Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Three

Danielin kirja - sata seitsemänkymmentäkolme

The Papal Shadows: Unveiling the Influence and Intentions Behind “Hitler’s Pope”

पोपीय छायाएँ: “हिटलर के पोप” के पीछे प्रभाव और अभिप्रायों का अनावरण

Author

Jeff Pippenger

Published

April 3, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the book titled, Hitler’s Pope, the author John Cornwell starts the story of the future pope who reigned when Hitler ruled Germany, with his grandfather and Pope Pius IX, who were driven out of the City of Rome. When Pius IX fled from the city of Rome, disguised as a nun, the only man he took with him was the future pope’s grandfather. Cornwall addresses the close relationship of the two men, and thereafter identifies how the future pope’s father also was connected with the power center of the Catholic Church. In doing so he identifies the social, political and religious environment of the history from the time of Pius IX, through World War II. The overview of history is tremendously informative.

Teoksessaan *Hitler’s Pope* kirjailija John Cornwell aloittaa kertomuksen tulevasta paavista, joka hallitsi silloin, kun Hitler hallitsi Saksaa, tämän isoisästä ja paavi Pius IX:stä, jotka ajettiin pois Rooman kaupungista. Kun Pius IX pakeni Rooman kaupungista nunnaan pukeutuneena, ainoa mies, jonka hän otti mukaansa, oli tulevan paavin isoisä. Cornwell käsittelee näiden kahden miehen läheistä suhdetta ja osoittaa sitten, kuinka myös tulevan paavin isä oli yhteydessä katolisen kirkon valtakeskukseen. Näin tehdessään hän tuo esiin historian sosiaalisen, poliittisen ja uskonnollisen ympäristön Pius IX:n ajoista toiseen maailmansotaan saakka. Tämä historiallinen yleiskatsaus on tavattoman informatiivinen.

> “Another step in papal assumption was taken, when, in the eleventh century, Pope Gregory VII proclaimed the perfection of the Roman Church. Among the propositions which he put forth was one declaring that the church had never erred, nor would it ever err, according to the Scriptures. But the Scripture proofs did not accompany the assertion. The proud pontiff also claimed the power to depose emperors, and declared that no sentence which he pronounced could be reversed by anyone, but that it was his prerogative to reverse the decisions of all others.

> ”Toinen askel paavillisessa omavaltaisuudessa otettiin, kun paavi Gregorius VII yhdestoista vuosisadalla julisti Rooman kirkon täydellisyyden. Niiden väitteiden joukossa, jotka hän esitti, oli myös sellainen, jonka mukaan kirkko ei ollut koskaan erehtynyt eikä koskaan erehtyisi Raamatun mukaan. Mutta tätä väitettä eivät seuranneet raamatulliset todistukset. Ylpeä paavi vaati itselleen myös vallan syöstä keisareita vallasta ja julisti, ettei kukaan voinut kumota mitään hänen lausumaansa tuomiota, mutta että hänen etuoikeutenaan oli kumota kaikkien muiden ratkaisut.

> “A striking illustration of the tyrannical character of this advocate of infallibility was given in his treatment of the German emperor, Henry IV. For presuming to disregard the pope’s authority, this monarch was declared to be excommunicated and dethroned. Terrified by the desertion and threats of his own princes, who were encouraged in rebellion against him by the papal mandate, Henry felt the necessity of making his peace with Rome. In company with his wife and a faithful servant he crossed the Alps in midwinter, that he might humble himself before the pope. Upon reaching the castle whither Gregory had withdrawn, he was conducted, without his guards, into an outer court, and there, in the severe cold of winter, with uncovered head and naked feet, and in a miserable dress, he awaited the pope’s permission to come into his presence. Not until he had continued three days fasting and making confession, did the pontiff condescend to grant him pardon. Even then it was only upon condition that the emperor should await the sanction of the pope before resuming the insignia or exercising the power of royalty. And Gregory, elated with his triumph, boasted that it was his duty to pull down the pride of kings.” The Great Controversy, 57.

> ”Silmiinpistävä esimerkki tämän erehtymättömyyden puolustajan tyrannimaisesta luonteesta nähtiin siinä, miten hän kohteli Saksan keisaria Henrik IV:ttä. Koska tämä hallitsija uskalsi jättää paavin vallan huomiotta, hänet julistettiin kirkonkiroukseen pannuksi ja syöstyksi valtaistuimelta. Omien ruhtinaittensa hylkäämisen ja uhkausten kauhistuttamana — ruhtinaiden, joita paavin määräys rohkaisi kapinaan häntä vastaan — Henrik tunsi välttämättömäksi tehdä sovinnon Rooman kanssa. Vaimonsa ja uskollisen palvelijansa seurassa hän ylitti Alpit keskitalvella nöyryyttääkseen itsensä paavin edessä. Saavuttuaan siihen linnaan, johon Gregorius oli vetäytynyt, hänet johdatettiin ilman vartijoitaan ulompaan pihaan, ja siellä ankarassa talven kylmyydessä, pää paljaana ja jalat avoimina, kurjissa vaatteissa, hän odotti paavin lupaa päästä hänen eteensä. Vasta sitten, kun hän oli viettänyt kolme päivää paastoten ja synnintunnustusta tehden, paavi suvaitsi myöntää hänelle anteeksiannon. Silloinkin ainoastaan sillä ehdolla, että keisarin tuli odottaa paavin suostumusta, ennen kuin hän jälleen otti käyttöön kuninkuuden tunnusmerkit tai käytti kuninkaallista valtaa. Ja Gregorius, voitostaan ylpeillen, kerskui, että hänen velvollisuutensa oli kukistaa kuninkaiden ylpeys.” Suuri taistelu, 57.

Gregory VII was an “advocate of infallibility,” but the ridiculous claim was not made an official doctrine (dogma), until Pius IX, who made the foolish claim an established doctrine at the first Vatican Council. The doctrine was passed July 18, 1870, one hundred and fifty years to the day before the first disappointment of the one hundred and forty-four thousand.

Gregorius VII oli ”erehtymättömyyden puolestapuhuja”, mutta tätä naurettavaa väitettä ei tehty viralliseksi opiksi (dogmiksi) ennen kuin Pius IX teki tuon mielettömän väitteen vakiintuneeksi opiksi ensimmäisessä Vatikaanin kirkolliskokouksessa. Oppi hyväksyttiin 18. heinäkuuta 1870, tasan sata viisikymmentä vuotta ennen sadan neljänkymmenenneljän tuhannen ensimmäistä pettymystä.

What is informative about the history is that when Pius IX organized the first Vatican Council, and implemented his doctrine of infallibility, his motivation was brought about by his hatred of what was called “modernism.” It was not rooted in the idea that a pope could make no errors when defining biblical doctrines, it was a defense of the papal opposition to the influence that had been produced by the French Revolution. It was directed against what would ultimately be known as Communism.

Historiassa on valaisevaa se, että kun Pius IX järjesti ensimmäisen Vatikaanin kirkolliskokouksen ja pani täytäntöön erehtymättömyysoppinsa, hänen motivaationsa sai alkunsa hänen vihastaan sitä kohtaan, mitä kutsuttiin ”modernismiksi”. Se ei perustunut ajatukseen, että paavi ei voisi tehdä virheitä määritellessään raamatullisia oppeja, vaan se oli puolustus paavillisen vastustuksen puolesta sitä vaikutusta vastaan, jonka Ranskan vallankumous oli synnyttänyt. Se oli suunnattu sitä vastaan, mikä tultaisiin lopulta tuntemaan kommunismina.

The French Revolution brought about an upheaval in the ruling structure of European nations, with a particular hatred for the monarchy that is the papacy. It was an Italian Republican revolt that had temporarily driven Pius IX, and his right-hand man out of Rome. The “modernism,” that was represented by the various philosophies that were produced by the French Revolution was Pius IX’s, arch enemy, and his doctrine of infallibility was designed to sustain every claim that the pope made against the modernists ideas that were produced by the French Revolution.

Ranskan vallankumous sai aikaan mullistuksen Euroopan kansakuntien hallintorakenteessa, erityisesti vihamielisyyden sitä monarkiaa kohtaan, joka on paavius. Italialainen tasavaltalainen kapina oli tilapäisesti ajanut Pius IX:n ja hänen oikean kätensä pois Roomasta. Se ”modernismi”, jota edustivat Ranskan vallankumouksen synnyttämät erilaiset filosofiat, oli Pius IX:n arkkivihollinen, ja hänen erehtymättömyysoppinsa oli tarkoitettu tukemaan jokaista vaatimusta, jonka paavi esitti niitä modernistisia ajatuksia vastaan, jotka Ranskan vallankumous oli synnyttänyt.

Daniel chapter eleven, verse forty identifies that in 1798, the king of the south (atheistic France), delivered the deadly wound to the king of the north (the papacy).

Danielin kirjan yhdestoista luku, jae neljäkymmentä, osoittaa, että vuonna 1798 etelän kuningas (ateistinen Ranska) antoi kuolettavan haavan pohjoisen kuninkaalle (paaviudelle).

Pius IX’s doctrine of infallibility was connected with the war represented by verse forty of Daniel eleven, and from the latter part of 1869 to the following year Pius IX called together the first Vatican Council, known as Vatican 1, for the purpose of confirming that the pope was the head of Catholicism, and that Catholicism was the head of all the churches, as had been proclaimed by Justinian’s decree in the year 533.

Pius IX:n oppi erehtymättömyydestä liittyi Danielin kirjan 11. luvun neljännessäkymmenennessä jakeessa kuvattuun sotaan, ja vuoden 1869 loppupuolelta seuraavaan vuoteen Pius IX kutsui koolle ensimmäisen Vatikaanin kirkolliskokouksen, joka tunnetaan nimellä Vatikaani I, vahvistaakseen, että paavi oli katolisuuden pää ja että katolisuus oli kaikkien kirkkojen pää, niin kuin Justinianuksen säädöksessä vuonna 533 oli julistettu.

The Second Vatican Council, also known as Vatican II, was held from 1962 to 1965. It was a landmark event in the history of the Catholic Church, and one of the most significant ecumenical councils in modern times. The council convened under the leadership of Pope John XXIII and continued during the pontificate of Pope Paul VI after John XXIII’s death in 1963. It is important to recognize the distinct difference between these two councils.

Toinen Vatikaanin kirkolliskokous, joka tunnetaan myös nimellä Vatikaani II, pidettiin vuosina 1962–1965. Se oli merkkitapaus katolisen kirkon historiassa ja yksi merkittävimmistä ekumeenisista kirkolliskokouksista nykyaikana. Kirkolliskokous kokoontui paavi Johannes XXIII:n johdolla ja jatkui paavi Paavali VI:n paavikaudella Johannes XXIII:n kuoleman jälkeen vuonna 1963. On tärkeää tunnistaa näiden kahden kirkolliskokouksen välinen selvä ero.

The first council was to establish what is called the “primacy,” of the pope, meaning that the pope is the supreme ruler, teacher and shepherd of the Church, responsible for preserving and interpreting the doctrines of faith. His authority consisted in defining dogmas, issuing doctrinal decrees, and making authoritative pronouncements on matters of faith and morals, known as papal infallibility. It includes the pope’s jurisdictional authority over the universal church, including the power to appoint bishops, regulate the sacraments, and govern the church’s administration.

Ensimmäisen kirkolliskokouksen tarkoituksena oli vahvistaa se, mitä kutsutaan paavin ”primaatiksi”, mikä merkitsee, että paavi on kirkon ylin hallitsija, opettaja ja paimen, jonka vastuulla on uskon oppien säilyttäminen ja tulkitseminen. Hänen auktoriteettiinsa kuului dogmien määritteleminen, oppia koskevien dekreettien antaminen sekä uskoa ja moraalia koskevien sitovien julistusten antaminen, mitä kutsutaan paavin erehtymättömyydeksi. Siihen sisältyy myös paavin lainkäyttövalta koko yleismaailmallisessa kirkossa, mukaan lukien valta nimittää piispoja, säädellä sakramentteja ja johtaa kirkon hallintoa.

The second council was to redirect the church into an ecumenical entity. The councils were directly opposite propositions. The conservative first council was contradicted by the liberal second council. Those two factions were as different as night and day, and the prophecy that is attributed to the three secrets of Fatima identify an internal war fitly represented by these two councils.

Toisen kirkolliskokouksen tarkoituksena oli ohjata kirkko ekumeeniseksi kokonaisuudeksi. Kirkolliskokoukset edustivat keskenään täysin vastakkaisia väittämiä. Liberaali toinen kirkolliskokous kumosi konservatiivisen ensimmäisen kirkolliskokouksen. Nämä kaksi ryhmittymää olivat yhtä erilaisia kuin yö ja päivä, ja profetia, joka liitetään Fatiman kolmeen salaisuuteen, osoittaa sisäisen sodan, jota nämä kaksi kirkolliskokousta osuvasti edustavat.

The prophecy identifies a class who uphold the primacy represented by Pius IX as being represented by what is either called the “white pope,” the “good pope,” or the “good bishop”, and the other class, associated with Vatican II, are represented by the “black pope,” or the “bad pope,” or the “bad bishop.” The controversy of the two political concepts is represented when you visit the shrine of the miracle of Fatima, in Fatima, Portugal. When entering, the walkway is set between a statue of a black pope on one side, and a white pope on the other side.

Profetia yksilöi ryhmän, joka pitää Pius IX:n edustamaa ensisijaisuutta yllä, siten että sitä edustaa se, jota kutsutaan joko ”valkoiseksi paaviksi”, ”hyväksi paaviksi” tai ”hyväksi piispaksi”, ja toista ryhmää, joka liittyy Vatikaanin II kirkolliskokoukseen, edustaa ”musta paavi” tai ”paha paavi” tai ”paha piispa”. Näiden kahden poliittisen käsitteen välinen kiista tulee esiin, kun vierailee Fátiman ihmeen pyhäkössä Fátimassa, Portugalissa. Sisään astuttaessa kulkureitti sijoittuu toisella puolella olevan mustaa paavia esittävän patsaan ja toisella puolella olevan valkoista paavia esittävän patsaan väliin.

It therefore becomes part of the heritage of the man that would ultimately become what the book identifies as Hitler’s pope, that his roots are entwined in the struggle between modernism (the king of the south), and papal primacy (the king of the north).

Näin siitä tulee osaksi sen miehen perintöä, josta lopulta tuli se, minkä kirja tunnistaa Hitlerin paaviksi, että hänen juurensa ovat kietoutuneet modernismin (etelän kuninkaan) ja paavillisen primaatin (pohjoisen kuninkaan) väliseen taisteluun.

It is to be understood that the author of the book we are considering was a Catholic of good standing, and his stated purpose for writing the book was to shed light upon the claim that the pope that reigned during World War 2 had supported Hitler, the Nazi’s or had any culpability in the holocaust against the Jews, and others. When Cornwell addresses Pius XII’s grandfather, who was the right-hand man that ordained the Vatican 1 council, the history of the struggle between the kings of the south and north is being acted out in that very history. When the “Republicanism” revolution reached Italy, for about a year, the Italians drove Pius IX out of the city of Rome, and from then on, even after he returned, all the papacy has ever owned was the one hundred and ten acres, known as Vatican City.

On ymmärrettävä, että tarkastelemamme kirjan tekijä oli hyvässä asemassa oleva katolilainen, ja hänen ilmoitettu tarkoituksensa kirjaa kirjoittaessaan oli valaista väitettä, jonka mukaan se paavi, joka hallitsi toisen maailmansodan aikana, olisi tukenut Hitleriä, natseja tai olisi ollut millään tavoin syyllinen juutalaisia ja muita vastaan toimeenpantuun holokaustiin. Kun Cornwell käsittelee Pius XII:n isoisää, joka oli se oikea käsi, joka järjesti Vatikaanin I kirkolliskokouksen, etelän ja pohjoisen kuninkaiden välisen kamppailun historia näyttäytyy toteutuvan juuri tuossa historiassa. Kun ”republikanismin” vallankumous saavutti Italian, italialaiset ajoivat noin vuodeksi Pius IX:n pois Rooman kaupungista, eikä paavikunta sen jälkeen, edes hänen paluunsa jälkeen, ole koskaan omistanut muuta kuin ne sata kymmenen eekkeriä, jotka tunnetaan Vatikaanivaltiona.

The only way he was even able to return to the Vatican is with the help of French troops, and a loan from the Rothschilds, the infamous Jewish bankers. To intelligently understand the papal complicity in the holocaust during World War II, requires some basic understanding of Europe’s attitude towards the Jews since the crucifixion of Christ. The book suggests that antisemitism and racism are two different attitudes, claiming Hitler’s hatred of the Jews was racist, for Hitler viewed the Jews as a lesser category of human beings, whereas antisemitism was the hatred of the Jews because they killed God. Whether they are one and the same, or there is actually a distinction between the two, the reality of the plight of the Jews is worth understanding.

Ainoa tapa, jolla hän ylipäätään kykeni palaamaan Vatikaaniin, oli ranskalaisten joukkojen avun sekä Rothschildien, pahamaineisten juutalaisten pankkiirien, myöntämän lainan turvin. Jotta paavin osallisuus holokaustiin toisen maailmansodan aikana voitaisiin ymmärtää älyllisesti, edellytetään jonkinasteista perustietoa Euroopan suhtautumisesta juutalaisiin Kristuksen ristiinnaulitsemisen jälkeen. Kirja esittää, että antisemitismi ja rasismi ovat kaksi eri asennetta, väittäen Hitlerin juutalaisvihan olleen rasistista, sillä Hitler piti juutalaisia alempiarvoisena ihmisryhmänä, kun taas antisemitismi oli juutalaisten vihaamista siksi, että he surmasivat Jumalan. Olivatpa ne yksi ja sama asia tai olipa niiden välillä todellisuudessa ero, juutalaisten ahdingon todellisuus on ymmärtämisen arvoinen.

For instance, in America today if the word “ghetto,” is used most think it is the definition of the poor, run down side of town. But the term “ghetto,” originally referred to a section of a city, especially in Venice, Italy, where Jews were compelled to live during the Middle Ages. The first ghetto was established in Venice in 1516, when the Venetian Republic confined Jews to a designated area of the city known as the “geto nuovo” (new foundry), which eventually became known as the ghetto.

Esimerkiksi nyky-Amerikassa, jos käytetään sanaa ”getto”, useimmat ajattelevat sen tarkoittavan kaupungin köyhää, rappeutunutta osaa. Mutta termi ”getto” viittasi alun perin kaupungin osaan, erityisesti Venetsiassa, Italiassa, jossa juutalaiset pakotettiin asumaan keskiajalla. Ensimmäinen getto perustettiin Venetsiaan vuonna 1516, kun Venetsian tasavalta sulki juutalaiset määrättyyn kaupunginosaan, joka tunnettiin nimellä ”geto nuovo” (uusi valimo) ja josta vähitellen tuli tunnettu nimellä getto.

In Europe through the Middle Ages, Jews were restricted as to where they could live, and also the professions they were allowed to practice. The restrictions were based upon the old definition of antisemitism, which referred to the belief that the Jews had killed God, and that all of their subsequent problems had been brought upon themselves through their own actions.

Keskiajan Euroopassa juutalaisten asuinpaikkoja rajoitettiin, samoin niitä ammatteja, joita heidän sallittiin harjoittaa. Nämä rajoitukset perustuivat antisemitismin vanhaan määritelmään, jolla tarkoitettiin uskomusta, että juutalaiset olivat tappaneet Jumalan ja että kaikki heidän myöhemmät ongelmansa olivat heidän omien tekojensa seurauksena tulleet heidän itsensä päälle.

In the Middle Ages, it was an established tradition that Christians could not lend money or accept interest for a loan. The Jews were exempt from that restriction, and lending money became one of the professions that Jews were allowed to perform. The Jewish bankers, such as the Rothschild family, were the money changers in response to legal restrictions against what professions they were allowed to perform. When Pius IX needed funds to return to the Vatican, the frustration of no longer ruling the city of Rome was magnified by his need to reach out to the Jews for money.

Keskiajalla oli vakiintunut perinne, ettei kristitty saanut lainata rahaa eikä periä korkoa lainasta. Juutalaiset oli vapautettu tästä rajoituksesta, ja rahanlainaamisesta tuli yksi niistä ammateista, joita juutalaisten sallittiin harjoittaa. Juutalaisista pankkiireista, kuten Rothschildin suvusta, tuli rahanvaihtajia vastauksena niihin oikeudellisiin rajoituksiin, jotka koskivat sitä, mitä ammatteja heidän sallittiin harjoittaa. Kun Pius IX tarvitsi varoja palatakseen Vatikaaniin, se turhautuminen, ettei hän enää hallinnut Rooman kaupunkia, voimistui entisestään hänen tarpeestaan kääntyä juutalaisten puoleen saadakseen rahaa.

Prior to his being driven out of Rome Pius IX had appeared to be in one of two camps concerning the Jews and the church’s relation to the Jews. The two camps consisted of those who believed the Jews, no matter what happens to them, are simply getting what they deserve, and the other tended to show a little mercy towards the Jews. When Pius IX returned to the Vatican, after being driven out, the mercy he had sometimes manifested prior to his exile was never manifested again. Before his exile he had shut down the ghetto in the city of Rome, and after his return he re-established the ghetto, and began a taxation upon the Jews in order to regroup his financial losses.

Ennen kuin Pius IX ajettiin pois Roomasta, hän näytti kuuluvan jompaankumpaan kahdesta leiristä suhteessa juutalaisiin ja kirkon suhteeseen juutalaisiin. Nämä kaksi leiriä koostuivat niistä, jotka uskoivat, että juutalaiset, tapahtuipa heille mitä tahansa, saavat yksinkertaisesti sen, minkä ansaitsevat, ja toisesta, joka oli taipuvainen osoittamaan juutalaisia kohtaan hieman laupeutta. Kun Pius IX karkotuksensa jälkeen palasi Vatikaaniin, sitä laupeutta, jota hän oli toisinaan osoittanut ennen maanpakoaan, ei enää koskaan osoitettu. Ennen maanpakoaan hän oli sulkenut Rooman kaupungin geton, mutta paluunsa jälkeen hän perusti geton uudelleen ja alkoi verottaa juutalaisia kootakseen uudelleen taloudelliset tappionsa.

Pope Pius IX’s right-hand man was Marcantonio Pacelli, the grandfather of Hitler’s pope. He was an attorney that belonged to a special class of attorneys that supported the papacy. His son became part of that same elite class of attorneys, as did his grandson, who would ultimately become Hitler’s pope. After the book runs through the history of Eugenio Pacelli’s grandfather, his father, and his youth and education, it addresses the position that Pacelli took up as he began his work for the papacy. As an attorney, descending from the elite papal attorneys, he was picked to head up a department that specialized in contracts, which are called concords. In 1901 Pacelli was brought into the office of the Papal Secretariat of State.

Paavi Pius IX:n oikea käsi oli Marcantonio Pacelli, Hitlerin paavin isoisä. Hän oli asianajaja, joka kuului erityiseen asianajajien luokkaan, joka tuki paaviutta. Hänen pojastaan tuli osa samaa eliittiluokan asianajajien joukkoa, samoin kuin hänen pojanpojastaan, josta lopulta tuli Hitlerin paavi. Sen jälkeen kun kirja käy läpi Eugenio Pacellin isoisän, hänen isänsä sekä hänen nuoruutensa ja koulutuksensa historian, se käsittelee asemaa, jonka Pacelli otti vastaan aloittaessaan työnsä paaviuden palveluksessa. Asianajajana, joka polveutui paavillisten eliittiasianajajien suvusta, hänet valittiin johtamaan osastoa, joka erikoistui sopimuksiin, joita kutsutaan konkordaateiksi. Vuonna 1901 Pacelli kutsuttiin paavillisen valtiosihteeristön virastoon.

Pacelli became the envoy to the nations. Prophetically Pacelli became the legal point of contact that consummated the fornication of the kings of the earth with the papacy. In 1903, Pius X was coronated as pope. Immediately he began to attack the “intellectual poison” that produced “relativism and skepticism.” The man who ran Pius X’s effort to eradicate “modernism” was Umberto Benigni, who worked in the same office as Pacelli. Benigni once stated of a group of world-class historians, that they were men for whom, “history is nothing but a continual desperate attempt to vomit. For this sort of human being there is only one remedy: the inquisition!” To Benigni, a historian that expressed any sympathy with the ideas that came from the French Revolution were to be executed.

Pacellista tuli kansojen lähettiläs. Profeetallisesti Pacellista tuli se oikeudellinen kosketuspiste, joka saattoi päätökseen maan kuninkaiden haureuden paavinvallan kanssa. Vuonna 1903 Pius X kruunattiin paaviksi. Heti hän alkoi hyökätä sitä ”älyllistä myrkkyä” vastaan, joka synnytti ”relativismia ja skeptisismiä”. Mies, joka johti Pius X:n pyrkimystä hävittää ”modernismi”, oli Umberto Benigni, joka työskenteli samassa toimistossa kuin Pacelli. Benigni lausui kerran eräästä maailmanluokan historioitsijoiden ryhmästä, että he olivat miehiä, joille ”historia ei ole mitään muuta kuin jatkuva epätoivoinen yritys oksentaa. Tämänkaltaiselle ihmisolennolle on vain yksi lääke: inkvisitio!” Benignin mukaan historioitsija, joka ilmaisi minkäänlaista myötämielisyyttä Ranskan vallankumouksesta peräisin olevia aatteita kohtaan, oli teloitettava.

Officially, Benigni ran the propaganda ministry for the papacy, but unofficially he also ran a clandestine spy network, designed to identify any Catholics that had any sympathy for the “modernism,” that had originated with the king of the south. Ultimately in 1910, his work produced a directive that obliged employees of the papacy to swear an oath, called the Antimodernist Oath. It is still in force. To be employed by the Vatican you must swear to a hatred of modernist ideas, which today we would call communistic ideas.

Virallisesti Benigni johti paavikunnan propagandaministeriötä, mutta epävirallisesti hän johti myös salaista vakoiluverkostoa, joka oli tarkoitettu tunnistamaan kaikki ne katolilaiset, joilla oli minkäänlaista myötämielisyyttä “modernismia” kohtaan, jonka alkuperä oli etelän kuninkaassa. Lopulta vuonna 1910 hänen työnsä johti määräykseen, joka velvoitti paavikunnan työntekijät vannomaan valan, jota kutsuttiin antimodernistiseksi valaksi. Se on yhä voimassa. Jotta voisi olla Vatikaanin palveluksessa, on vannottava vihaavansa modernistisia ajatuksia, joita nykyään kutsuisimme kommunistisiksi ajatuksiksi.

In the summary of Cronwell’s book, on the flyleaf it states, “In the first decade of the century, as a brilliant young Vatican lawyer, Pacelli helped shape an ideology of unprecedented papal power; during the 1920’s he employed cunning and blackmail to impose power in Germany. In 1933, Hitler became his perfect negotiating partner and a concordant was established that granted religious and educational advantages to the Catholic Church in exchange for Catholic withdrawal from social and political action. This ‘voluntary’ abdication of political Catholicism imposed from Rome facilitated the rise of Nazism.

Cronwellin kirjan tiivistelmässä etusisäkkeellä todetaan: ”Vuosisadan ensimmäisellä vuosikymmenellä Pacelli loistavana nuorena Vatikaanin lakimiehenä oli mukana muovaamassa ideologiaa ennennäkemättömästä paavillisesta vallasta; 1920-luvulla hän käytti oveluutta ja kiristystä vallan pakottamiseksi Saksassa. Vuonna 1933 Hitleristä tuli hänen täydellinen neuvottelukumppaninsa, ja solmittiin konkordaatti, joka myönsi katoliselle kirkolle uskonnollisia ja koulutuksellisia etuja vastineeksi katolilaisten vetäytymisestä yhteiskunnallisesta ja poliittisesta toiminnasta. Tämä Roomasta määrätty poliittisen katolilaisuuden ’vapaaehtoinen’ luopuminen helpotti natsismin nousua.”

At a cabinet meeting on July 14, 1933, Adolph Hitler expressed his opinion that very month that the concordance manufactured by Pacelli with the Nazi’s gave Germany created “an area of trust…. In the developing struggle against international Jewry.”

Hallituskokouksessa 14. heinäkuuta 1933 Adolph Hitler ilmaisi näkemyksensä, että juuri samana kuukautena Pacellin natsien kanssa laatima konkordaatti, jonka Saksa oli saanut, loi ”luottamuksen alueen…. kehittyvässä taistelussa kansainvälistä juutalaisuutta vastaan.”

Cornwell’s book was not well received by Catholics who refused to accept the evidence that Pacelli was the primary reason that Hitler was able to rise to power, for Germany was a majority of Catholics. Pacelli had struck an agreement that prevented the Catholic publishing house, Catholic news agencies and Catholic schools from saying anything about the direction of Hitler from 1933 onward. The book traces the obvious anti-Semitic bent of Pacelli, who thereafter became the pope during World War II. At least three items can be established on very reliable historical sources from the book.

Cornwellin kirjaa eivät ottaneet suopeasti vastaan ne katolilaiset, jotka kieltäytyivät hyväksymästä todistusaineistoa siitä, että Pacelli oli ensisijainen syy siihen, että Hitler kykeni nousemaan valtaan, sillä Saksa oli katolisenemmistöinen maa. Pacelli oli tehnyt sopimuksen, joka esti katolista kustantamoa, katolisia uutistoimistoja ja katolisia kouluja sanomasta mitään Hitlerin suunnasta vuodesta 1933 lähtien. Kirja seuraa Pacellin ilmeisen antisemitististä suuntautumista; hänestä tuli sittemmin paavi toisen maailmansodan aikana. Kirjan perusteella voidaan erittäin luotettavien historiallisten lähteiden nojalla vahvistaa ainakin kolme seikkaa.

The first is the warfare of the king of the north and the king of the south, as represented in Daniel chapter eleven. In that warfare the enemies are Catholicism against atheism, the pope against Communism. The other point is that the pope employed Nazism as his proxy army against atheism during World War II, just as the pope employed apostate Protestantism in 1989, as its proxy army against the atheism of the USSR. The book also identifies the internal and external prophetic structure represented by the satanic messages that came forth from the miracle at Fatima.

Ensimmäinen on pohjoisen kuninkaan ja etelän kuninkaan välinen sodankäynti, sellaisena kuin se esitetään Danielin kirjan luvussa yksitoista. Tässä sodankäynnissä vastapuolina ovat katolilaisuus ja ateismi, paavi ja kommunismi. Toinen seikka on, että paavi käytti natsismia sijaissotajoukkonaan ateismia vastaan toisen maailmansodan aikana, samoin kuin paavi käytti luopioprotestantismia vuonna 1989 sijaissotajoukkonaan Neuvostoliiton ateismia vastaan. Kirja myös yksilöi sen sisäisen ja ulkoisen profeetallisen rakenteen, jota edustavat ne saatanalliset sanomat, jotka lähtivät liikkeelle Fátiman ihmeestä.

The borderline war of Raphia, represented in verses eleven and twelve of Daniel eleven, represent the war of the borderline currently playing out in the Ukraine. The ancient war was a hot war, the second is the second proxy war, with the proxy armies involved in mortal interaction. Raphia identifies the borderline war as being between the king of the north and the king of the south, but prophecy teaches that until the soon coming Sunday law, the whore of Tyre is forgotten, Jezebel is in Samaria, and Herodias skipped Herod’s birthday party. Those three witnesses of the role of the king of the north in this current history, is that she is behind the scenes pulling the strings. The hot wars, proxy wars and cold wars that happen while she is forgotten are accomplished by her proxy armies.

Danielin yhdentoista luvun jakeissa yksitoista ja kaksitoista kuvattu Raphian rajaseutusota edustaa rajalinjan sotaa, joka parhaillaan toteutuu Ukrainassa. Muinainen sota oli kuuma sota; toinen on toinen sijaissota, jossa mukana olevat sijaisarmeijat ovat kuolettavassa vuorovaikutuksessa. Raphia osoittaa rajalinjan sodan olevan pohjoisen kuninkaan ja etelän kuninkaan välinen, mutta profetia opettaa, että aina pian tulevaan sunnuntailakiin saakka Tyyron portto on unohdettu, Iisebel on Samariassa ja Herodias jätti Herodeksen syntymäpäiväjuhlan väliin. Nämä kolme todistajaa pohjoisen kuninkaan roolista tässä nykyisessä historiassa osoittavat, että hän vetää kulissien takana naruista. Kuumat sodat, sijaissodat ja kylmät sodat, jotka tapahtuvat hänen ollessaan unohdettuna, toteutetaan hänen sijaisarmeijoidensa kautta.

Russia is the king of the south, and it is now involved in a borderline war that is being financed by the globalists of the Western world, primarily the progressive Democrats and RINO (Republican In Name Only) Republicans in the United States. When the United States is represented as the king of the north’s proxy army in verse forty of Daniel eleven, its two prophetic characteristics are military might and financial power. The United States is accomplishing the same work in Ukraine that it did in 1989, helping the Pope against Russia, and the proxy army on the ground, defending Ukraine, is so full of Nazi supporters that even the mainstream media cannot deny it. Rome is now using the same proxy armies that she used in the hot war that was World War II, and in 1989, to war against Russia. Read the book: Hitler’s Pope, the Secret History of Pius XII.

Venäjä on etelän kuningas, ja se on nyt osallisena rajatilassa käytävässä sodassa, jota rahoittavat länsimaailman globalistit, ennen kaikkea Yhdysvaltojen progressiiviset demokraatit ja RINO-republikaanit (vain nimellisesti republikaanit). Kun Yhdysvallat esitetään Daniel 11:n neljännessäkymmenennessä jakeessa pohjoisen kuninkaan sijaissotajoukkona, sen kaksi profeetallista tuntomerkkiä ovat sotilaallinen mahti ja taloudellinen voima. Yhdysvallat tekee Ukrainassa samaa työtä, jonka se teki vuonna 1989, auttaen paavia Venäjää vastaan, ja Ukrainaa puolustava maassa oleva sijaissotajoukko on niin täynnä natsien kannattajia, ettei edes valtamedia voi sitä kieltää. Rooma käyttää nyt samoja sijaissotajoukkoja, joita se käytti kuumassa sodassa, toisessa maailmansodassa, ja vuonna 1989, sotiakseen Venäjää vastaan. Lue kirja: Hitler’s Pope, the Secret History of Pius XII.

We will continue this study in the next article.

Jatkamme tätä tutkimusta seuraavassa artikkelissa.

> “In like manner, when God was about to open to the beloved John the history of the church for future ages, He gave him an assurance of the Saviour’s interest and care for His people by revealing to him ‘One like unto the Son of man,’ walking among the candlesticks, which symbolized the seven churches. While John was shown the last great struggles of the church with earthly powers, he was also permitted to behold the final victory and deliverance of the faithful. He saw the church brought into deadly conflict with the beast and his image, and the worship of that beast enforced on pain of death. But looking beyond the smoke and din of the battle, he beheld a company upon Mount Zion with the Lamb, having, instead of the mark of the beast, the ‘Father’s name written in their foreheads.’ And again he saw ‘them that had gotten the victory over the beast, and over his image, and over his mark, and over the number of his name, stand on the sea of glass, having the harps of God’ and singing the song of Moses and the Lamb.

> Samoin, kun Jumala oli aikeissa avata rakkaalle Johannekselle seurakunnan historian tuleville aikakausille, Hän antoi hänelle vakuutuksen Vapahtajan kiinnostuksesta ja huolenpidosta kansaansa kohtaan ilmoittamalla hänelle ”Ihmisen Pojan kaltaisen”, joka vaelsi lampunjalkojen keskellä, ja nämä symboloivat seitsemää seurakuntaa. Samalla kun Johannekselle näytettiin seurakunnan viimeiset suuret taistelut maallisten valtojen kanssa, hänen sallittiin myös katsella uskollisten lopullista voittoa ja vapautusta. Hän näki seurakunnan joutuvan kuolettavaan taisteluun pedon ja sen kuvan kanssa sekä tämän pedon palvonnan pantavan täytäntöön kuolemanrangaistuksen uhalla. Mutta tähyten taistelun savun ja melskeen tuolle puolen hän näki Siionin vuorella Karitsan kanssa joukon, joilla pedon merkin sijasta oli ”Isän nimi kirjoitettuna heidän otsiinsa”. Ja jälleen hän näki ”ne, jotka olivat voittaneet pedon ja sen kuvan ja sen merkin ja sen nimen luvun, seisovan sillä lasisella merellä, ja heillä oli Jumalan kanteleet” ja he lauloivat Mooseksen ja Karitsan laulua.

> “These lessons are for our benefit. We need to stay our faith upon God, for there is just before us a time that will try men’s souls. Christ, upon the Mount of Olives, rehearsed the fearful judgments that were to precede His second coming: ‘Ye shall hear of wars and rumors of wars.’ ‘Nation shall rise against nation, and kingdom against kingdom: and there shall be famines, and pestilences, and earthquakes, in divers places. All these are the beginning of sorrows.’ While these prophecies received a partial fulfillment at the destruction of Jerusalem, they have a more direct application to the last days.

> ”Nämä opetukset ovat meille hyödyksi. Meidän tulee tukea uskomme Jumalaan, sillä aivan edessämme on aika, joka koettelee ihmisten sieluja. Kristus Öljymäellä esitti uudelleen ne kauhistavat tuomiot, joiden oli määrä edeltää Hänen toista tulemistaan: ’Te saatte kuulla sodista ja sanomia sodista.’ ’Kansa nousee kansaa vastaan, ja valtakunta valtakuntaa vastaan, ja nälänhätää ja ruttoa ja maanjäristyksiä on monin paikoin. Mutta kaikki tämä on synnytystuskien alkua.’ Vaikka nämä ennustukset saivat osittaisen täyttymyksen Jerusalemin hävityksessä, ne soveltuvat suoranaisemmin viimeisiin päiviin.”

> “We are standing on the threshold of great and solemn events. Prophecy is fast fulfilling. The Lord is at the door. There is soon to open before us a period of overwhelming interest to all living. The controversies of the past are to be revived; new controversies will arise. The scenes to be enacted in our world are not yet even dreamed of. Satan is at work through human agencies. Those who are making an effort to change the Constitution and secure a law enforcing Sunday observance little realize what will be the result. A crisis is just upon us.

> ”Me seisomme suurten ja juhlallisten tapahtumien kynnyksellä. Profetia täyttyy nopeasti. Herra on ovella. Pian avautuu eteemme ajanjakso, joka herättää ylivoimaisen suurta kiinnostusta kaikissa elävissä. Menneisyyden kiistat herätetään uudelleen; uusia kiistoja nousee. Näyttämöt, jotka ovat toteutuvat maailmassamme, eivät ole vielä edes uneksittuja. Saatana toimii inhimillisten välikappaleiden kautta. Ne, jotka pyrkivät muuttamaan perustuslakia ja saamaan aikaan sunnuntain viettoa pakottavan lain, käsittävät vain vähän, mikä on oleva seurauksena. Kriisi on aivan ovella.

> “But God’s servants are not to trust to themselves in this great emergency. In the visions given to Isaiah, to Ezekiel, and to John we see how closely heaven is connected with the events taking place upon the earth and how great is the care of God for those who are loyal to Him. The world is not without a ruler. The program of coming events is in the hands of the Lord. The Majesty of heaven has the destiny of nations, as well as the concerns of His church, in His own charge.” Testimonies, volume 5, 752, 753.

> ”Mutta Jumalan palvelijoiden ei tule tässä suuressa hätätilassa turvautua itseensä. Jesajalle, Hesekielille ja Johannekselle annetuissa näyissä näemme, kuinka läheisesti taivas on yhteydessä maan päällä tapahtuviin tapahtumiin ja kuinka suuri on Jumalan huolenpito niistä, jotka ovat Hänelle uskollisia. Maailma ei ole ilman hallitsijaa. Tulevien tapahtumien kulku on Herran käsissä. Taivaan Majesteetti pitää omassa hoidossaan kansakuntien kohtalon samoin kuin seurakuntansa asiat.” Testimonies, osa 5, 752, 753.

Back to Articles