Article

# Elijah - Number Ten

Elia – Numero kymmenen

1856

1856

Author

Jeff Pippenger

Published

October 13, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

The Millerite movement was represented in Isaiah chapter seven by a sixty-five year prophecy, that began in 742 BC. Those sixty-five years that took place in the history of Isaiah represent the sixty-five years from 1798 until 1863. Alpha and Omega will always portray the end, with the beginning. The sixty-five year prophecy identifies the curse of seven times against the northern and the southern kingdoms of Israel. The first seven times against the northern kingdom began in 723 BC, nineteen years after Isaiah presented the prediction to king Ahaz. The last seven times against the southern kingdom, began at the end of the sixty-five years in 677 BC.

Milleriläinen liike esitettiin Jesajan kirjan seitsemännessä luvussa kuudenkymmenenviiden vuoden profetian kautta, joka alkoi vuonna 742 eKr. Nuo kuusikymmentäviisi vuotta, jotka sijoittuivat Jesajan historian aikaan, edustavat kuuttakymmentäviittä vuotta vuodesta 1798 vuoteen 1863. Alfa ja Omega kuvaavat aina loppua yhdessä alun kanssa. Kuudenkymmenenviiden vuoden profetia osoittaa seitsemän ajan kirouksen Israelin pohjoista ja eteläistä valtakuntaa vastaan. Ensimmäiset seitsemän aikaa pohjoista valtakuntaa vastaan alkoivat vuonna 723 eKr., yhdeksäntoista vuotta sen jälkeen, kun Jesaja esitti ennustuksen kuningas Aahaalle. Viimeiset seitsemän aikaa eteläistä valtakuntaa vastaan alkoivat kuudenkymmenenviiden vuoden päättyessä vuonna 677 eKr.

The first curse of seven times against Ephraim ended in 1798, which was the time of the end when the vision of the Ulai River of chapters eight and nine of Daniel was unsealed. It prophetically marked both the arrival of the first angel’s message and the prophetic beginning of the Millerite movement. The last curse of seven times against Judah ended in 1844, which was the arrival of the third angel’s message. Nineteen years later in 1863, the sixty-five years represented in the beginning of the prediction marked the end of the Millerite movement, and the beginning of the Laodicean Seventh-day Adventist church. Seven years prior to 1863, in 1856, James White began to identify that the Millerite movement had ceased to be the church of Philadelphia and had become the church of Laodicea. His grandson, when writing Ellen White’s biography, writes about the history of 1856, and the Laodicean message.

Ensimmäinen Efraimia vastaan lausuttu seitsemän ajan kirous päättyi vuonna 1798, joka oli lopun aikaa, jolloin Danielin kahdeksannen ja yhdeksännen luvun Ulaijoen näky avattiin. Se merkitsi profeetallisesti sekä ensimmäisen enkelin sanoman saapumista että milleriittiliikkeen profeetallista alkua. Viimeinen Juudaa vastaan lausuttu seitsemän ajan kirous päättyi vuonna 1844, mikä oli kolmannen enkelin sanoman saapuminen. Yhdeksäntoista vuotta myöhemmin, vuonna 1863, ennustuksen alussa esitetyt kuusikymmentäviisi vuotta merkitsivät milleriittiliikkeen päättymistä ja Laodikean seitsemännen päivän adventistikirkon alkua. Seitsemän vuotta ennen vuotta 1863, vuonna 1856, James White alkoi osoittaa, että milleriittiliike oli lakannut olemasta Filadelfian seurakunta ja oli tullut Laodikean seurakunnaksi. Hänen pojanpoikansa kirjoittaa Ellen Whiten elämäkertaa laatiessaan vuoden 1856 historiasta ja Laodikean sanomasta.

## “The Laodicean Message

“Laodikean sanoma”

> “The Sabbathkeeping Adventists had taken the position that the messages to the seven churches in Revelation 2 and 3 pictured the experience of the Christian church down through the centuries. It was their conclusion that the message to the Laodicean church applied to those they now termed nominal Adventists, those who had not accepted the seventh-day Sabbath. In a short editorial in the Review of October 9, James White raised some thought provoking questions that he introduced by stating:

> Sapattia pitävät adventistit olivat omaksuneet kannan, että Ilmestyskirjan 2. ja 3. luvun sanomat seitsemälle seurakunnalle kuvasivat kristillisen kirkon kokemusta kautta vuosisatojen. He olivat päätelleet, että sanoma Laodikean seurakunnalle koski niitä, joita he nyt nimittivät nimellisiksi adventisteiksi, niitä, jotka eivät olleet hyväksyneet seitsemännen päivän sapattia. Lyhyessä pääkirjoituksessa Review-lehdessä 9. lokakuuta James White esitti joitakin ajatuksia herättäviä kysymyksiä, jotka hän johdatti lausumalla:

> “The inquiry is beginning to come up afresh, ‘Watchman, What of the night?’ At present there is space for only a few questions, asked to call attention to the subject to which they relate. A full answer, we trust, will soon be given.—Review and Herald, Oct. 9, 1856.

> Kysymys alkaa jälleen nousta esiin: ”Vartija, kuinka pitkälle yö on kulunut?” Tällä hetkellä on tilaa vain muutamille kysymyksille, jotka esitetään kiinnittämään huomio siihen aiheeseen, johon ne liittyvät. Täydellinen vastaus, niin toivomme, annetaan pian. —Review and Herald, 9. lokakuuta 1856.

> “Of the eleven questions he asked, it is the sixth that zeroed in on the Laodiceans.

> “Yhdestätoista hänen esittämästään kysymyksestä juuri kuudes kohdistui Laodikealaisiin.

> “6. Does not the state of the Laodiceans (lukewarm, and neither cold nor hot) fitly illustrate the condition of the body of those who profess the third angel’s message?—Ibid.

> ”6. Eikö laodikealaisten tila (haalea, ei kylmä eikä kuuma) osuvasti kuvaa niiden yhteisön tilaa, jotka tunnustavat kolmannen enkelin sanoman? — Sama lähde.

> “The last question lays the matter open:

> “Viimeinen kysymys paljastaa asian avoimesti:

> “11. If this be our condition as a people, have we any real grounds to hope for the favor of God unless we heed the ‘counsel’ of the True Witness? I counsel thee to buy of me gold tried in the fire, that thou mayest be rich; and white raiment, that thou mayest be clothed, and that the shame of thy nakedness do not appear; and anoint thine eyes with eyesalve, that thou mayest see. As many as I love, I rebuke and chasten: be zealous therefore, and repent. Behold, I stand at the door, and knock: if any man hear my voice, and open the door, I will come in to him, and will sup with him, and he with me. To him that overcometh will I grant to sit with me in my throne, even as I also overcame, and am set down with my Father in his throne. Revelation 3:18–21.—Ibid.

> ”11. Jos tämä on meidän tilamme kansana, onko meillä mitään todellista perustetta toivoa Jumalan suosiota, ellemme ota vaarin Totisen Todistajan ”neuvosta”? Minä neuvon sinua ostamaan minulta tulessa puhdistettua kultaa, että rikastuisit, ja valkeat vaatteet, että niihin pukeutuisit eikä alastomuutesi häpeä näkyisi; ja voitele silmäsi silmävoiteella, että näkisit. Kaikkia, joita minä rakastan, minä nuhtelen ja kuritan: ahkeroi siis ja tee parannus. Katso, minä seison ovella ja kolkutan: jos joku kuulee minun ääneni ja avaa oven, minä käyn sisälle hänen tykönsä ja aterioitsen hänen kanssaan, ja hän minun kanssani. Sen, joka voittaa, minä annan istua kanssani valtaistuimellani, niin kuin minäkin olen voittanut ja istunut Isäni kanssa hänen valtaistuimelleen. Ilmestys 3:18–21.—Sama teos.

> “It is clear that the truth of the matter was just dawning on the mind of James White. The next issue of the Review carried a seven-column presentation of the seven churches, under that title. In his opening remarks he declared:

> On selvää, että asian totuus oli vasta alkamassa valjeta James Whiten mieleen. Review’n seuraavassa numerossa julkaistiin seitsemän palstan mittainen esitys seitsemästä seurakunnasta tämän otsikon alla. Alkusanoissaan hän lausui:

> “We must agree with some modern expositors that these seven churches should be understood as representing seven conditions of the Christian church, in seven periods of time, covering the ground of the entire Christian age.—Ibid., Oct. 16, 1856.

> Meidän täytyy yhtyä eräisiin nykyaikaisiin selittäjiin siinä, että nämä seitsemän seurakuntaa on ymmärrettävä kuvaavan kristillisen kirkon seitsemää tilaa seitsemänä ajanjaksona, jotka kattavat koko kristillisen aikakauden.—Ibid., 16. lokakuuta 1856.

> “He then took up the prophecy, dealing with each church separately. Coming to the seventh, the Laodicean, he declared:

> ”Sitten hän ryhtyi käsittelemään profetiaa, käsitellen kutakin seurakuntaa erikseen. Tullessaan seitsemännen, laodikealaisen seurakunnan, kohdalle hän julisti:

> “How humbling to us as a people is the sad description of this church. And is not this dreadful description a most perfect picture of our present condition? It is; and it will be of no use to try to evade the force of this searching testimony to the Laodicean church. The Lord help us to receive it, and to profit by it.—Ibid.

> Kuinka nöyryyttävä meille kansana onkaan tämän seurakunnan murheellinen kuvaus. Eikö tämä kauhistuttava kuvaus olekin mitä täydellisin kuva nykyisestä tilastamme? On; eikä ole mitään hyötyä yrittää väistää tämän Laodikean seurakunnalle osoitetun tutkivan todistuksen voimaa. Herra auttakoon meitä ottamaan sen vastaan ja hyötymään siitä.—Ibid.

> “After he devoted two columns to the Laodicean church, his closing remarks made a strong appeal:

> ”Sen jälkeen kun hän oli omistanut kaksi palstaa Laodikean seurakunnalle, hänen loppusanansa esittivät voimakkaan vetoomuksen:

> “Dear brethren, we must overcome the world, the flesh, and the devil, or we shall have no part in the kingdom of God. . . . Lay hold of this work at once, and in faith claim the gracious promises to the repenting Laodiceans. Arise in the name of the Lord, and let your light shine to the glory of His blessed name.—Ibid.

> ”Rakkaat veljet, meidän täytyy voittaa maailma, liha ja paholainen, muuten meillä ei ole osaa Jumalan valtakunnassa.... Tarttukaa tähän työhön viipymättä, ja uskossa vedotkaa armollisiin lupauksiin, jotka on annettu katuville laodikealaisille. Nouskaa Herran nimessä, ja loistakoon teidän valonne Hänen siunatun nimensä kunniaksi.—Ibid.

> “The response from the field was electrifying. Wrote G. W. Holt from Ohio on October 20:

> ”Vastaus kentältä oli sähköistävä. G. W. Holt kirjoitti Ohiosta 20. lokakuuta:

> “Yes, I do believe that we who are in the third message with the commandments of God and the faith of Jesus are the church this language is addressed to; and we cannot be too soon in applying for tried gold and white raiment, and eyesalve, that we may see.—Ibid., Nov. 6, 1856.

> “Kyllä, minä uskon, että me, jotka olemme kolmannessa sanomassa Jumalan käskyjen ja Jeesuksen uskon kanssa, olemme se seurakunta, jolle tämä puhe on osoitettu; emmekä voi liian varhain pyytää koeteltua kultaa ja valkeita vaatteita ja silmävoidetta, jotta näkisimme.—Ibid., 6. marraskuuta 1856.

> “From the Northeast a new voice was heard on the subject, that of Stephen N. Haskell, of Princeton, Massachusetts. As a first-day Adventist he had begun to preach at the age of 20; now three years later he was in the third angel’s message. A thorough Bible student, after having seen White’s brief initial editorial introducing the question of the seven churches, he chose to write an extended piece for the Review:

> ”Koillisesta kuului aiheesta uusi ääni, Stephen N. Haskellin ääni Princetonista, Massachusettsista. Ensimmäisen päivän adventistina hän oli alkanut saarnata 20-vuotiaana; nyt, kolme vuotta myöhemmin, hän oli kolmannen enkelin sanomassa. Perusteellinen Raamatun tutkija, nähtyään Whiten lyhyen alustavan pääkirjoituksen, jossa johdateltiin seitsemää seurakuntaa koskevaan kysymykseen, hän päätti kirjoittaa Review’hun laajemman kirjoituksen:

> “The subject referred to has been one of deep interest to me for some months past. . . . I have for some time been led to believe that the message to the Laodiceans belongs to us; i.e., to those who believe in the third angel’s message, from many reasons which I consider to be good. I will mention two.—Ibid.

> “Aihe, johon on viitattu, on ollut minulle syvästi kiinnostava jo muutamien viime kuukausien ajan.... Minut on jo jonkin aikaa johdatettu uskomaan, että sanoma laodikealaisille kuuluu meille; ts. niille, jotka uskovat kolmannen enkelin sanomaan, monista syistä, joita pidän hyvinä. Mainitsen niistä kaksi.—Ibid.

> “This he does, devoting two columns to his conclusions. As he closed he declared:

> ”Näin hän tekee, omistaen kaksi palstaa johtopäätöksilleen. Lopuksi hän julisti:

> “A theory of the third angel’s message never, no never, will save us, without the wedding garment, which is the righteousness of the saints. We must perfect holiness in the fear of the Lord.—Ibid.

> ”Teoria kolmannen enkelin sanomasta ei koskaan, ei koskaan, pelasta meitä ilman häävaatetusta, joka on pyhien vanhurskaus. Meidän on saatettava pyhyys täydelliseksi Herran pelossa.—Ibid.

> “As James White continued his editorials on the message to the Laodicean church the concepts the Sabbathkeeping Adventists were now reading in the Review were startling, but on thoughtful, prayerful consideration they were seen to be applicable. The letters to the editor showed quite general agreement and indicated that a revival was under way. That the stirring message was not the outgrowth of excitement was attested to by the first article in Testimony No. 3, published in April, 1857, titled Be Zealous and Repent. It opens, “The Lord has shown me in vision some things concerning the church in its present lukewarm state, which I will relate to you.”—1T, p. 141. In this Ellen White presented what was shown to her of Satan’s attacks on the church through earthly prosperity and possessions.” Arthur White, Ellen G. White: The Early Years, volume 1, 342–344.

> Kun James White jatkoi pääkirjoituksiaan Laodikean seurakunnalle osoitetusta sanomasta, ne käsitteet, joita sapattia pitävät adventistit nyt lukivat Review’sta, olivat hämmästyttäviä; mutta harkitsevan, rukouksellisen pohdinnan jälkeen niiden nähtiin soveltuvan tilanteeseen. Toimittajalle lähetetyt kirjeet osoittivat varsin yleistä yksimielisyyttä ja ilmaisivat, että herätys oli käynnissä. Sen, ettei tuo voimallisesti liikuttava sanoma ollut kiihtymyksen synnyttämää, vahvisti Testimony No. 3:n ensimmäinen artikkeli, joka julkaistiin huhtikuussa 1857 otsikolla Be Zealous and Repent. Se alkaa sanoilla: ”Herra on näyssä osoittanut minulle eräitä asioita, jotka koskevat seurakuntaa sen nykyisessä penseässä tilassa ja jotka kerron teille.” —1T, s. 141. Tässä Ellen White esitti sen, mitä hänelle oli näytetty saatanan hyökkäyksistä seurakuntaa vastaan maallisen menestyksen ja omaisuuden välityksellä.” Arthur White, Ellen G. White: The Early Years, osa 1, 342–344.

The Millerite movement began prophetically as the Philadelphian church, and in 1856 it became the Laodicean church. Seven years later the movement ended, and the Seventh-day Adventist church began as the Laodicean church and will remain so, until it is spewed out of the mouth of the Lord. The movement of the one hundred and forty-four thousand came out of the fold of the Laodicean church, just as the Millerite movement came out of the fold of the church of Sardis. The movement of the one hundred and forty-four thousand parallels the Millerite movement in that the first movement changed from Philadelphia to Laodicea and the last movement changes from Laodicea to Philadelphia. The point of transition from Philadelphia unto Laodicea in Millerite history is specifically marked as 1856, so the point of transition must also be marked in the last movement, for God never changes. The point of transition is identified in Revelation eleven with the two prophets that are slain in the streets.

Milleriläinen liike alkoi profeetallisesti Filadelfian seurakuntana, ja vuonna 1856 siitä tuli Laodikean seurakunta. Seitsemän vuotta myöhemmin liike päättyi, ja seitsemännen päivän adventtikirkko alkoi Laodikean seurakuntana ja pysyy sellaisena, kunnes se oksennetaan ulos Herran suusta. Sadan neljänkymmenenneljän tuhannen liike tuli esiin Laodikean seurakunnan laumasta, samoin kuin milleriläinen liike tuli esiin Sardeen seurakunnan laumasta. Sadan neljänkymmenenneljän tuhannen liike on rinnakkainen milleriläisen liikkeen kanssa siinä, että ensimmäinen liike muuttui Filadelfiasta Laodikeaksi ja viimeinen liike muuttuu Laodikeasta Filadelfiaksi. Filadelfiasta Laodikeaan tapahtuneen siirtymän ajankohta milleriläisessä historiassa on nimenomaisesti merkitty vuodeksi 1856, joten siirtymän ajankohta täytyy merkitä myös viimeisessä liikkeessä, sillä Jumala ei koskaan muutu. Siirtymän ajankohta yksilöidään Ilmestyskirjan yhdennessätoista luvussa kahden profeetan kautta, jotka surmataan kaduilla.

> And when they shall have finished their testimony, the beast that ascendeth out of the bottomless pit shall make war against them, and shall overcome them, and kill them. And their dead bodies shall lie in the street of the great city, which spiritually is called Sodom and Egypt, where also our Lord was crucified. Revelation 11:7, 8.

> Ja kun he ovat päättäneet todistuksensa, peto, joka nousee syvyydestä, käy sotaa heitä vastaan, voittaa heidät ja tappaa heidät. Ja heidän ruumiinsa makaavat sen suuren kaupungin kadulla, jota hengellisesti kutsutaan Sodomaksi ja Egyptiksi, missä myös meidän Herramme ristiinnaulittiin. Ilmestys 11:7, 8.

The last movement would die, then stand and thereafter be resurrected as the ensign. In so doing it would align with the Republican horn. The Republican horn forms an image to the beast, and the beast that it forms the image of is addressed in Revelation seventeen, and that beast is identified as the fifth head that received a deadly wound, that would be resurrected as the eighth head. It would be resurrected as the eighth that was of the seven.

Viimeinen liike kuolisi, sitten seisoisi ja sen jälkeen nousisi jälleen tunnuslipuksi. Näin tehdessään se asettuisi tasalle republikaanisen sarven kanssa. Republikaaninen sarvi muodostaa pedolle kuvan, ja peto, jolle se muodostaa kuvan, mainitaan Ilmestyskirjan seitsemännessätoista luvussa, ja tuo peto tunnistetaan viidenneksi pääksi, joka sai kuolettavan haavan ja joka herätettäisiin jälleen kahdeksanneksi pääksi. Se herätettäisiin jälleen kahdeksantena, joka oli niistä seitsemästä.

> And the beast that was, and is not, even he is the eighth, and is of the seven, and goeth into perdition. Revelation 17:11.

> Ja peto, joka oli eikä enää ole, on itse kahdeksas, ja on yksi niistä seitsemästä, ja menee kadotukseen. Ilmestys 17:11.

The Republican horn would form an image of that beast, and it therefore would be killed and then resurrected. When it was resurrected it would be the eighth head that was of the seven previous heads. The Protestant horn, rides upon the same earth beast as the Republican horn and would need to possess the same prophetic dynamics. The transition from Philadelphia to Laodicea in the Millerite movement prefigures the transition from the Laodicea to Philadelphia in the last movement.

Republikaaninen sarvi muodostaisi tuon pedon kuvan, ja siksi se surmattaisiin ja sitten herätettäisiin eloon. Kun se herätettiin eloon, se olisi kahdeksas pää, joka oli lähtöisin seitsemästä edellisestä päästä. Protestanttinen sarvi ratsastaa saman maapedon selässä kuin republikaaninen sarvi, ja sillä täytyisi olla sama profeetallinen dynamiikka. Siirtymä Filadelfiasta Laodikeaan milleriittiliikkeessä on esikuva siirtymästä Laodikeasta Filadelfiaan viimeisessä liikkeessä.

When the last movement received a deadly wound on July 18, 2020, it died as Laodicea. When, as represented in Revelation eleven it transitioned to Philadelphia, it would represent the eighth church, that is of the seven. The death in the year 2020, was paralleled by the Republican horn, for since the time of the end in 1989, there had been six presidents. The sixth president received a deadly wound, that will be healed in 2024. That head will then be the eighth head of the United States since the time of the end in 1989, and it will be of the seven. Both horns were the sixth that becomes the eighth. This truth is a large part of the message of the Revelation of Jesus Christ that is unsealed just before the close of probation.

Kun viimeinen liike sai kuolinhaavan 18. heinäkuuta 2020, se kuoli Laodikeana. Kun se, kuten Ilmestyskirjan luvussa yksitoista esitetään, siirtyi Filadelfiaan, se edustaisi kahdeksatta seurakuntaa, joka on niistä seitsemästä. Vuoden 2020 kuolemaa vastasi rinnakkaisesti republikaaninen sarvi, sillä lopun ajan alkamisesta vuonna 1989 lähtien presidenttejä oli ollut kuusi. Kuudes presidentti sai kuolinhaavan, joka parannetaan vuonna 2024. Tuo pää on silloin oleva Yhdysvaltojen kahdeksas pää lopun ajan alkamisesta vuonna 1989 lukien, ja se on oleva niistä seitsemästä. Molemmat sarvet olivat kuudensia, joista tulee kahdeksansia. Tämä totuus on suuri osa sitä Jeesuksen Kristuksen ilmestyksen sanomaa, joka avataan sineteistään juuri ennen armonajan päättymistä.

For this reason, it is important to be clear about the Millerite history that typifies our current history. Sister White confirmed James White’s application of Laodicea upon the movement in 1856, so this is not an application that is derived by human logic. Seven years before the Seventh-day Adventist church was legally connected with the Republican horn, it was identified by inspiration as the Laodicean church. This means there has never been one day in the history of the Seventh-day Adventist church when it was anything other than naked, poor, blind, miserable and wretched. This prophetic reality provides the context and justification for recognizing the four escalating abominations of Ezekiel chapter eight as the four generations of Adventism.

Tästä syystä on tärkeää olla selkeä sen milleriittihistorian suhteen, joka on nykyisen historiamme esikuva. Sisaren White vahvisti vuonna 1856 James Whiten sovelluksen Laodikeasta liikkeeseen, joten tämä ei ole ihmisen logiikasta johdettu sovellus. Seitsemän vuotta ennen kuin Seitsemännen päivän adventistikirkko liitettiin oikeudellisesti republikaaniseen sarveen, se tunnistettiin inspiraation kautta Laodikean seurakunnaksi. Tämä merkitsee, ettei Seitsemännen päivän adventistikirkon historiassa ole koskaan ollut ainoatakaan päivää, jolloin se olisi ollut jotakin muuta kuin alaston, köyhä, sokea, kurja ja viheliäinen. Tämä profeetallinen todellisuus antaa asiayhteyden ja oikeutuksen Hesekielin kahdeksannen luvun neljän asteittain pahenevan kauhistuksen tunnistamiselle adventismin neljäksi sukupolveksi.

When the Millerite history is approached from the structure of Isaiah seven’s sixty-five years, it is to be recognized that the prophecy of the seven times is the prophetic umbrella that covers the entire history of the Millerite movement. In 1856, the message to the Laodicean church became present truth for Millerite Adventism. The one who presents the message of Laodicea was not James or Ellen White, it was the Faithful and True Witness.

Kun milleriittien historiaa tarkastellaan Jesajan seitsemännen luvun kuudenkymmenenviiden vuoden rakenteen näkökulmasta, on tunnustettava, että seitsemän ajan profetia on se profeetallinen sateenvarjo, joka kattaa koko milleriittiliikkeen historian. Vuonna 1856 Laodikean seurakunnalle annettu sanoma tuli milleriittiadventismille nykyiseksi totuudeksi. Laodikean sanoman esittäjä ei ollut James eikä Ellen White, vaan Uskollinen ja Totinen Todistaja.

> And unto the angel of the church of the Laodiceans write; These things saith the Amen, the faithful and true witness, the beginning of the creation of God; I know thy works, that thou art neither cold nor hot: I would thou wert cold or hot. So then because thou art lukewarm, and neither cold nor hot, I will spue thee out of my mouth. Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked: I counsel thee to buy of me gold tried in the fire, that thou mayest be rich; and white raiment, that thou mayest be clothed, and that the shame of thy nakedness do not appear; and anoint thine eyes with eyesalve, that thou mayest see. As many as I love, I rebuke and chasten: be zealous therefore, and repent. Behold, I stand at the door, and knock: if any man hear my voice, and open the door, I will come in to him, and will sup with him, and he with me. To him that overcometh will I grant to sit with me in my throne, even as I also overcame, and am set down with my Father in his throne. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 3:14–22.

> Ja Laodikean seurakunnan enkelille kirjoita: Näin sanoo Aamen, se uskollinen ja totinen todistaja, Jumalan luomakunnan alku: Minä tiedän sinun tekosi: sinä et ole kylmä etkä palava. Oi, jospa olisit kylmä tai palava! Niinpä, koska olet penseä etkä kylmä etkä palava, minä oksennan sinut suustani. Sillä sinä sanot: Minä olen rikas, olen rikastunut enkä mitään tarvitse; etkä tiedä, että juuri sinä olet viheliäinen ja kurja ja köyhä ja sokea ja alaston. Minä neuvon sinua ostamaan minulta tulessa puhdistettua kultaa, että rikastuisit, ja valkeat vaatteet, että pukeutuisit eikä alastomuutesi häpeä tulisi näkyviin, sekä voitelemaan silmäsi silmävoiteella, että näkisit. Kaikkia niitä, joita minä rakastan, minä nuhtelen ja kuritan; ole siis innokas ja tee parannus. Katso, minä seison ovella ja kolkutan; jos joku kuulee minun ääneni ja avaa oven, minä käyn hänen tykönsä sisälle ja aterioitsen hänen kanssaan, ja hän minun kanssani. Sen, joka voittaa, minä annan istua kanssani valtaistuimellani, niin kuin minäkin olen voittanut ja istunut Isäni kanssa hänen valtaistuimelleen. Jolla on korva, se kuulkoon, mitä Henki seurakunnille sanoo. Ilmestys 3:14–22.

The True Witness identifies that if any man would “hear” His voice, He would come in and “sup with him.” If Laodicea would open the door, Christ would come in and sup with them. If Christ is allowed to enter, he brings a message, for the symbolism of eating represents the reception of a message. The message can be generalized as simply the Laodicean message, but that is a shallow consideration of what the message He offers represents. In 1856, Hiram Edson set forth a series of eight articles that contained the prophetic information that expands the understanding of the very first “time prophecy” the angels of God led William Miller to recognize and proclaim. In those eight articles, Edson correctly identifies the sixty-five years of Isaiah seven.

Totinen Todistaja ilmaisee, että jos joku “kuulisi” Hänen äänensä, Hän tulisi sisälle ja “aterioisi hänen kanssaan”. Jos Laodikea avaisi oven, Kristus tulisi sisälle ja aterioisi heidän kanssaan. Jos Kristuksen sallitaan tulla sisään, Hän tuo sanoman, sillä syömisen vertauskuva merkitsee sanoman vastaanottamista. Sanoma voidaan yleisellä tasolla kuvata yksinkertaisesti Laodikean sanomaksi, mutta se on pinnallinen käsitys siitä, mitä Hänen tarjoamansa sanoma merkitsee. Vuonna 1856 Hiram Edson esitti kahdeksan artikkelin sarjan, joka sisälsi sen profeetallisen tiedon, joka laajentaa ymmärrystä aivan ensimmäisestä “aikaprofetiasta”, jonka Jumalan enkelit johtivat William Millerin tunnistamaan ja julistamaan. Noissa kahdeksassa artikkelissa Edson tunnistaa oikein Jesajan seitsemännen luvun kuusikymmentäviisi vuotta.

The beginning of Miller’s work was the discovery of the seven times, and seven years before the movement named after his service was to end, a deeper revelation of that very prophecy was offered to Millerite Adventism. It was offered in the same year they were identified by inspiration as Laodiceans. Prophetically, twenty-five hundred and twenty days later in 1863, Miller’s first discovery of prophetic time was rejected. The Laodicean message for the Advent movement arrived in 1856, and the Lord knocked on the door eight times, with eight articles to see if He could find entrance. At the ending of the movement, the True Witness wished to sup together with His people by dining upon the very first message of time from the beginning of the movement. His people refused to eat, and seven years, or twenty-five hundred and twenty prophetic days later, His people shut the door that had been opened with the key of David that had been placed into the hand of William Miller. They returned to an old Samaritan prophet who fed them a lie, sealing their fate to die between an ass and a lion.

Millerin työn alku oli seitsemän ajan löytö, ja seitsemän vuotta ennen kuin hänen palvelutyönsä mukaan nimetty liike oli päättyvä, juuri tuosta samasta profetiasta tarjottiin syvempi ilmoitus milleriläiselle adventismille. Se tarjottiin samana vuonna, jona heidät inspiraation kautta tunnistettiin laodikealaisiksi. Profeetallisesti kaksituhatta viisisataa kaksikymmentä päivää myöhemmin, vuonna 1863, Millerin ensimmäinen profeetallisen ajan löytö hylättiin. Laodikean sanoma adventtiliikkeelle saapui vuonna 1856, ja Herra kolkutti ovea kahdeksan kertaa, kahdeksan artikkelin välityksellä, nähdäkseen, voisiko Hän päästä sisään. Liikkeen päättyessä Totinen Todistaja tahtoi aterioida yhdessä kansansa kanssa nauttimalla liikkeen alusta lähtien annetusta aivan ensimmäisestä aikasanomasta. Hänen kansansa kieltäytyi syömästä, ja seitsemän vuotta eli kaksituhatta viisisataa kaksikymmentä profeetallista päivää myöhemmin Hänen kansansa sulki oven, joka oli avattu Daavidin avaimella, joka oli annettu William Millerin käteen. He palasivat vanhan samarialaisen profeetan luo, joka ruokki heitä valheella ja sinetöi heidän kohtalonsa kuolla aasin ja leijonan välissä.

In 1856, the Protestant horn was in the crisis of the valley of vision, for where there is no vision, the people perish. In 1856, the Republican horn was also in a crisis.

Vuonna 1856 protestanttinen sarvi oli näkyn laakson kriisissä, sillä missä ei ole näkyä, kansa menehtyy. Vuonna 1856 myös republikaaninen sarvi oli kriisissä.

1856, marked a continuation of the violent conflict known as Bleeding Kansas, the Kansas-Missouri Border War. The struggle was over whether Kansas would enter the Union as a free state or a slave state. The conflict included violent clashes between pro-slavery and anti-slavery settlers.

Vuotta 1856 leimasi verisenä Kansasina tunnetun väkivaltaisen selkkauksen, Kansasin ja Missourin rajaseudun sodan, jatkuminen. Kamppailu koski sitä, liittyisikö Kansas unioniin vapaana osavaltiona vai orjaosavaltiona. Selkkaukseen sisältyi väkivaltaisia yhteenottoja orjuuden kannattajien ja vastustajien siirtolaisten välillä.

On May 22, 1856, a violent incident also occurred in the United States Senate chamber, when Congressman Preston Brooks, a pro-slavery advocate from South Carolina, brutally attacked Senator Charles Sumner of Massachusetts with his cane. Sumner had delivered an anti-slavery speech titled The Crime Against Kansas, which deeply offended Brooks. The caning incident highlighted the growing tensions between North and South over the issue of slavery.

22. toukokuuta 1856 tapahtui väkivaltainen välikohtaus myös Yhdysvaltain senaatin istuntosalissa, kun eteläcarolinalainen orjuuden kannattaja, kongressiedustaja Preston Brooks, hyökkäsi raa’asti Massachusettsin senaattoria Charles Sumneria vastaan kepillään. Sumner oli pitänyt orjuuden vastaisen puheen, jonka otsikko oli The Crime Against Kansas ja joka loukkasi syvästi Brooksia. Tämä kepillä lyömiseen johtanut välikohtaus toi esiin pohjoisen ja etelän väliset kasvavat jännitteet orjuuskysymyksen vuoksi.

In 1856, the Republican Party was founded as a response to the political turmoil caused by the Kansas-Nebraska Act, passed in 1854, which produced the growing opposition to the spread of slavery into new territories. The party’s first national convention was held in Philadelphia, and John C. Fremont was chosen as their first presidential candidate in the 1856 election.

Vuonna 1856 republikaaninen puolue perustettiin vastauksena Kansas–Nebraska-lakiin, joka hyväksyttiin vuonna 1854 ja jonka aiheuttama poliittinen kuohunta synnytti kasvavan vastustuksen orjuuden leviämiselle uusille alueille. Puolueen ensimmäinen kansallinen puoluekokous pidettiin Philadelphiassa, ja John C. Fremont valittiin sen ensimmäiseksi presidenttiehdokkaaksi vuoden 1856 vaaleissa.

The Kansas-Nebraska Act organized the territories of Kansas and Nebraska and allowed the settlers in those territories to decide whether they would allow slavery within their borders. This concept, known as “popular sovereignty,” effectively repealed the Missouri Compromise of 1820, which had prohibited slavery north of the 36°30’ parallel in the Louisiana Territory. The act had a profound impact on the issue of slavery in the territories. It reignited sectional tensions because it opened the possibility that slavery could expand into areas that were previously considered free soil, such as Kansas. The passage of the Kansas-Nebraska Act led to a rush of pro-slavery and anti-slavery settlers into the Kansas Territory, each hoping to influence the outcome of the popular sovereignty vote. This competition for control of the territory led to violent clashes and a period of lawlessness known as Bleeding Kansas in 1856.

Kansas–Nebraska-laki järjesti Kansasin ja Nebraskan territorioiden hallinnon ja salli näille alueille asettuneiden uudisasukkaiden päättää, sallittaisiinko orjuus niiden rajojen sisällä. Tämä käsite, joka tunnetaan nimellä ”kansansuvereniteetti”, kumosi käytännössä vuoden 1820 Missourin kompromissin, joka oli kieltänyt orjuuden 36°30’ leveyspiirin pohjoispuolella Louisianan territoriossa. Lailla oli syvällinen vaikutus territorioden orjuuskysymykseen. Se lietsoi uudelleen alueellisia jännitteitä, koska se avasi mahdollisuuden sille, että orjuus voisi levitä alueille, joita oli aiemmin pidetty vapaana maana, kuten Kansasiin. Kansas–Nebraska-lain hyväksyminen johti siihen, että Kansasin territorioon virtasi sekä orjuuden kannattajia että sen vastustajia, kumpikin osapuoli toivoen voivansa vaikuttaa kansansuvereniteettia koskevan äänestyksen lopputulokseen. Tämä kilpailu territorion hallinnasta johti väkivaltaisiin yhteenottoihin ja laittomuuden kauteen, joka tunnetaan nimellä Bleeding Kansas, vuonna 1856.

The presidential election of 1856 was a significant political event. It featured a three-way race between Democrat James Buchanan, Republican John C. Fremont, and former President Millard Fillmore of the American Party. James Buchanan won the election and became the 15th President of the United States.

Vuoden 1856 presidentinvaali oli merkittävä poliittinen tapahtuma. Siinä käytiin kolmen ehdokkaan välinen kilpailu demokraatti James Buchananin, republikaani John C. Fremontin ja American Party -puoluetta edustaneen entisen presidentin Millard Fillmoren välillä. James Buchanan voitti vaalin ja hänestä tuli Yhdysvaltain 15. presidentti.

James Buchanan’s presidency is primarily known for its failure to effectively address the growing tensions and divisions between the North and the South, ultimately culminating in the outbreak of the American Civil War shortly after he left office. His presidency is often viewed as one of the least successful presidency in American history, due to these significant failures in leadership and crisis management.

James Buchananin presidenttikausi tunnetaan ennen kaikkea siitä, että se epäonnistui käsittelemään tehokkaasti pohjoisen ja etelän välisiä kasvavia jännitteitä ja jakolinjoja; tämä johti lopulta Yhdysvaltain sisällissodan puhkeamiseen pian sen jälkeen, kun hän oli jättänyt virkansa. Hänen presidenttikauttaan pidetään näiden huomattavien johtajuuden ja kriisinhallinnan epäonnistumisten vuoksi usein yhtenä Yhdysvaltain historian vähiten menestyksekkäistä presidenttikausista.

The infamous Dred Scott Decision in 1857, declared that slaves whether enslaved or free were not citizens and could not sue in federal courts. It also declared that Congress could not prevent slavery in the territories of the United States. The Democrat Buchanan publicly endorsed the pro-slavery Dred Scott Decision.

Vuoden 1857 pahamaineinen Dred Scott -päätös julisti, että orjat, olivatpa he orjuutettuja tai vapaita, eivät olleet kansalaisia eivätkä voineet nostaa kannetta liittovaltion tuomioistuimissa. Se julisti myös, ettei kongressi voinut estää orjuutta Yhdysvaltain territorioissa. Demokraatti Buchanan asettui julkisesti orjuutta kannattaneen Dred Scott -päätöksen taakse.

Not only did the pro-slavery position of the Democrat Buchanan allow tensions to escalate into Civil War, but his inability to manage the economics of the country led to the Panic of 1857, which was one of the greatest economic downturns in American history prior to the great depression. The Panic of 1857 resulted in a severe economic depression that lasted several years. Businesses and banks closed, unemployment increased and the stock market declined.

Demokraatti Buchananin orjuutta puoltava kanta ei ainoastaan sallinut jännitteiden kärjistyä sisällissodaksi, vaan hänen kyvyttömyytensä hoitaa maan taloutta johti myös vuoden 1857 paniikkiin, joka oli yksi Yhdysvaltain historian suurimmista taloudellisista romahduksista ennen suurta lamaa. Vuoden 1857 paniikki johti vakavaan taloudelliseen lamaan, joka kesti useita vuosia. Yrityksiä ja pankkeja suljettiin, työttömyys lisääntyi ja osakemarkkinat laskivat.

During Buchanan’s presidency the Southern states began their process of seceding from the Union, and they broke away in response to the election of the Republican Abraham Lincoln, in 1860. Buchanan took a passive approach to the secession crisis, arguing that the federal government lacked the authority to forcibly prevent secession. This lack of decisive action allowed the secession movement to gain momentum. His lack of strong leadership and his reluctance to take decisive action to address the secession crisis contributed to the South’s perception that it could leave the Union without facing military opposition.

Buchananin presidenttikaudella eteläiset osavaltiot alkoivat erota Unionista, ja ne irtautuivat vastauksena republikaani Abraham Lincolnin valintaan vuonna 1860. Buchanan omaksui passiivisen lähestymistavan eroamiskriisiin väittäen, ettei liittovaltiolla ollut valtuuksia estää eroamista pakolla. Tämä päättäväisen toiminnan puute antoi eroamisliikkeelle mahdollisuuden saada vauhtia. Hänen vahvan johtajuutensa puute ja hänen haluttomuutensa ryhtyä ratkaiseviin toimiin eroamiskriisin käsittelemiseksi myötävaikuttivat etelän käsitykseen, että se voisi erota Unionista joutumatta kohtaamaan sotilaallista vastarintaa.

In 1860, Abraham Lincoln the first Republican president, was elected. On January 1, 1863, President Lincoln signed and issued the final Emancipation Proclamation, which declared that all enslaved people in Confederate-held territory were to be set free. This executive order had a significant impact on the Civil War as it turned the conflict into a struggle not only to preserve the Union, but also to end slavery. The Emancipation Proclamation did not immediately free all enslaved individuals. It applied specifically to Confederate-held territory, where the Union had limited authority. As Union forces advanced and gained control over Confederate territory, the proclamation was enforced, and enslaved people in those areas were set free. The Emancipation Proclamation was a crucial step toward the eventual abolition of slavery in the United States and paved the way for the passage of the Thirteenth Amendment to the U.S. Constitution, which was passed and ratified on December 6, 1865.

Vuonna 1860 valittiin Abraham Lincoln, ensimmäinen republikaaninen presidentti. Tammikuun 1. päivänä 1863 presidentti Lincoln allekirjoitti ja antoi lopullisen vapautusjulistuksen (Emancipation Proclamation), jossa julistettiin, että kaikki Konfederaation hallitsemalla alueella orjuutetut ihmiset oli vapautettava. Tällä toimeenpanomääräyksellä oli merkittävä vaikutus sisällissotaan, sillä se muutti konfliktin taisteluksi ei ainoastaan unionin säilyttämiseksi, vaan myös orjuuden lopettamiseksi. Vapautusjulistus ei välittömästi vapauttanut kaikkia orjuutettuja. Se koski nimenomaisesti Konfederaation hallitsemaa aluetta, jossa unionin valta oli rajallinen. Unionin joukkojen edetessä ja saadessa Konfederaation aluetta hallintaansa julistusta pantiin täytäntöön, ja noilla alueilla orjuutetut ihmiset vapautettiin. Vapautusjulistus oli ratkaiseva askel kohti orjuuden lopullista lakkauttamista Yhdysvalloissa ja tasoitti tietä Yhdysvaltain perustuslain kolmattatoista lisäystä varten, joka hyväksyttiin ja ratifioitiin 6. joulukuuta 1865.

The Republican horn from the 1850’s onward was in the crisis of the issue of slavery. Two primary divisions in the country represented by two primary classes of political thought. A separation process began in 1856 as anti and pro slavery groups moved into the Kansas territory in attempt to uphold their views of slavery, at the very time Philadelphia was being separated from Laodicea. Democrats were pro-slavery and Republicans were anti-slavery.

Republikaaninen sarvi oli 1850-luvulta lähtien orjuuskysymyksen kriisissä. Maan kaksi ensisijaista jakolinjaa edustivat kahta ensisijaista poliittisen ajattelun luokkaa. Eriytymisprosessi alkoi vuonna 1856, kun orjuuden vastaiset ja orjuuden kannattajat siirtyivät Kansasin territorioon pyrkien pitämään voimassa omat näkemyksensä orjuudesta, juuri samaan aikaan kun Philadelphia erotettiin Laodikeasta. Demokraatit kannattivat orjuutta, ja republikaanit vastustivat sitä.

In 1856, Bleeding Kansas represented a microcosm of the impending war. In that year a pro-slavery Democrat was elected as head of the Republican horn, and his ineffective leadership became the symbol of an ineffective presidency, until these recent last days. He preceded the first Republican president that was forced to clean up the mess left by Buchanan’s presidency.

Vuonna 1856 Verinen Kansas edusti lähestyvän sodan pienoiskuvaa. Tuona vuonna orjuutta kannattava demokraatti valittiin republikaanisen sarven johtoon, ja hänen tehottomasta johtajuudestaan tuli tehottoman presidenttiyden vertauskuva aina näihin viimeisiin päiviin asti. Hän edelsi ensimmäistä republikaanista presidenttiä, joka pakotettiin siivoamaan Buchananin presidenttikauden jälkeensä jättämä sekasorto.

By 1863, the Republican horn made the most significant executive order in the history of the earth beast of Revelation thirteen. The executive order was addressing slavery. One paragraph of the proclamation states, “That on the first day of January, in the year of our Lord one thousand eight hundred and sixty-three, all persons held as slaves within any State or designated part of a State, the people whereof shall then be in rebellion against the United States, shall be then, thenceforward, and forever free; and the Executive Government of the United States, including the military and naval authority thereof, will recognize and maintain the freedom of such persons, and will do no act or acts to repress such persons, or any of them, in any efforts they may make for their actual freedom.” Though the resolution of the problem of slavery was historically incomplete at that point, the essence of the Constitution is recognized when Lincoln wrote, “all persons held as slaves within any state … shall be then, thenceforward, and forever free.”

Vuoteen 1863 mennessä republikaaninen sarvi antoi Ilmestyskirjan kolmannentoista luvun maapetoon liittyvän historian merkittävimmän toimeenpanomääräyksen. Toimeenpanomääräys koski orjuutta. Yksi julistuksen kappale kuuluu: ”Että tammikuun ensimmäisenä päivänä Herramme vuonna tuhatkahdeksansataakuusikymmentäkolme kaikki henkilöt, joita pidetään orjina missä tahansa osavaltiossa tai osavaltion määrätyssä osassa, jonka kansa silloin on kapinassa Yhdysvaltoja vastaan, ovat silloin, siitä eteenpäin ja ikuisesti vapaat; ja Yhdysvaltain toimeenpaneva hallitus, siihen luettuina sen sotilaallinen ja merivoimien valta, tunnustaa ja ylläpitää sellaisten henkilöiden vapautta eikä tee mitään tekoa tai tekoja tukahduttaakseen näitä henkilöitä tai ketään heistä missään pyrkimyksissä, joita he saattavat tehdä todellisen vapautensa saavuttamiseksi.” Vaikka orjuuden ongelman ratkaisu oli tuossa vaiheessa historiallisesti epätäydellinen, perustuslain olemus tunnustetaan siinä, että Lincoln kirjoitti: ”kaikki henkilöt, joita pidetään orjina missä tahansa osavaltiossa … ovat silloin, siitä eteenpäin ja ikuisesti vapaat.”

Lincoln was returning to the foundational principle expressed in the Constitution, which identifies that “all men are created equal.” Lincoln was returning to the foundational truths at the same time the Protestant horn was rejecting its foundational prophecy, which is the prophecy of slavery. Therefore, at the very time the Republican horn was making its most significant “executive order” in history concerning slavery, the Protestant horn made the most significant executive order in its prophetic history concerning the prophecy of slavery, represented by Moses’ oath and curse. The Republican horn chose to return to the foundations, the Protestant horn chose to reject its foundation and return to those it had been instructed to never return unto.

Lincoln oli palaamassa siihen perustuslaissa ilmaistuun perustavaan periaatteeseen, jonka mukaan ”kaikki ihmiset on luotu tasa-arvoisiksi”. Lincoln oli palaamassa perustaviin totuuksiin samaan aikaan, kun protestanttinen sarvi oli hylkäämässä perustavaa profetiaansa, joka on orjuuden profetia. Sen tähden juuri sillä hetkellä, kun republikaaninen sarvi antoi historian merkittävimmän ”toimeenpanomääräyksensä” orjuutta koskevassa asiassa, protestanttinen sarvi antoi profeetallisen historiansa merkittävimmän toimeenpanomääräyksen orjuuden profetiaa koskevassa asiassa, jota Mooseksen vala ja kirous edustavat. Republikaaninen sarvi päätti palata perustuksiin; protestanttinen sarvi päätti hylätä perustuksensa ja palata niiden luo, joiden luo sitä oli neuvottu olemaan koskaan palaamatta.

In 1863, the Republican horn had been divided into two camps, as was ancient Israel’s kingdom divided in the time of Jeroboam and Rehoboam. In 1863, the Protestant horn became legally attached to the Republican horn, as represented by Jeroboam’s two altars at Bethel and Dan. The two horns move through history in parallel to each other, and the history of 1863, especially represents the history of the last days.

Vuonna 1863 republikaaninen sarvi oli jakautunut kahteen leiriin, niin kuin muinaisen Israelin valtakunta jakautui Jerobeamin ja Rehabeamin aikana. Vuonna 1863 protestanttinen sarvi liittyi laillisesti republikaaniseen sarveen, kuten Jerobeamin kaksi alttaria Betelissä ja Danissa kuvaavat. Nämä kaksi sarvea kulkevat historian läpi rinnakkain toistensa kanssa, ja vuoden 1863 historia edustaa erityisesti viimeisten päivien historiaa.

Millerite history is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand with a few prophetic caveats. One of those caveats is that the target audience in Millerite history was first those outside the movement, and thereafter the movement itself. In the movement of the one hundred and forty-four thousand the two voices of Revelation eighteen, identify two target audiences, but those targets are in reverse of Millerite history. The first target is God’s people and the second voice is God’s other flock, that are still in Babylon.

Milleriläisten historia toistuu sadan neljänkymmenenneljän tuhannen historiassa muutamin profeetallisin varauksin. Yksi noista varauksista on, että milleriläisten historian kohdeyleisö oli ensin liikkeen ulkopuolella olevat ja sen jälkeen itse liike. Sadan neljänkymmenenneljän tuhannen liikkeessä Ilmestyskirjan kahdeksantoista luvun kaksi ääntä osoittavat kaksi kohdeyleisöä, mutta nämä kohteet ovat päinvastaisessa järjestyksessä milleriläisten historiaan nähden. Ensimmäinen kohde on Jumalan kansa, ja toinen ääni on Jumalan muu lauma, joka on yhä Babylonissa.

Another prophetic caveat is that though both histories transcend from one church unto another, the Millerites moved from Philadelphia to Laodicea, and the mighty movement of the third angel moves from Laodicea unto Philadelphia. This identifies that the Millerites went from the sixth unto the seventh church and the one hundred and forty-four thousand go from the seventh church unto the eighth church, which is of the seven.

Toinen profeetallinen varaus on se, että vaikka molemmat historiat siirtyvät yhdestä seurakunnasta toiseen, milleriitit siirtyivät Filadelfiasta Laodikeaan, ja kolmannen enkelin väkevä liike siirtyy Laodikeasta Filadelfiaan. Tämä osoittaa, että milleriitit menivät kuudennesta seitsemänteen seurakuntaan ja ne sataneljäkymmentäneljätuhatta menevät seitsemännestä seurakunnasta kahdeksanteen seurakuntaan, joka on niistä seitsemästä.

The Republican horn began its movement from a pro-slavery nation unto an anti-slavery nation in the history surrounding 1863. The crisis of that history established two political parties that are the same antagonists in these “last days.” Just as the first Republican president from that history was assassinated just days after the war ended, the last Republican president was symbolically assassinated and left in the street as dead while the world rejoiced. He was assassinated, not just days after the Civil War ended, but just before the final civil war begins.

Republikaaninen sarvi alkoi liikkeensä orjuutta kannattavasta kansakunnasta kohti orjuuden vastaista kansakuntaa vuoden 1863 vaiheilla olevan historian yhteydessä. Tuon historian kriisi vakiinnutti kaksi poliittista puoluetta, jotka ovat nämä samat vastustajat näinä ”viimeisinä päivinä”. Aivan kuten tuon historian ensimmäinen republikaaninen presidentti murhattiin vain muutamia päiviä sodan päättymisen jälkeen, viimeinen republikaaninen presidentti murhattiin vertauskuvallisesti ja jätettiin kadulle ikään kuin kuolleena, samalla kun maailma iloitsi. Hänet murhattiin ei vain muutamia päiviä sen jälkeen, kun sisällissota päättyi, vaan juuri ennen kuin lopullinen sisällissota alkaa.

The first Republican president was preceded by the most ineffective president of American history, and the last Republican president will be preceded by the same. The ineffectiveness of the Democratic president that preceded the first Republican president precipitated the crisis that evolved into the civil war, and the same ineffectiveness is now taking place. The Democratic president that precedes the last Republican president managed the economy in such a fashion that it produced the greatest economic crash in American history up until that point in time. The two horns run parallel unto the Sunday law. In 1863, the first generation of both horns began, and for both horns the fourth and final generation will be facing the east, and bowing down to the sun.

Ensimmäistä republikaanipresidenttiä edelsi Amerikan historian tehottomin presidentti, ja viimeistä republikaanipresidenttiä edeltää samoin. Ensimmäistä republikaanipresidenttiä edeltäneen demokraattipresidentin tehottomuus laukaisi kriisin, joka kehittyi sisällissodaksi, ja sama tehottomuus on nyt toteutumassa. Viimeistä republikaanipresidenttiä edeltävä demokraattipresidentti johti taloutta siten, että seurauksena oli siihenastisen Amerikan historian suurin talousromahdus. Kaksi sarvea kulkevat rinnakkain sunnuntailakiin asti. Vuonna 1863 alkoi kummankin sarven ensimmäinen sukupolvi, ja kummankin sarven neljäs ja viimeinen sukupolvi on kääntyvä itään päin ja kumartuva aurinkoa kohti.

The Elijah message is always accompanied with the judgments of God confirming the message of warning. The society of the world is now living as the people before the flood. They are eating, drinking and expecting the globalist techno-giants to solve any problem that might arise. God’s Word is identifying that the world is now on the verge of a tremendous crisis.

Elian sanomaan liittyvät aina Jumalan tuomiot, jotka vahvistavat varoituksen sanoman. Maailman yhteiskunta elää nyt niin kuin ihmiset ennen vedenpaisumusta. He syövät, juovat ja odottavat globalististen teknologiajättien ratkaisevan minkä tahansa mahdollisesti ilmenevän ongelman. Jumalan Sana osoittaa, että maailma on nyt valtavan kriisin partaalla.

> “‘What of the night?’ Do I discern the import of these messages? Do I understand the place they occupy in the closing work of the great remedial system? Am I so familiar with the ‘sure word of prophecy’ that I can see in the events transpiring around me positive evidence that the coming King is even at the door? Do I sense the responsibility that rests upon me, in view of the light God has given? Am I using every talent entrusted to me as his steward, in well-directed effort to rescue the perishing? or am I lukewarm and indifferent, partly mixed up with a wicked world, using the means and ability God has given me, largely in self-gratification, caring more for my own ease and comfort than for the advancement of his cause? Am I by my course strengthening ‘the conviction that has been gaining ground in the world that Seventh-day Adventists are giving the trumpet an uncertain sound, and are following in the path of worldlings’?

> ”’Mitä yöstä?’ Tajuanko näiden sanomien merkityksen? Ymmärränkö sen sijan, joka niillä on suuren pelastusjärjestelmän päätöstyössä? Olenko niin perehtynyt ’varmaan profeetalliseen sanaan’, että voin nähdä ympärilläni tapahtuvissa asioissa varmaa todistusta siitä, että tuleva Kuningas on aivan ovella? Tunnistanko sen vastuun, joka lepää päälläni, sen valon tähden, jonka Jumala on antanut? Käytänkö jokaista minulle hänen huoneenhaltijanaan uskottua talenttia oikein johdetussa työssä hukkuvien pelastamiseksi? Vai olenko penseä ja välinpitämätön, osittain sekaantuneena pahaan maailmaan, käyttäen niitä varoja ja kykyjä, jotka Jumala on minulle antanut, suureksi osaksi itseni tyydyttämiseen, välittäen enemmän omasta helppoudestani ja mukavuudestani kuin hänen asiansa edistymisestä? Vahvistanko minä elämäntavallani ’sitä vakaumusta, joka on maailmassa voimistunut, että seitsemännen päivän adventistit antavat pasuunasta epäselvän äänen ja kulkevat maailmallisten polkua’?”

> “We hear the footsteps of an approaching God to punish the world for their iniquity. The end of time is close upon us. The world’s inhabitants are being bound in bundles to be burned. Shall you be bound up with the tares? Do you realize that every year thousands and thousands and ten times ten thousand souls are perishing, dying in their sins? The plagues and judgments of God are already doing their work, and souls are going to ruin because the light of truth has not been flashed upon their pathway.” General Conference Daily Bulletin, April 1, 1897.

> ”Me kuulemme lähestyvän Jumalan askeleet, hänen, joka tulee rankaisemaan maailmaa heidän vääryytensä tähden. Ajan loppu on aivan edessämme. Maailman asukkaita sidotaan kimpuiksi poltettaviksi. Sidotaanko sinut rikkaviljan joukkoon? Tajuatko, että joka vuosi tuhansia ja taas tuhansia ja kymmenen kertaa kymmenentuhatta sielua menehtyy, kuolee synneissään? Jumalan vitsaukset ja tuomiot tekevät jo työtään, ja sielut joutuvat kadotukseen, koska totuuden valoa ei ole väläytetty heidän polulleen.” General Conference Daily Bulletin, 1. huhtikuuta 1897.

> With my soul have I desired thee in the night; yea, with my spirit within me will I seek thee early: for when thy judgments are in the earth, the inhabitants of the world will learn righteousness. Isaiah 26:9.

> Sieluni on ikävöinyt sinua yössä; niin, hengelläni, joka on sisimmässäni, minä etsin sinua varhain; sillä kun sinun tuomiosi käyvät yli maan, oppivat maailman asukkaat vanhurskautta. Jesaja 26:9.

Back to Articles