toisen voi-huudon profeetalliset tunnusmerkit toistuvat kolmannen voi-huudon historiassa. Ensimmäisen voi-huudon sadanviidenkymmenen vuoden pituinen profetia alkoi 27. heinäkuuta 1299 ja päättyi 27. heinäkuuta 1449.

## 1449

1449

Constantine XI Palaiologos was born in 1404 and reigned from January, 1449 unto May 29, 1453. He was the final emperor of the Eastern Roman (Byzantine) Empire, which had lasted over 1,100 years. He bravely led the defense of Constantinople during the Ottoman siege in 1453 with only about 7,000 to 8,000 defenders against Mehmed II’s army of 80,000 plus. He died fighting on the city walls on May 29, 1453 when Constantinople finally fell. His body was never conclusively identified. His death marked the end of the Roman Empire (the last direct continuation of the empire founded by Augustus in 27 BC).

Konstantinos XI Palaiologos syntyi vuonna 1404 ja hallitsi tammikuusta 1449 aina 29. toukokuuta 1453 saakka. Hän oli Itä-Rooman (Bysantin) valtakunnan viimeinen keisari; tuo valtakunta oli kestänyt yli 1 100 vuotta. Hän johti urheasti Konstantinopolin puolustusta Osmanien piirityksen aikana vuonna 1453 vain noin 7 000–8 000 puolustajan voimin Mehmed II:n yli 80 000 miehen armeijaa vastaan. Hän kaatui taistellen kaupunginmuureilla 29. toukokuuta 1453, kun Konstantinopoli lopulta kukistui. Hänen ruumistaan ei koskaan kyetty lopullisesti tunnistamaan. Hänen kuolemansa merkitsi Rooman valtakunnan loppua (sen valtakunnan viimeisen suoran jatkumon, jonka Augustus perusti vuonna 27 eKr.).

He is remembered in Greek history and Orthodox tradition as a heroic figure — often called “the Marble Emperor” in legend (the belief that he will one day return to save Constantinople).

Hänet muistetaan Kreikan historiassa ja ortodoksisessa perinteessä sankarillisena hahmona — häntä kutsutaan legendassa usein ”Marmoriseksi keisariksi” (uskomus, että hän jonakin päivänä palaa pelastamaan Konstantinopolin).

John VIII Palaiologos (1392–1448) was the second-to-last Byzantine Emperor who reigned from 1425–1448. He was the eldest son of Emperor Manuel II Palaiologos and the older brother of Constantine XI. John VIII spent most of his reign desperately trying to save the dying Byzantine Empire from the Ottomans. In 1439, he personally traveled to Italy and presided over the Council of Florence, where he and the Eastern Orthodox delegation temporarily agreed to reunite with the Roman Catholic Church and accept the Pope as head of the Church. Constantine the Great had also presided over the Council of Nicaea. John VIII hoped this union with the papacy would bring Western military help against the Turks, but the union was deeply unpopular back in Constantinople and ultimately failed. John VIII died in 1448 (of natural causes), just five years before Constantinople fell in 1453. His brother Constantine XI then became emperor and died defending the city.

Johannes VIII Palaiologos (1392–1448) oli toiseksi viimeinen Bysantin keisari, joka hallitsi vuosina 1425–1448. Hän oli keisari Manuel II Palaiologoksen vanhin poika ja Konstantinos XI:n vanhempi veli. Johannes VIII käytti suurimman osan hallitusajastaan epätoivoisiin pyrkimyksiin pelastaa kuoleva Bysantin valtakunta ottomaaneilta. Vuonna 1439 hän matkusti henkilökohtaisesti Italiaan ja johti Firenzen kirkolliskokousta, jossa hän ja itäortodoksinen valtuuskunta suostuivat väliaikaisesti yhdistymään uudelleen roomalaiskatoliseen kirkkoon ja hyväksymään paavin kirkon pääksi. Myös Konstantinus Suuri oli johtanut Nikean kirkolliskokousta. Johannes VIII toivoi, että tämä yhteys paaviuteen toisi lännestä sotilaallista apua turkkilaisia vastaan, mutta liitto oli Konstantinopolissa syvästi epäsuosittu ja epäonnistui lopulta. Johannes VIII kuoli vuonna 1448 (luonnollisista syistä), vain viisi vuotta ennen Konstantinopolin kukistumista vuonna 1453. Hänen veljestään Konstantinos XI:stä tuli sitten keisari, ja hän kuoli puolustaessaan kaupunkia.

When John VIII died in 1448, his brother Constantine XI was chosen as successor. By 1448 the Byzantine Empire was a tiny vassal state, and the Ottomans had significant influence over who sat on the throne in Constantinople. On July 27, 1449, a very significant political event occurred in the final years of the Byzantine Empire. The Byzantine Emperor John VIII Palaiologos had died earlier in 1448. His brother, Constantine XI Palaiologos (the last emperor), was proclaimed emperor in Constantinople. However, before Constantine XI officially ascended the throne, he sent ambassadors to the Ottoman Sultan (Murad II) and requested permission to reign. The Sultan granted that permission, and only then was Constantine XI formally crowned and recognized as emperor. This act was seen as the voluntary surrender of Byzantine independence. For the first time, a Byzantine emperor openly acknowledged that he ruled only by permission of the Ottoman Turks. Just four years later, in 1453, Constantinople fell to the Ottomans.

Kun Johannes VIII kuoli vuonna 1448, hänen veljensä Konstantinos XI valittiin seuraajaksi. Vuoteen 1448 mennessä Bysantin valtakunta oli kutistunut vähäiseksi vasallivaltioksi, ja osmanit vaikuttivat merkittävästi siihen, kuka istui Konstantinopolin valtaistuimella. Heinäkuun 27. päivänä 1449 tapahtui Bysantin valtakunnan viimeisinä vuosina hyvin merkittävä poliittinen tapahtuma. Bysantin keisari Johannes VIII Palaiologos oli kuollut aiemmin vuonna 1448. Hänen veljensä Konstantinos XI Palaiologos (viimeinen keisari) julistettiin keisariksi Konstantinopolissa. Ennen kuin Konstantinos XI kuitenkaan virallisesti nousi valtaistuimelle, hän lähetti lähettiläitä Osmanien sulttaanin (Murad II:n) luo ja pyysi lupaa hallita. Sulttaani myönsi tuon luvan, ja vasta sen jälkeen Konstantinos XI kruunattiin muodollisesti ja tunnustettiin keisariksi. Tätä tekoa pidettiin Bysantin itsenäisyyden vapaaehtoisena luovuttamisena. Ensimmäistä kertaa Bysantin keisari avoimesti tunnusti hallitsevansa ainoastaan Osmanien turkkilaisten luvalla. Vain neljä vuotta myöhemmin, vuonna 1453, Konstantinopoli joutui Osmanien valtaan.

Three hundred and ninety-one years and fifteen days after July 27, 1449, on August 11, 1840, the Turks sought protection from Egypt by submitting to the four great European powers, thus fulfilling the prophecy of an hour, day, month and year. We have now set the logic in place to apply the first and second woe at the soon coming Sunday law. Peter as a symbol of the one hundred and forty-four thousand represents the movement of the third angel and William Miller represents the movement in the first and second angels. Both movements are associated with “keys.”

Kolmesataayhdeksänkymmentäyksi vuotta ja viisitoista päivää 27. heinäkuuta 1449 jälkeen, 11. elokuuta 1840, turkkilaiset hakivat suojelua Egyptiä vastaan alistumalla neljän suuren eurooppalaisen vallan alaisuuteen ja täyttivät näin ennustuksen tunnista, päivästä, kuukaudesta ja vuodesta. Olemme nyt asettaneet logiikan paikoilleen soveltaaksemme ensimmäistä ja toista voi-huutoa pian tulevan sunnuntailain yhteydessä. Pietari sadanneljänkymmenenneljän tuhannen vertauskuvana edustaa kolmannen enkelin liikettä, ja William Miller edustaa ensimmäisen ja toisen enkelin liikettä. Molemmat liikkeet liittyvät ”avaimiin”.

> And the key of the house of David will I lay upon his shoulder; so he shall open, and none shall shut; and he shall shut, and none shall open. Isaiah 22:22.

> Ja Daavidin huoneen avaimen minä panen hänen olkapäälleen; ja hän avaa, eikä kukaan sulje, ja hän sulkee, eikä kukaan avaa. Jesaja 22:22.

> And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Matthew 16:18, 19.

> Ja minä sanon sinulle: sinä olet Pietari, ja tälle kalliolle minä rakennan kirkkoni, eivätkä helvetin portit sitä voita. Ja minä annan sinulle taivasten valtakunnan avaimet; ja minkä sinä sidot maan päällä, se on sidottu taivaissa, ja minkä sinä päästät maan päällä, se on päästetty taivaissa. Matteus 16:18, 19.

We will approach the battle of Nineveh in the next article as the “key” that not only opens the bottomless pit, but as the prophetic key that aligns the entire testimony of Daniel eleven into perfect order. In Miller’s dream the “key” attached to the casket was Miller’s method of Bible study. Proof texting of the Millerite history combined with “line upon line” in the history of the third angel is the key that allows the key of Revelation nine to unlock and align the hidden history of verse forty’s external message into order.

Lähestymme seuraavassa artikkelissa Niniven taistelua ”avaimena”, joka ei ainoastaan avaa syvyyden kuilua, vaan myös profeetallisena avaimena, joka asettaa koko Danielin yhdentoista luvun todistuksen täydelliseen järjestykseen. Millerin unessa lippaaseen kiinnitetty ”avain” oli Millerin raamatuntutkimismenetelmä. Milleriläisen historian todistustekstien käyttö yhdistettynä ”rivi rivin päälle” -periaatteeseen kolmannen enkelin historiassa on se avain, joka sallii Ilmestyskirjan yhdeksännen luvun avaimen avata ja asettaa järjestykseen neljännenkymmenennen jakeen ulkoisen sanoman kätketyn historian.

We will continue our considerations in the next article.

Jatkamme tarkasteluamme seuraavassa artikkelissa.

> “To the prophet the wheel within a wheel, the appearances of living creatures connected with them, all seemed intricate and unexplainable. But the hand of Infinite Wisdom is seen among the wheels, and perfect order is the result of its work. Every wheel works in perfect harmony with every other.” Testimonies to Ministers, 214.

> ”Profeetalle pyörä pyörän sisällä ja niihin liittyvien elävien olentojen hahmot näyttivät kaikki monimutkaisilta ja selittämättömiltä. Mutta äärettömän Viisauden käsi nähdään pyörien keskellä, ja sen työn tuloksena on täydellinen järjestys. Jokainen pyörä toimii täydellisessä sopusoinnussa jokaisen toisen kanssa.” Testimonies to Ministers, 214.

Back to Articles