Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Fifty-Eight

Danielin kirja – sataviisikymmentäkahdeksas

Unveiling the Vision: Understanding the Days of Mourning in Daniel

Näyn avaaminen: Danielin murheen päivien ymmärtäminen

Author

Jeff Pippenger

Published

March 25, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

> In the third year of Cyrus king of Persia a thing was revealed unto Daniel, whose name was called Belteshazzar; and the thing was true, but the time appointed was long: and he understood the thing, and had understanding of the vision. In those days I Daniel was mourning three full weeks. I ate no pleasant bread, neither came flesh nor wine in my mouth, neither did I anoint myself at all, till three whole weeks were fulfilled. And in the four and twentieth day of the first month, as I was by the side of the great river, which is Hiddekel. Daniel 10:1–4.

> Persian kuninkaan Kyyroksen kolmantena vuotena ilmoitettiin Danielille, jonka nimi oli Beltesassar, eräs asia; ja asia oli tosi, mutta säädetty aika oli pitkä; ja hän ymmärsi asian, ja hänellä oli ymmärrys näystä. Niinä päivinä minä, Daniel, surin kolme täyttä viikkoa. En syönyt mitään herkullista leipää, eikä lihaa eikä viiniä tullut suuhuni, enkä lainkaan voidellut itseäni, kunnes kolme täyttä viikkoa oli kulunut. Ja ensimmäisen kuun kahdentenakymmenentenäneljäntenä päivänä, ollessani suuren virran rannalla, jonka nimi on Hiddekel. Daniel 10:1–4.

During the symbolic three and a half days of Revelation chapter eleven, when the two witnesses are dead in the street, a “thing” is revealed to Belteshazzar. He had previously understood the “vision” (mareh), for in chapter nine, Gabriel had already come and given him understanding of the vision.

Ilmestyskirjan yhdennentoista luvun vertauskuvallisten kolmen ja puolen päivän aikana, jolloin kaksi todistajaa ovat kuolleina kadulla, Beltessasarille paljastetaan eräs ”asia”. Hän oli jo aiemmin ymmärtänyt ”näyn” (mareh), sillä yhdeksännessä luvussa Gabriel oli jo tullut ja antanut hänelle ymmärryksen näystä.

> Yea, whiles I was speaking in prayer, even the man Gabriel, whom I had seen in the vision at the beginning, being caused to fly swiftly, touched me about the time of the evening oblation. And he informed me, and talked with me, and said, O Daniel, I am now come forth to give thee skill and understanding. At the beginning of thy supplications the commandment came forth, and I am come to show thee; for thou art greatly beloved: therefore understand the matter, and consider the vision. Daniel 9:21–23.

> Niin, vielä minun puhuessani rukouksessa, se mies Gabriel, jonka olin nähnyt näyssä alussa, lensi nopeasti ja kosketti minua iltauhrin aikana. Ja hän opetti minua, puhui minun kanssani ja sanoi: Daniel, minä olen nyt tullut antamaan sinulle taitoa ja ymmärrystä. Sinun rukoustesi alussa käsky lähti, ja minä olen tullut ilmoittamaan sen sinulle; sillä sinä olet suuresti rakastettu. Käsitä siis asia ja tarkkaa näkyä. Daniel 9:21–23.

The “man Gabriel, whom” Daniel “had seen in the vision at the beginning,” is referencing the “chazon,” vision of prophetic history, which was referring to Gabriel interpreting the vision of the kingdoms of Bible prophecy for Daniel in chapter eight. But the “vision,” which Daniel was then to consider in chapter nine, was the “mareh,” vision of the appearance. Gabriel then provides the historical breakdown of the twenty-three hundred year prophecy for Daniel.

“Mies Gabriel, jonka” Daniel “oli nähnyt näyssä alussa”, viittaa “chazoniin”, profeetallisen historian näkyyn, jossa oli kyse siitä, että Gabriel selitti Danielille kahdeksannessa luvussa Raamatun profetian valtakuntia koskevan näyn. Mutta “näky”, jota Danielin tuli sitten tarkata yhdeksännessä luvussa, oli “mareh”, ilmestymisen näky. Tämän jälkeen Gabriel esittää Danielille kaksituhattakolmesataa vuotta käsittävän profetian historiallisen erittelyn.

Chapter nine, was fulfilled in the first year of Darius. When Belteshazzar states that he “had understanding of the vision,” in “the third year of Cyrus,” he had understood the “mareh,” vision for two years. What Belteshazzar came to understand in “those days” of mourning was the “thing,” that is the Hebrew word “dabar,” and it was long, for the time appointed was twenty-five hundred and twenty years.

Yhdeksäs luku täyttyi Daariuksen ensimmäisenä vuonna. Kun Beltesassar toteaa, että hänellä ”oli ymmärrys näystä” ”Kooreksen kolmantena vuonna”, hän oli ymmärtänyt ”mareh”-näyn jo kahden vuoden ajan. Se, minkä Beltesassar tuli ymmärtämään ”noina päivinä” surressaan, oli ”asia”, toisin sanoen heprean sana ”dabar”, ja se oli pitkä, sillä määrätty aika oli kaksituhatta viisisataa kaksikymmentä vuotta.

Daniel had already understood some of the “thing,” for he was accomplishing the Leviticus twenty-six prayer in chapter nine, and that is the prayer of the “thing.” There was increased light upon the “seven times,” that Belteshazzar came to understand during the twenty-one days of mourning, and the increase of light on the “seven times,” during those days of mourning, typified the increased light upon the “seven times” in 1856. The Millerites also previously knew of the “seven times,” for they had proclaimed it, but there was added light that was to test them at the very point in their history when they transitioned from the Philadelphian to Laodicean movement.

Daniel oli jo ymmärtänyt jotakin tästä ”asiasta”, sillä hän toimitti yhdeksännessä luvussa 3. Mooseksen kirjan kahdennenkymmenennen kuudennen luvun rukouksen, ja se on tämän ”asian” rukous. ”Seitsemästä ajasta” annettiin lisää valoa, minkä Beltesassar tuli ymmärtämään kahdenkymmenenyhden surupäivän aikana, ja valon lisääntyminen ”seitsemästä ajasta” noiden surupäivien aikana oli esikuva lisääntyneestä valosta ”seitsemästä ajasta” vuonna 1856. Myös milleriitat tunsivat ennestään ”seitsemän aikaa”, sillä he olivat julistaneet sitä, mutta siihen oli tuleva lisävalo, jonka tuli koetella heitä juuri siinä heidän historiansa kohdassa, jolloin he siirtyivät filadelfialaisesta liikkeestä laodikealaiseen liikkeeseen.

Belteshazzar’s days of mourning parallel the prophetic history of when the Philadelphian movement transitioned to the Laodicean movement in 1856, and then to the Laodicean Adventist church in 1863. Both Belteshazzar’s and the Millerite’s history of the increased light upon the “seven times,” aligns with the transition of the Laodicean movement of the third angel unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand, and in the days of mourning, which is during the tarrying time, when increased light upon the “seven times,” was to be revealed.

Beltesassarin murheen päivät ovat rinnakkaiset sen profeetallisen historian kanssa, jolloin filadelfialainen liike siirtyi laodikealaiseen liikkeeseen vuonna 1856 ja sitten laodikealaiseen adventistikirkkoon vuonna 1863. Sekä Beltesassarin että milleriittien historia lisääntyneestä valosta ”seitsemän ajan” suhteen käy yksiin kolmannen enkelin laodikealaisen liikkeen siirtymisen kanssa sadan neljänkymmenenneljän tuhannen filadelfialaiseen liikkeeseen, ja murheen päivinä, jotka sijoittuvat viipymisen aikaan, jolloin lisääntynyt valo ”seitsemän ajan” suhteen oli määrä paljastaa.

Belteshazzar represents both a messenger and a movement. In the days of his mourning the messenger is to understand the “thing,” which is Truth, and he is then to present the “thing” to a movement, when Michael resurrects the two witnesses in 2023.

Beltesassar edustaa sekä sanansaattajaa että liikettä. Hänen murheensa päivinä sanansaattajan tulee ymmärtää ”asia”, joka on Totuus, ja sen jälkeen hänen tulee esittää ”asia” liikkeelle, kun Miikael herättää kaksi todistajaa vuonna 2023.

The Hebrew word “mareh” (vision of Christ’s appearance), that Daniel is identified as understanding in verse one, is presented four times in Daniel’s last vision. Twice it is translated as “vision,” and twice as “appearance.” The first time Daniel employs the word in verse one, he is identifying that he understood the “vision,” but the other three references identify Daniel experiencing the vision. In verse six, Christ’s face was “as the ‘appearance’ of lightning.”

Heprean sana ”mareh” (näky Kristuksen ilmestyksen hahmosta), jonka Daniel jakeessa yksi tunnistetaan ymmärtävän, esiintyy neljä kertaa Danielin viimeisessä näyssä. Kaksi kertaa se on käännetty sanalla ”näky” ja kaksi kertaa sanalla ”ilmestysmuoto”. Ensimmäisellä kerralla, kun Daniel käyttää sanaa jakeessa yksi, hän ilmaisee ymmärtäneensä ”näyn”, mutta kolme muuta viittausta osoittavat Danielin kokevan näyn. Jakeessa kuusi Kristuksen kasvot olivat ”niin kuin salaman ‘ilmestysmuoto’”.

> And in the four and twentieth day of the first month, as I was by the side of the great river, which is Hiddekel; Then I lifted up mine eyes, and looked, and behold a certain man clothed in linen, whose loins were girded with fine gold of Uphaz: His body also was like the beryl, and his face as the appearance of lightning, and his eyes as lamps of fire, and his arms and his feet like in colour to polished brass, and the voice of his words like the voice of a multitude. And I Daniel alone saw the vision: for the men that were with me saw not the vision; but a great quaking fell upon them, so that they fled to hide themselves. Therefore I was left alone, and saw this great vision, and there remained no strength in me: for my comeliness was turned in me into corruption, and I retained no strength. Daniel 10:4–8.

> Ja ensimmäisen kuun kahdentenakymmenentenäneljäntenä päivänä, ollessani suuren virran rannalla, jonka nimi on Hiddekel, minä nostin silmäni ja katsoin, ja katso: siinä oli mies, pellavavaatteisiin puettu, ja hänen kupeensa olivat vyötetyt Uufasin puhtaalla kullalla. Hänen ruumiinsa oli kuin krysoliitti, hänen kasvonsa olivat kuin salaman välähdys, hänen silmänsä kuin tulisoihdut, hänen käsivartensa ja jalkansa kuin kiillotetun vasken hohde, ja hänen sanojensa ääni kuin kansanjoukon pauhu. Ja minä, Daniel, yksin näin näyn; sillä miehet, jotka olivat minun kanssani, eivät nähneet näkyä, mutta suuri vavistus valtasi heidät, niin että he pakenivat kätkeytyäkseen. Niin minä jäin yksin ja näin tämän suuren näyn, eikä minuun jäänyt voimaa; sillä minun muotoni muuttui minussa turmelukseksi, enkä minä säilyttänyt voimaa. Daniel 10:4–8.

There is another Hebrew word translated as “vision,” that we will address after we set forth some characteristics of the Hebrew word “mareh.” In the previous verses it is the word “appearance,” that is the Hebrew word “mareh.” The same word is translated as “vision” in verse sixteen. In verse sixteen, the vision of Christ has made Daniel sorrowful.

On olemassa toinen heprean sana, joka on käännetty sanalla ”näky”, ja jota käsittelemme sen jälkeen, kun olemme esittäneet joitakin heprean sanan ”mareh” tunnuspiirteitä. Edellisissä jakeissa sana ”appearance” on heprean sana ”mareh”. Sama sana on kuudennessatoista jakeessa käännetty sanalla ”näky”. Kuudennessatoista jakeessa Kristuksen näky on saattanut Danielin murheelliseksi.

> And, behold, one like the similitude of the sons of men touched my lips: then I opened my mouth, and spake, and said unto him that stood before me, O my lord, by the vision my sorrows are turned upon me, and I have retained no strength. Daniel 10:16.

> Ja katso, joku, ihmislapsia muistuttava, kosketti minun huuliani; silloin minä avasin suuni, puhuin ja sanoin sille, joka seisoi minun edessäni: Oi herrani, tämän näyn tähden tuskat ovat vallanneet minut, eikä minuun ole jäänyt voimaa. Daniel 10:16.

The Hebrew word translated as “sorrows,” means a hinge, and the “vision” of Christ’s appearance that Daniel saw in the verse turned a hinge. A “hinge” in prophecy represents a turning point.

Heprean sana, joka on käännetty sanalla ”surut”, merkitsee saranaa, ja se Kristuksen ilmestymisen ”näky”, jonka Daniel jakeessa näki, kääntyi saranalla. ”Sarana” edustaa profetiassa käännekohtaa.

> “There are lessons to be learned from the history of the past; and attention is called to these, that all may understand that God works on the same lines now that He ever has done. His hand is seen in His work and among the nations now, just the same as it has been ever since the gospel was first proclaimed to Adam in Eden.

> Menneisyydestä on opittava opetuksia; ja niihin kiinnitetään huomiota, jotta kaikki ymmärtäisivät, että Jumala toimii nyt samoja linjoja pitkin kuin Hän on aina toiminut. Hänen kätensä näkyy Hänen työssään ja kansojen keskuudessa nyt aivan samoin kuin aina siitä asti, kun evankeliumi ensi kerran julistettiin Aadamille Eedenissä.

> “There are periods which are turning points in the history of nations and of the church. In the providence of God, when these different crises arrive, the light for that time is given. If it is received, there is spiritual progress; if it is rejected, spiritual declension and shipwreck follow. The Lord in His word has opened up the aggressive work of the gospel as it has been carried on in the past, and will be in the future, even to the closing conflict, when Satanic agencies will make their last wonderful movement.” Bible Echo, August 26, 1895.

> ”Kansojen ja seurakunnan historiassa on ajanjaksoja, jotka ovat käännekohtia. Jumalan kaitselmuksessa, kun nämä erilaiset kriisit koittavat, annetaan valoa juuri sitä aikaa varten. Jos se otetaan vastaan, seuraa hengellinen edistys; jos se hylätään, seurauksena ovat hengellinen taantumus ja haaksirikko. Herra on sanassaan avannut evankeliumin eteenpäin tunkeutuvan työn sellaisena kuin sitä on tehty menneisyydessä ja kuin sitä tullaan tekemään tulevaisuudessa aina päätöstaisteluun asti, jolloin saatanalliset voimat tekevät viimeisen ihmeellisen liikkeensä.” Bible Echo, 26. elokuuta 1895.

Verse sixteen represents a turning point in the history that Belteshazzar is representing. It is a turning point for both the Republican horn (the nation) and the Protestant horn (the church). It represents a crisis, and it represents the point where special light for that history is given. The turning point for Daniel occurred when Daniel had been “touched,” the second time of three times. Daniel would be touched three times, and the second time he was touched, was a turning point for Daniel, and that turning point was the second of three times which Daniel saw the “mareh” vision.

Kuudestoista jae edustaa käännekohtaa siinä historiassa, jota Beltesassar edustaa. Se on käännekohta sekä republikaaniselle sarvelle (kansakunnalle) että protestanttiselle sarvelle (kirkolle). Se edustaa kriisiä, ja se edustaa sitä kohtaa, jossa tälle historialle annetaan erityinen valo. Danielin käännekohta tapahtui, kun Danielia oli ”kosketettu” toisen kerran kolmesta kerrasta. Danielia kosketettiin kolme kertaa, ja toinen kerta, jolloin häntä kosketettiin, oli Danielille käännekohta, ja tuo käännekohta oli toinen niistä kolmesta kerrasta, jolloin Daniel näki ”mareh”-näyn.

> And, behold, one like the similitude of the sons of men touched my lips: then I opened my mouth, and spake, and said unto him that stood before me, O my lord, by the vision my sorrows are turned upon me, and I have retained no strength. Daniel 10:16.

> Ja katso, eräs, ihmislapsien kaltaisuuden näköinen, kosketti huuliani; silloin minä avasin suuni ja puhuin ja sanoin sille, joka seisoi edessäni: Oi herrani, näyn tähden tuskani ovat vallanneet minut, enkä ole säilyttänyt voimaa. Daniel 10:16.

We will address the three touches shortly. The first of the four times the word “mareh” is employed by Daniel, was his testimony that he understood the vision, and the final three references identify his experience when he actually saw the appearance. The third time he identifies the vision of the appearance is verse eighteen, where he is touched for the third time.

Käsittelemme pian näitä kolmea kosketusta. Ensimmäinen niistä neljästä kerrasta, jolloin Daniel käyttää sanaa ”mareh”, oli hänen todistuksensa siitä, että hän ymmärsi näyn, ja kolme viimeistä viittausta osoittavat hänen kokemuksensa silloin, kun hän todella näki ilmestyksen ulkomuodon. Kolmannella kerralla hän yksilöi ilmestyksen näyn jakeessa kahdeksantoista, jossa häntä kosketetaan kolmannen kerran.

> Then there came again and touched me one like the appearance of a man, and he strengthened me. Daniel 10:18.

> Sitten tuli jälleen luokseni ja kosketti minua eräs, joka oli miehen näköinen, ja hän vahvisti minua. Daniel 10:18.

At the second touch, in verse sixteen, which is the second reference to the “marah” vision, his strength is gone, but at the third touch, his strength is restored. In verses ten, sixteen and eighteen Daniel is touched. In verse six, Daniel sees the appearance of Christ, and then Gabriel, and in verse ten, Gabriel touches Daniel for the first time.

Toisella kosketuksella, jakeessa kuusitoista, joka on toinen viittaus ”marah”-näkyyn, hänen voimansa ovat poissa, mutta kolmannella kosketuksella hänen voimansa palautuvat. Jakeissa kymmenen, kuusitoista ja kahdeksantoista Danielia kosketetaan. Jakeessa kuusi Daniel näkee Kristuksen ilmestymisen ja sitten Gabrielin, ja jakeessa kymmenen Gabriel koskettaa Danielia ensimmäisen kerran.

> Then I lifted up mine eyes, and looked, and behold a certain man clothed in linen, whose loins were girded with fine gold of Uphaz: His body also was like the beryl, and his face as the appearance of lightning, and his eyes as lamps of fire, and his arms and his feet like in colour to polished brass, and the voice of his words like the voice of a multitude. And I Daniel alone saw the vision: for the men that were with me saw not the vision; but a great quaking fell upon them, so that they fled to hide themselves. Therefore I was left alone, and saw this great vision, and there remained no strength in me: for my comeliness was turned in me into corruption, and I retained no strength.

> Sitten minä nostin silmäni ja katsoin, ja katso: eräs mies, puettuna pellavavaatteisiin, ja hänen kupeensa olivat vyötetyt Uufasin puhtaalla kullalla. Ja hänen ruumiinsa oli kuin krysoliitti, ja hänen kasvonsa olivat kuin salaman välke, ja hänen silmänsä kuin tulisoihdut, ja hänen käsivartensa ja jalkansa olivat väriltään kuin kiillotettu vaski, ja hänen sanojensa ääni kuin kansanjoukon humina. Ja minä, Daniel, yksin näin näyn; sillä miehet, jotka olivat minun kanssani, eivät nähneet näkyä, mutta suuri vavistus valtasi heidät, niin että he pakenivat kätkeytyäkseen. Niin minä jäin yksin ja näin tämän suuren näyn, eikä minuun jäänyt voimaa; sillä muotoni muuttui minussa turmelukseksi, enkä säilyttänyt voimaa.

> Yet heard I the voice of his words: and when I heard the voice of his words, then was I in a deep sleep on my face, and my face toward the ground. And, behold, an hand touched me, which set me upon my knees and upon the palms of my hands. And he said unto me, O Daniel, a man greatly beloved, understand the words that I speak unto thee, and stand upright: for unto thee am I now sent. And when he had spoken this word unto me, I stood trembling. Then said he unto me, Fear not, Daniel: for from the first day that thou didst set thine heart to understand, and to chasten thyself before thy God, thy words were heard, and I am come for thy words. But the prince of the kingdom of Persia withstood me one and twenty days: but, lo, Michael, one of the chief princes, came to help me; and I remained there with the kings of Persia. Now I am come to make thee understand what shall befall thy people in the latter days: for yet the vision is for many days. Daniel 10:5–14.

> Mutta minä kuulin hänen sanojensa äänen; ja kun kuulin hänen sanojensa äänen, vaivuin minä syvään uneen kasvoilleni, kasvot maata kohti. Ja katso, käsi kosketti minua ja nosti minut polvilleni sekä kämmenteni varaan. Ja hän sanoi minulle: Oi Daniel, sinä suuresti rakastettu mies, käsitä ne sanat, jotka minä sinulle puhun, ja nouse seisomaan paikallesi, sillä minut on nyt lähetetty sinun luoksesi. Ja kun hän oli puhunut tämän sanan minulle, minä nousin vavisten. Sitten hän sanoi minulle: Älä pelkää, Daniel, sillä ensimmäisestä päivästä alkaen, jona annoit sydämesi ymmärtämiseen ja nöyryytit itsesi Jumalasi edessä, sinun sanasi on kuultu, ja minä olen tullut sinun sanojesi tähden. Mutta Persian valtakunnan ruhtinas vastusti minua kaksikymmentäyksi päivää; mutta katso, Miikael, yksi ensimmäisistä ruhtinaista, tuli avukseni; ja minä jäin sinne Persian kuningasten luo. Nyt minä olen tullut saattamaan sinut ymmärtämään, mitä on tapahtuva sinun kansallesi viimeisinä päivinä, sillä näky koskee vielä monia päiviä. Daniel 10:5–14.

Then in verse sixteen, Daniel is touched a second time, when he sees the vision of Christ.

Sitten jakeessa kuusitoista Danielia kosketetaan toisen kerran, kun hän näkee näyn Kristuksesta.

> And when he had spoken such words unto me, I set my face toward the ground, and I became dumb. And, behold, one like the similitude of the sons of men touched my lips: then I opened my mouth, and spake, and said unto him that stood before me, O my lord, by the vision my sorrows are turned upon me, and I have retained no strength. For how can the servant of this my lord talk with this my lord? for as for me, straightway there remained no strength in me, neither is there breath left in me. Daniel 10:15–17.

> Ja kun hän oli puhunut minulle tällaisia sanoja, minä käänsin kasvoni maata kohti ja mykistyin. Ja katso, yksi, ihmislapsien kaltaisen hahmon näköinen, kosketti huuliani; silloin minä avasin suuni ja puhuin ja sanoin sille, joka seisoi edessäni: Herrani, näyn tähden tuskat ovat vallanneet minut, eikä minuun ole jäänyt voimaa. Sillä kuinka tämän herrani palvelija voisi puhua tämän herrani kanssa? Minusta näet katosi heti kaikki voima, eikä minuun jäänyt henkeä. Daniel 10:15–17.

Then Daniel is touched for the third time, at the appearance of Gabriel, not Christ.

Sitten Danielia kosketetaan kolmannen kerran Gabrielin ilmestyessä, ei Kristuksen.

> Then there came again and touched me one like the appearance of a man, and he strengthened me, And said, O man greatly beloved, fear not: peace be unto thee, be strong, yea, be strong. And when he had spoken unto me, I was strengthened, and said, Let my lord speak; for thou hast strengthened me. Then said he, Knowest thou wherefore I come unto thee? and now will I return to fight with the prince of Persia: and when I am gone forth, lo, the prince of Grecia shall come. But I will show thee that which is noted in the scripture of truth: and there is none that holdeth with me in these things, but Michael your prince. Daniel 10:18–21.

> Silloin tuli jälleen luokseni joku, joka oli miehen näköinen, kosketti minua ja vahvisti minua. Ja hän sanoi: Älä pelkää, sinä suuresti rakastettu mies; rauha olkoon sinulle, ole vahva, niin, ole vahva. Ja kun hän puhui minulle, minä vahvistuin ja sanoin: Puhukoon herrani, sillä sinä olet vahvistanut minua. Silloin hän sanoi: Tiedätkö, miksi minä olen tullut sinun luoksesi? Nyt minä palaan taistelemaan Persian ruhtinasta vastaan; ja kun minä lähden, katso, Kreikan ruhtinas tulee. Mutta minä ilmoitan sinulle sen, mikä on merkitty totuuden kirjaan; eikä ole ketään, joka pysyisi minun kanssani näissä asioissa, paitsi Miikael, teidän ruhtinaanne. Daniel 10:18–21.

Daniel is touched three times, and the first and third time he is touched by the angel Gabriel. The second time he is touched, it is by Christ. Daniel employed the same Hebrew word four times, but the first of the four times, in verse one, he was stating that he understood the “vision.” Understanding a truth is important, but it is not the same as experiencing the truth, as he did the other three times.

Danielia kosketetaan kolme kertaa, ja ensimmäisellä ja kolmannella kerralla häntä koskettaa enkeli Gabriel. Toisella kerralla häntä koskettaa Kristus. Daniel käytti samaa heprealaista sanaa neljä kertaa, mutta ensimmäisellä noista neljästä kerrasta, jakeessa yksi, hän ilmaisi ymmärtäneensä ”näyn”. Totuuden ymmärtäminen on tärkeää, mutta se ei ole sama asia kuin totuuden kokeminen, kuten tapahtui noilla kolmella muulla kerralla.

When Daniel’s days of mourning concluded he was given an experience of the vision, which he had an understanding of before the days of his mourning concluded. The experience is made up of three steps, represented by three touches. The first and the last touches were accomplished by Gabriel, and the middle touch was by Christ. The first and the last touches, were the first and last letters of the Hebrew alphabet. In that second step, Daniel recognizes his condition as a rebellious sinner in relation to his Lord, and thus the middle touch represents rebellion, as represented by the thirteenth letter of the Hebrew alphabet.

Kun Danielin murheen päivät päättyivät, hänelle annettiin näyn kokemus, josta hänellä oli ymmärrys jo ennen kuin hänen murheensa päivät päättyivät. Kokemus muodostuu kolmesta vaiheesta, joita kuvaavat kolme kosketusta. Ensimmäisen ja viimeisen kosketuksen toteutti Gabriel, ja keskimmäisen kosketuksen Kristus. Ensimmäinen ja viimeinen kosketus olivat heprealaisen aakkoston ensimmäinen ja viimeinen kirjain. Tuossa toisessa vaiheessa Daniel tunnistaa tilansa kapinallisena syntisenä suhteessa Herraansa, ja näin keskimmäinen kosketus edustaa kapinaa, jota kuvaa heprealaisen aakkoston kolmastoista kirjain.

> “But Peter was unmindful now of boats or lading. This miracle, above any other he had ever witnessed, was to him a manifestation of divine power. In Jesus he saw One who held all nature under His control. The presence of divinity revealed his own unholiness. Love for his Master, shame for his own unbelief, gratitude for the condescension of Christ, above all, the sense of his uncleanness in the presence of infinite purity, overwhelmed him. While his companions were securing the contents of the net, Peter fell at the Saviour’s feet, exclaiming, ‘Depart from me; for I am a sinful man, O Lord.’

> ”Mutta Pietari ei nyt ajatellut veneitä eikä kuormaa. Tämä ihme, enemmän kuin mikään muu, jonka hän oli koskaan nähnyt, oli hänelle jumalallisen voiman ilmoitus. Jeesuksessa hän näki Hänet, joka piti kaiken luonnon vallassaan. Jumaluuden läsnäolo paljasti hänen oman epäpyhyytensä. Rakkaus hänen Mestariinsa, häpeä hänen omasta epäuskostaan, kiitollisuus Kristuksen alentumisesta, ja ennen kaikkea hänen saastaisuutensa tunne äärettömän puhtauden läsnä ollessa, valtasivat hänet. Sillä aikaa kun hänen toverinsa varmistivat nuotan sisällön, Pietari lankesi Vapahtajan jalkojen juureen huudahtaen: ’Mene pois minun luotani, sillä minä olen syntinen mies, Herra.’”

> “It was the same presence of divine holiness that had caused the prophet Daniel to fall as one dead before the angel of God. He said, ‘My comeliness was turned in me into corruption, and I retained no strength.’ So when Isaiah beheld the glory of the Lord, he exclaimed, ‘Woe is me! for I am undone; because I am a man of unclean lips, and I dwell in the midst of a people of unclean lips: for mine eyes have seen the King, the Lord of hosts.’ Daniel 10:8; Isaiah 6:5. Humanity, with its weakness and sin, was brought in contrast with the perfection of divinity, and he felt altogether deficient and unholy. Thus it has been with all who have been granted a view of God’s greatness and majesty.

> Sama jumalallisen pyhyyden läsnäolo oli saanut profeetta Danielin lankeamaan kuin kuolleena Jumalan enkelin eteen. Hän sanoi: ”Komeuteni muuttui minussa turmelukseksi, eikä minuun jäänyt voimaa.” Samoin, kun Jesaja näki Herran kirkkauden, hän huudahti: ”Voi minua! minä hukun, sillä minä olen saastahuulinen mies, ja minä asun kansan keskellä, jolla on saastaiset huulet; sillä minun silmäni ovat nähneet Kuninkaan, Herran Sebaotin.” Daniel 10:8; Jesaja 6:5. Ihmisyys heikkouksineen ja synteineen asetettiin vastakkain jumaluuden täydellisyyden kanssa, ja hän tunsi olevansa perin puutteellinen ja epäpuhdas. Näin on ollut kaikkien niiden kohdalla, joille on suotu nähdä Jumalan suuruus ja majesteetti.

> “Peter exclaimed, ‘Depart from me; for I am a sinful man;’ yet he clung to the feet of Jesus, feeling that he could not be parted from Him. The Saviour answered, ‘Fear not; from henceforth thou shalt catch men.’ It was after Isaiah had beheld the holiness of God and his own unworthiness that he was entrusted with the divine message. It was after Peter had been led to self-renunciation and dependence upon divine power that he received the call to his work for Christ.” The Desire of Ages, 246.

> Pietari huudahti: ”Mene pois minun tyköäni, sillä minä olen syntinen mies”; kuitenkin hän takertui Jeesuksen jalkoihin tuntien, ettei voinut erota Hänestä. Vapahtaja vastasi: ”Älä pelkää; tästedes sinä saat saaliiksesi ihmisiä.” Vasta sen jälkeen, kun Jesaja oli nähnyt Jumalan pyhyyden ja oman arvottomuutensa, hänelle uskottiin jumalallinen sanoma. Vasta sen jälkeen, kun Pietari oli johdatettu itsensä kieltämiseen ja riippuvuuteen jumalallisesta voimasta, hän sai kutsun työhönsä Kristuksen puolesta.” Aikakausien Toivo, 246.

The “mareh” vision is the vision of Christ’s appearance, but the angel Gabriel is represented by the second and fourth time Daniel employed the word. The first time was a statement that Belteshazzar understood the vision, but the last three represent Daniel experiencing the vision. The three times Daniel experiences the vision, he is also touched.

”Mareh”-näky on näky Kristuksen ilmestymisestä, mutta enkeli Gabrielia tarkoitetaan toisella ja neljännellä kerralla, jolloin Daniel käytti tätä sanaa. Ensimmäisellä kerralla kyse oli toteamuksesta, että Beltesassar ymmärsi näyn, mutta kolme viimeistä kohtaa kuvaavat Danielin kokevan näyn. Niillä kolmella kerralla, jolloin Daniel kokee näyn, häneen myös kosketaan.

The first time he was touched by Gabriel was after he had seen the appearance of the glorified Christ, and the experience left him in “a deep sleep on my face, and my face toward the ground.” The vision had produced a separation, for those who had been with him “saw not the vision; but a great quaking fell upon them, so that they fled to hide themselves.” In the first disappointment, Jeremiah “sat alone, because of God’s hand,” and in Belteshazzar “there remained no strength” “for” his “comeliness was turned in me into corruption, and” he “retained no strength.”

Ensimmäisen kerran Gabriel kosketti häntä sen jälkeen, kun hän oli nähnyt kirkastetun Kristuksen ilmestyksen, ja tämä kokemus jätti hänet ”syvään uneen kasvoilleni, kasvot maata kohti”. Näky oli saanut aikaan erottumisen, sillä ne, jotka olivat hänen kanssaan, ”eivät nähneet näkyä; mutta suuri vavistus valtasi heidät, niin että he pakenivat kätkeytyäkseen”. Ensimmäisessä pettymyksessä Jeremia ”istui yksin, Herran käden tähden”, ja Beltesassarissa ”ei ollut voimaa jäljellä”, ”sillä” hänen ”kauneutensa muuttui hänessä turmelukseksi”, eikä hän ”säilyttänyt voimaa”.

Once Gabriel touched him for the first time, Gabriel then sat Daniel upon his knees and the palms of his hands. He then commanded Daniel to understand the words he spoke and stand up, which he did, though he was trembling. Gabriel then provides Daniel a breakdown of what has occurred during the twenty-one days of Daniel’s mourning. He identified that after struggling with the kings of Persia for the twenty-one days, that Michael came down out of heaven to engage in the battle, and then Gabriel came to answer Daniel’s prayers and explain to Daniel “what shall befall thy people in the latter days.” When Michael came down out of heaven Gabriel was sent to explain the last days to Daniel.

Kun Gabriel oli koskettanut häntä ensimmäisen kerran, Gabriel asetti sitten Danielin polvilleen ja kättensä varaan. Tämän jälkeen hän käski Danielia ymmärtämään ne sanat, jotka hän puhui, ja nousemaan seisomaan; niin Daniel tekikin, vaikka vapisten. Gabriel antaa sitten Danielille selityksen siitä, mitä oli tapahtunut Danielin surunpidon kahdenkymmenenyhden päivän aikana. Hän ilmoitti, että kamppailtuaan Persian kuninkaita vastaan kaksikymmentäyksi päivää Miikael tuli alas taivaasta liittyäkseen taisteluun, ja sitten Gabriel tuli vastaamaan Danielin rukouksiin ja selittämään Danielille, ”mitä sinun kansallesi on tapahtuva viimeisinä päivinä”. Kun Miikael tuli alas taivaasta, Gabriel lähetettiin selittämään Danielille viimeiset päivät.

Gabriel’s explanation was given to Daniel at the end of the twenty-one days of mourning, which, in the line upon line application of Revelation chapter eleven, represents when Ezekiel in chapter thirty-seven is twice commanded to prophesy to the dead bones, in order to raise the two prophets out of their graves. It occurs when Michael comes down out of heaven and resurrects the body of Moses, while refusing to interact with Satan in the book of Jude. Daniel is still going to be touched twice more after Gabriel had given him the overview of the days of mourning.

Gabrielin selitys annettiin Danielille kahdenkymmenenyhden surupäivän lopussa, mikä Ilmestyskirjan yhdennentoista luvun rivi riviltä -sovelluksessa kuvaa hetkeä, jolloin Hesekielille luvussa kolmekymmentäseitsemän annetaan kahdesti käsky profetoida kuolleille luille, jotta kaksi profeettaa nostettaisiin haudoistaan. Se tapahtuu silloin, kun Miikael tulee alas taivaasta ja herättää Mooseksen ruumiin kuolleista samalla, kun hän Juudaksen kirjan mukaan kieltäytyy ryhtymästä tekemisiin Saatanan kanssa. Danielia tullaan vielä koskettamaan kahdesti sen jälkeen, kun Gabriel oli antanut hänelle yleiskatsauksen surupäivistä.

After Gabriel finished, Daniel, “set his face toward the ground, and he became dumb”, and then Christ Himself “touched” Daniel’s “lips,” and then Daniel “opened” his “mouth, and spake, and said unto him that stood before me, O my lord, by the vision my sorrows are turned upon me, and I have retained no strength. For how can the servant of this my lord talk with this my lord? for as for me, straightway there remained no strength in me, neither is there breath left in me.”

Kun Gabriel oli lopettanut, Daniel “käänsi kasvonsa maata kohti ja mykistyi”, ja sitten Kristus itse “kosketti” Danielin “huulia”, ja silloin Daniel “avasi” “suunsa ja puhui ja sanoi sille, joka seisoi minun edessäni: Herrani, näyn tähden tuska on tullut päälleni, enkä ole säilyttänyt voimaa. Sillä kuinka tämän herrani palvelija voisi puhua tämän herrani kanssa? Minun voimani katosi heti, eikä minuun jäänyt enää henkeä.”

The experience of seeing and speaking with Christ humbles Daniel into the dust. He was dumb, and would have remained so if Christ had not touched his lips, as Isaiah’s lips had been touched by the coal from the altar.

Kokemus Kristuksen näkemisestä ja hänen kanssaan puhumisesta nöyryyttää Danielin tomuun asti. Hän oli mykkä, ja olisi pysynyt sellaisena, ellei Kristus olisi koskettanut hänen huuliaan, niin kuin Jesajan huulia oli kosketettu alttarilta otetulla hiilellä.

We will continue this study in the next article.

Jatkamme tätä tutkimusta seuraavassa artikkelissa.

> “As Isaiah beheld this revelation of the glory and majesty of his Lord, he was overwhelmed with a sense of the purity and holiness of God. How sharp the contrast between the matchless perfection of his Creator, and the sinful course of those who, with himself, had long been numbered among the chosen people of Israel and Judah! ‘Woe is me!’ he cried; ‘for I am undone; because I am a man of unclean lips, and I dwell in the midst of a people of unclean lips: for mine eyes have seen the King, the Lord of hosts.’ Verse 5. Standing, as it were, in the full light of the divine presence within the inner sanctuary, he realized that if left to his own imperfection and inefficiency, he would be utterly unable to accomplish the mission to which he had been called. But a seraph was sent to relieve him of his distress and to fit him for his great mission. A living coal from the altar was laid upon his lips, with the words, ‘Lo, this hath touched thy lips; and thine iniquity is taken away, and thy sin purged.’ Then the voice of God was heard saying, ‘Whom shall I send, and who will go for Us?’ and Isaiah responded, ‘Here am I; send me.’ Verses 7, 8.

> “Kun Jesaja katseli tätä ilmestystä Herransa kirkkaudesta ja majesteetista, hänet valtasi syvä tietoisuus Jumalan puhtaudesta ja pyhyydestä. Kuinka jyrkkä olikaan vastakohta hänen Luojansa vertaamattoman täydellisyyden ja niiden syntisen vaelluksen välillä, jotka yhdessä hänen kanssaan olivat jo kauan kuuluneet Israelin ja Juudan valittuun kansaan! ‘Voi minua!’ hän huusi; ‘sillä minä hukun; sillä minä olen saastahuulinen mies, ja minä asun saastahuulisen kansan keskellä; sillä minun silmäni ovat nähneet Kuninkaan, Herran Sebaotin.’ Jae 5. Seisoessaan ikään kuin jumalallisen läsnäolon täydessä valossa sisimmän pyhäkön sisällä hän käsitti, että jos hänet jätettäisiin oman epätäydellisyytensä ja kykenemättömyytensä varaan, hän olisi täysin kyvytön täyttämään sitä tehtävää, johon hänet oli kutsuttu. Mutta serafi lähetettiin vapauttamaan hänet hänen ahdistuksestaan ja valmistamaan hänet hänen suurta tehtäväänsä varten. Elävä hiili alttarilta pantiin hänen huulilleen sanoen: ‘Katso, tämä on koskenut sinun huuliasi; niin on sinun pahat tekosi poistettu, ja sinun syntisi sovitettu.’ Silloin kuultiin Jumalan ääni sanovan: ‘Kenet minä lähetän, ja kuka menee meidän puolestamme?’ ja Jesaja vastasi: ‘Tässä olen minä; lähetä minut.’ Jakeet 7, 8.”

> “The heavenly visitant bade the waiting messenger, ‘Go, and tell this people, Hear ye indeed, but understand not; And see ye indeed, but perceive not. Make the heart of this people fat, And make their ears heavy, and shut their eyes; Lest they see with their eyes, and hear with their ears, And understand with their heart, And convert, and be healed.” Verses 9, 10.

> “Taivaallinen vieras käski odottavalle sanansaattajalle: ‘Mene ja sano tälle kansalle: Kuulkaa kyllä, mutta älkää ymmärtäkö; ja nähkää kyllä, mutta älkää käsittäkö. Paaduta tämän kansan sydän, turruta heidän korvansa ja sulje heidän silmänsä, ettei he näe silmillään eikä kuule korvillaan eikä ymmärrä sydämellään eikä käänny ja tule parannetuksi.’ Jaeet 9, 10.

> “The prophet’s duty was plain; he was to lift his voice in protest against the prevailing evils. But he dreaded to undertake the work without some assurance of hope. ‘Lord, how long?’ he inquired. Verse 11. Are none of Thy chosen people ever to understand and repent and be healed?

> Profeetan velvollisuus oli selvä; hänen tuli korottaa äänensä vastalauseeseen vallitsevia pahoja vastaan. Mutta hän pelkäsi ryhtyä työhön ilman jotakin toivon vakuutusta. ”Herra, kuinka kauan?” hän kysyi. Jae 11. Eivätkö mitkään Sinun valituistasi kansasta koskaan tule ymmärtämään ja tekemään parannusta ja tulemaan parannetuiksi?

> “His burden of soul in behalf of erring Judah was not to be borne in vain. His mission was not to be wholly fruitless. Yet the evils that had been multiplying for many generations could not be removed in his day. Throughout his lifetime he must be a patient, courageous teacher—a prophet of hope as well as of doom. The divine purpose finally accomplished, the full fruitage of his efforts, and of the labors of all God’s faithful messengers, would appear. A remnant should be saved. That this might be brought about, the messages of warning and entreaty were to be delivered to the rebellious nation, the Lord declared: ‘Until the cities be wasted without inhabitant, And the houses without man, And the land be utterly desolate, And the Lord have removed men far away, And there be a great forsaking in the midst of the land.’ Verse 11, 12.

> Hänen sielunsa taakkaa harhailevan Juudan hyväksi ei ollut määrä kantaa turhaan. Hänen tehtävänsä ei ollut oleva kokonaan hedelmätön. Mutta pahoja, jotka olivat lisääntyneet monien sukupolvien ajan, ei voitu poistaa hänen päivinään. Koko elämänsä ajan hänen tuli olla kärsivällinen, rohkea opettaja — toivon profeetta samoin kuin tuomionkin. Kun jumalallinen tarkoitus vihdoin olisi toteutunut, hänen ponnistelujensa ja kaikkien Jumalan uskollisten sanansaattajien työn täysi hedelmä tulisi näkyviin. Jäännös pelastuisi. Jotta tämä voisi tapahtua, tuli varoituksen ja vetoomuksen sanomat julistaa kapinoivalle kansalle, Herra ilmoitti: ”Kunnes kaupungit ovat hävitetyt, niin ettei niissä ole asukasta, ja talot, niin ettei niissä ole ihmistä, ja maa on autioksi hävitetty, ja Herra on siirtänyt ihmiset kauas pois, ja suuri hyljätyksi jättäminen on keskellä maata.” Jae 11, 12.

> “The heavy judgments that were to befall the impenitent,—war, exile, oppression, the loss of power and prestige among the nations,—all these were to come in order that those who would recognize in them the hand of an offended God might be led to repent. The ten tribes of the northern kingdom were soon to be scattered among the nations and their cities left desolate; the destroying armies of hostile nations were to sweep over their land again and again; even Jerusalem was finally to fall, and Judah was to be carried away captive; yet the Promised Land was not to remain wholly forsaken forever. The assurance of the heavenly visitant to Isaiah was: ‘In it shall be a tenth, And it shall return, and shall be eaten: As a teil tree, and as an oak, Whose substance is in them, when they cast their leaves: So the holy seed shall be the substance thereof.’ Verse 13.

> “Raskaat tuomiot, jotka olivat kohtaavat katumattomia — sota, pakkosiirtolaisuus, sorto, vallan ja arvovallan menetys kansojen keskuudessa — kaiken tämän oli määrä tulla, jotta ne, jotka niissä tunnistaisivat loukatun Jumalan käden, johdatettaisiin parannukseen. Pohjoisen valtakunnan kymmenen sukukuntaa oli pian hajotettava kansojen sekaan ja niiden kaupungit jätettävä autioiksi; vihamielisten kansojen hävitysarmeijoiden oli määrä pyyhkäistä heidän maansa yli yhä uudelleen; jopa Jerusalemin oli lopulta kukistuttava, ja Juuda oli vietävä pois vankeuteen; kuitenkaan Luvattu maa ei ollut jäävä kokonaan hylätyksi ainiaaksi. Taivaallisen vieraan Jesajalle antama vakuutus kuului: ‘Ja siinä on vielä kymmenes osa, ja sekin joutuu hävitettäväksi. Mutta niin kuin tammesta ja terebintistä jää kanto, kun ne kaadetaan, niin pyhä siemen on sen kanto.’ Jae 13.”

> “This assurance of the final fulfillment of God’s purpose brought courage to the heart of Isaiah. What though earthly powers array themselves against Judah? What though the Lord’s messenger meet with opposition and resistance? Isaiah had seen the King, the Lord of hosts; he had heard the song of the seraphim, ‘The whole earth is full of His glory;’ he had the promise that the messages of Jehovah to backsliding Judah would be accompanied by the convicting power of the Holy Spirit; and the prophet was nerved for the work before him. Verse 3. Throughout his long and arduous mission he carried with him the memory of this vision. For sixty years or more he stood before the children of Judah as a prophet of hope, waxing bolder and still bolder in his predictions of the future triumph of the church.” Prophets and Kings, 307–310.

> ”Tämä varmuus Jumalan tarkoituksen lopullisesta täyttymisestä toi rohkeutta Jesajan sydämeen. Mitä sitten, vaikka maalliset vallat asettuisivat Juudaa vastaan? Mitä sitten, vaikka Herran sanansaattaja kohtaisi vastustusta ja torjuntaa? Jesaja oli nähnyt Kuninkaan, Sebaotin Herran; hän oli kuullut serafien laulun: ’Koko maa on täynnä hänen kirkkauttaan’; hänellä oli lupaus, että Jehovan luopuneelle Juudalle lähettämiä sanomia seuraisi Pyhän Hengen synnintuntoon saattava voima; ja profeetta vahvistui edessään olevaan työhön. Jae 3. Koko pitkän ja vaivalloisen tehtävänsä ajan hän kantoi mukanaan tämän näyn muistoa. Kuusikymmentä vuotta tai enemmän hän seisoi Juudan lasten edessä toivon profeettana, käyen yhä rohkeammaksi ja yhä rohkeammaksi ennustuksissaan seurakunnan tulevasta voitosta.” Profeetat ja kuninkaat, 307–310.

Back to Articles