Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-One

Danielin kirja - Satakuusikymmentäyksi

Rome’s Role in Establishing the Vision of Bible Prophecy: A Detailed Examination of Daniel Chapter Eleven

Rooman rooli Raamatun profetian näyn vahvistamisessa: Danielin kirjan yhdennentoista luvun yksityiskohtainen tarkastelu

Author

Jeff Pippenger

Published

March 27, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The vision of Daniel chapter eleven, is the main point of reference for all the visions of Bible prophecy, and the vision of chapter eleven is established by the symbol of Rome.

Danielin yhdestoista luku on kaikkien Raamatun profetian näkyjen keskeinen viitekohta, ja tämän luvun näky vahvistetaan Rooman symbolilla.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> Ja niinä aikoina monet nousevat etelän kuningasta vastaan; myös sinun kansasi väkivaltaiset korottavat itsensä vahvistaakseen näyn; mutta he kaatuvat. Daniel 11:14.

Jones addresses the previous verse as follows:

Jones käsittelee edellistä jaetta seuraavasti:

> “When the Amorites had filled up the measure of their iniquity, their place was given to Israel, the people of God. When Israel, following the way of the heathen, filled also the cup of iniquity, God brought up the kingdom of Babylon, and took all away. When Babylon had filled up the cup of its iniquity, the power was transferred to Persia. And when the angel was turned away by the wickedness of the Persians, then the prince of Grecia comes in and sweeps it away.”

> ”Kun amorilaiset olivat täyttäneet syntiensä mitan, heidän paikkansa annettiin Israelille, Jumalan kansalle. Kun Israel, pakanoiden tietä seuraten, myös täytti syntiensä maljan, Jumala nosti Babylonian valtakunnan ja otti kaiken pois. Kun Babylon oli täyttänyt pahuutensa maljan, valta siirrettiin Persialle. Ja kun enkeli kääntyi pois persialaisten jumalattomuuden tähden, silloin Kreikan ruhtinas tulee ja pyyhkäisee sen pois.”

> “And how long was the power of Grecia to continue? When was it to be broken? ‘When the transgressors were come to the full.’ That nation stands until it has filled up the measure of its iniquity, and then the power is transferred to another kingdom. That power to which it was transferred was the Roman, as we learn from Daniel 11:14. ‘And in those times there shall many stand up against the king of the south; also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall.’ This nation is pointed out as a nation of robbers—the children of robbers, as says the margin of the text.

> ”Ja kuinka kauan Kreikan vallan oli määrä jatkua? Milloin sen oli määrä murtua? ’Kun rikkojien mitta tuli täyteen.’ Tuo kansakunta pysyy pystyssä, kunnes se on täyttänyt pahuutensa mitan, ja sitten valta siirretään toiselle valtakunnalle. Se valta, jolle se siirrettiin, oli Rooman valta, kuten opimme Danielin kirjasta 11:14. ’Ja niinä aikoina monet nousevat etelän kuningasta vastaan; myös sinun kansasi ryövärit korottavat itsensä vahvistaakseen näyn, mutta he lankeavat.’ Tämä kansakunta osoitetaan ryövärien kansakunnaksi — ryövärien lapsiksi, kuten tekstin reunahuomautus sanoo.

> “These are the ones to whom the kingdom is now given, and what for?—‘The children of robbers shall exalt themselves to establish the vision.’ When this nation comes upon the scene, then there enters that which establishes the vision, that which is one great object of the vision, the one chief landmark in the line of vision which God has given through the prophets for all time.” A. T. Jones, The Columbian Year and the Meaning of the Four Centuries, 6.

> ”Nämä ovat ne, joille valtakunta nyt annetaan, ja mitä varten? — ’Rosvojen lasten on korotettava itsensä vahvistaakseen näyn.’ Kun tämä kansakunta astuu näyttämölle, silloin tulee esiin se, mikä vahvistaa näyn, se, mikä on näyn yksi suuri kohde, se yksi pääasiallinen maamerkki siinä näkyjen jatkumossa, jonka Jumala on profeettojen kautta antanut kaikkia aikoja varten.” A. T. Jones, The Columbian Year and the Meaning of the Four Centuries, 6.

Jones says when the Roman power “comes upon the scene, then there enters that which establishes the” … “line of vision which God has given through the prophets for all time.” In Miller’s history the Protestants taught, as Laodicea Adventism now does, that the robbers of thy people represent Antiochus Epiphanes, a Seleucid king who ruled from 175 to 164 BC. He was a member of the Seleucid dynasty, which was one of the Greek successor states which came out of the breakup of Alexander the Great’s empire. The disagreement over this issue was so specific in Millerite history, that the identification of Antiochus Epiphanes is represented upon the 1843 pioneer chart.

Jones sanoo, että kun Rooman valta ”astuu näyttämölle, silloin siihen tulee se, mikä vahvistaa” … ”sen näkylinjan, jonka Jumala on antanut profeettojen kautta kaikkia aikoja varten.” Millerin historiassa protestantit opettivat, samoin kuin Laodikean adventismi nyt opettaa, että sinun kansasi ryöstäjät tarkoittavat Antiokhos Epifanesta, seleukidikuninkasta, joka hallitsi vuosina 175–164 eKr. Hän oli seleukididynastian jäsen, ja tämä dynastia oli yksi niistä kreikkalaisista seuraajavaltioista, jotka syntyivät Aleksanteri Suuren valtakunnan hajotessa. Erimielisyys tästä kysymyksestä oli milleriläisessä historiassa niin täsmällinen, että Antiokhos Epifaneen tunnistaminen on esitetty vuoden 1843 pioneerikartassa.

The reference to Antiochus on the chart represents the only reference to something that is not found in God’s prophetic Word. It is there to refute the false teachings of the Protestants of that period, which is now the false teaching of Laodicean Adventism. Whether William Miller understood the depth of importance in understanding that Rome is the earthly power that establishes the “line of vision which God has given through the prophets for all time,” is doubtful, but it was clear enough to soundly defend the fact that Rome establishes the vision.

Viittaus Antiokhokseen kaaviossa edustaa ainoaa viittausta johonkin sellaiseen, mitä ei löydy Jumalan profeetallisesta Sanasta. Se on siinä kumotakseen tuon ajanjakson protestanttien väärät opetukset, jotka ovat nyt Laodikean adventismin vääriä opetuksia. On epävarmaa, ymmärsikö William Miller täysin sen merkityksen syvyyttä, että Rooma on se maallinen valta, joka vahvistaa ”näkylinjan, jonka Jumala on antanut profeettojen kautta kaikkia aikoja varten”, mutta hän ymmärsi sen riittävän selvästi puolustaakseen vakuuttavasti sitä tosiasiaa, että Rooma vahvistaa näyn.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 28:14.

> Missä ei ole näkyä, kansa menehtyy; mutta autuas on se, joka pitää lain. Sananlaskut 28:14.

Solomon recorded that where there is no vision, the people perish, and the Hebrew word “vision,” in verse fourteen is the same as in Solomon’s proverb. The vision is a life-or-death proposition, and the “vision” is established by the symbol of Rome. The word “vision” in verse fourteen, is the same word for vision in Habakkuk, chapter two.

Salomo kirjoitti, että missä ei näkyä ole, siellä kansa hukkuu, ja heprean sana ”näky” jakeessa neljätoista on sama kuin Salomon sananlaskussa. Näky on elämän ja kuoleman kysymys, ja ”näky” vahvistetaan Rooman vertauskuvalla. Sana ”näky” jakeessa neljätoista on sama sana kuin näky Habakukin kirjan toisessa luvussa.

> I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what he will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Habakkuk 2:1–3.

> Minä seison vartiopaikallani ja asetun varustukseen, ja tähystän nähdäkseni, mitä hän minulle puhuu ja mitä minun on vastattava, kun minua nuhdellaan. Ja Herra vastasi minulle ja sanoi: Kirjoita näky ja piirrä se selvästi tauluihin, niin että sen lukija voi juosta. Sillä näky odottaa vielä määräaikaansa, mutta lopussa se puhuu eikä valhettele. Vaikka se viipyisi, odota sitä, sillä varmasti se tulee eikä viivästy. Habakkuk 2:1–3.

The word “reproved” in verse one, means “argued with”. William Miller was the watchman that was set upon the tower in the history of the movement of the first and second angels, and when in prophetic symbolism he asked what he should answer in the debate of his history, he was told to write the vision, which is established by the symbol of Rome. In agreement with this fact, when the Millerites produced the 1843 pioneer chart in fulfillment of these three verses of Habakkuk, they gave reference to the very heart of the debate they engaged in. They no doubt, did not understand that their referencing to the foolish argument that Antiochus Epiphanes was the power who established the vision represents the debate of Habakkuk chapter two, but Sister White said that chart was “directed by the hand of the Lord, and should not be altered,” so the reference to the debate on the chart was from God’s hand.

Sanan ”ojennettu” ensimmäisessä jakeessa merkitys on ”väitelty kanssa”. William Miller oli vartija, joka asetettiin tornille ensimmäisen ja toisen enkelin liikkeen historian aikana, ja kun hän profeetallisessa symboliikassa kysyi, mitä hänen tulisi vastata oman historiansa väittelyssä, häntä kehotettiin kirjoittamaan näky, jonka Rooman symboli vahvistaa. Tämän tosiasian mukaisesti milleriitit, laatiessaan vuoden 1843 tienraivaajakartan Habakukin näiden kolmen jakeen täyttymyksenä, viittasivat juuri sen väittelyn ytimeen, johon he olivat ryhtyneet. He eivät epäilemättä ymmärtäneet, että heidän viittauksensa siihen mielettömään väitteeseen, jonka mukaan Antiokhos Epifanes oli se valta, joka vahvisti näyn, edustaa Habakukin toisen luvun väittelyä, mutta sisar White sanoi, että tuo kartta oli ”ohjattu Herran kädellä, eikä sitä tullut muuttaa”, joten viittaus kartassa olevaan väittelyyn oli Jumalan kädestä.

The Millerites came to correctly understand that the first disappointment on April 19, 1844 initiated the tarrying time, referenced by Habakkuk and also Matthew’s parable of the ten virgins. They also came to understand that those two prophecies were directly connected with Ezekiel chapter twelve, where Ezekiel identifies a period of time where the effect of every vision will occur. That word “vision”, is the same Hebrew word we are now considering. This is why Jones is correct when he states, “When” Rome “comes upon the scene, then there enters that which establishes the vision, that which is one great object of the vision, the one chief landmark in the line of vision which God has given through the prophets for all time.” Rome establishes the entire vision of God’s prophetic Word, and more specifically it is Rome that the entire structure of chapter eleven is built upon.

Milleriläiset tulivat oikeaan ymmärrykseen siitä, että ensimmäinen pettymys 19. huhtikuuta 1844 pani alulle viivytyksen ajan, johon viitataan Habakukissa sekä myös Matteuksen vertauksessa kymmenestä neitsyestä. He tulivat myös ymmärtämään, että nämä kaksi profetiaa liittyivät välittömästi Hesekielin kahdenteentoista lukuun, jossa Hesekiel osoittaa ajanjakson, jolloin jokaisen näyn vaikutus toteutuu. Tuo sana ”näky” on sama heprealainen sana, jota nyt tarkastelemme. Tästä syystä Jones on oikeassa sanoessaan: ”Kun” Rooma ”astuu näyttämölle, silloin tulee esiin se, mikä vahvistaa näyn, se, mikä on yksi näyn suuri kohde, se yksi pääasiallinen rajapyykki siinä näkyjen linjassa, jonka Jumala on antanut profeettojen kautta kaikkia aikoja varten.” Rooma vahvistaa Jumalan profeetallisen sanan koko näyn, ja tarkemmin sanottuna juuri Rooma on se, jonka varaan koko yhdennentoista luvun rakenne on rakennettu.

When Sister White refers to the final fulfillment of chapter eleven of Daniel and states that “much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated,” she is identifying that the histories of chapter eleven that had already been fulfilled typified the final verses of Daniel chapter eleven. The subject of the final verses of chapter eleven is the king of the north, who there represents modern Rome. Therefore, the histories of Daniel chapter eleven, that are repeated, are histories that represent Rome.

Kun sisar White viittaa Danielin yhdestoista luvun lopulliseen täyttymykseen ja toteaa, että ”suuri osa siitä historiasta, joka on tapahtunut tämän profetian täyttymyksenä, tulee toistumaan”, hän osoittaa, että yhdentoista luvun historialliset tapahtumat, jotka olivat jo täyttyneet, olivat Danielin yhdestoista luvun viimeisten jakeiden esikuvia. Yhdestoista luvun viimeisten jakeiden aiheena on pohjoisen kuningas, joka siinä edustaa nykyaikaista Roomaa. Sen tähden Danielin yhdestoista luvun historiat, jotka toistuvat, ovat historioita, jotka edustavat Roomaa.

In the last six verses of chapter eleven modern Rome (the king of the north), conquers three geographical powers. In verse forty he conquers the king of the south (the former Soviet Union in 1989), the glorious land (the United States at the soon coming Sunday law), and Egypt (the entire world as represented by the United Nations.) In Daniel eleven pagan Rome is represented as conquering three geographical powers in order to capture the then-known world, and then papal Rome is represented as conquering three geographical powers in order to capture the earth.

Yhdennentoista luvun kuudessa viimeisessä jakeessa moderni Rooma (pohjoisen kuningas) valloittaa kolme maantieteellistä valtaa. Jakeessa neljäkymmentä se valloittaa etelän kuninkaan (entisen Neuvostoliiton vuonna 1989), ihanan maan (Yhdysvallat pian voimaan tulevan sunnuntailain aikana) ja Egyptin (koko maailman, jota Yhdistyneet kansakunnat edustavat). Danielin yhdennessätoista luvussa pakanallinen Rooma kuvataan valloittamassa kolme maantieteellistä valtaa saadakseen haltuunsa tuolloin tunnetun maailman, ja sitten paavillinen Rooma kuvataan valloittamassa kolme maantieteellistä valtaa saadakseen maan valtaansa.

Pagan Rome is first mentioned in the chapter in verse fourteen, in order to identify it as the symbol that establishes the vision, but its rise to power is not addressed until verse sixteen. Alexander the Great’s kingdom was divided into four parts in fulfillment of God’s prophetic Word, but those four parts quickly consolidated into two primary antagonists that are identified as either the king of the south or the king of the north in the prophetic narrative that continues to the conclusion of the chapter. In verse fourteen the rising power of Rome is mentioned as the power that would establish the vision, but the subjects that are being addressed are the struggles between the remnants of Alexander’s kingdom as represented by the kings of the north and the south.

Pakanallinen Rooma mainitaan luvussa ensimmäisen kerran jakeessa neljätoista, jotta se tunnistettaisiin näyn vahvistavaksi vertauskuvaksi, mutta sen nousua valtaan ei käsitellä ennen jaetta kuusitoista. Aleksanteri Suuren valtakunta jaettiin neljään osaan Jumalan profeetallisen sanan täyttymykseksi, mutta nämä neljä osaa yhdistyivät pian kahdeksi ensisijaiseksi vastustajaksi, jotka profeetallisessa kertomuksessa, joka jatkuu luvun loppuun saakka, tunnistetaan joko etelän kuninkaaksi tai pohjoisen kuninkaaksi. Jakeessa neljätoista Rooman nouseva valta mainitaan voimana, joka vahvistaisi näyn, mutta käsiteltävinä aiheina ovat Aleksanterin valtakunnan jäännösten väliset taistelut, sellaisina kuin niitä edustavat pohjoisen ja etelän kuninkaat.

In verse fifteen, those two kings are still engaged in their struggle, and the king of the north is prevailing. But in verse sixteen Rome arrives and the verse says, “But he that cometh against him,” meaning that when Rome comes against the northern king who has just been prevailing over the southern king, the king of the north will be unable to stand against Rome. Rome prevails, and in verse sixteen, Rome was also to stand in the glorious land of Judah. In verse seventeen Rome shall “set his face to enter with the strength of his whole kingdom.” He took the northern king who was unable to stand before him, then he took Judah, then he entered into Egypt.

Jakeessa viisitoista nuo kaksi kuningasta ovat yhä kamppailussaan, ja pohjoisen kuningas on voitolla. Mutta jakeessa kuusitoista Rooma saapuu, ja jakeessa sanotaan: ”Mutta se, joka käy hänen kimppuunsa”, mikä merkitsee, että kun Rooma käy sitä pohjoisen kuningasta vastaan, joka juuri on ollut voitolla etelän kuninkaasta, pohjoisen kuningas ei kykene kestämään Roomaa vastaan. Rooma voittaa, ja jakeessa kuusitoista Rooman oli myös määrä asettua Juudan ihanaan maahan. Jakeessa seitsemäntoista Rooma ”kääntää kasvonsa tullakseen koko valtakuntansa voimalla”. Se kukisti pohjoisen kuninkaan, joka ei kyennyt kestämään sen edessä, sitten se otti Juudan, ja sitten se tunkeutui Egyptiin.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. So the king of the north shall come, and cast up a mount, and take the most fenced cities: and the arms of the south shall not withstand, neither his chosen people, neither shall there be any strength to withstand. But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him. Daniel 11:14–17.

> Ja niinä aikoina monet nousevat etelän kuningasta vastaan; myös sinun kansasi väkivaltaiset miehet korottavat itsensä vahvistaakseen näyn, mutta he lankeavat. Ja pohjoisen kuningas tulee ja luo vallin ja ottaa vahvimmat varustetut kaupungit; eivätkä etelän voimat kestä, eivät hänen valiokansansa, eikä ole voimaa kestämään. Mutta se, joka tulee häntä vastaan, tekee oman tahtonsa mukaan, eikä kukaan pysy hänen edessään; ja hän asettuu ihanaan maahan, joka joutuu hävitykseen hänen kätensä kautta. Hän myös suuntaa kasvonsa tullakseen koko valtakuntansa voimalla, ja oikeamieliset hänen kanssaan; niin hän tekee; ja hän antaa hänelle naisten tyttären turmellakseen hänet, mutta tämä ei pysy hänen puolellaan eikä ole hänen omansa. Daniel 11:14–17.

The conquering illustrated in these verses is a fulfillment of Daniel chapter eight.

Näissä jakeissa kuvattu voittaminen on Danielin kahdeksannen luvun täyttymys.

> And out of one of them came forth a little horn, which waxed exceeding great, toward the south, and toward the east, and toward the pleasant land. Daniel 8:9.

> Ja yhdestä niistä kasvoi esiin pieni sarvi, joka tuli ylen suureksi etelää kohti ja itää kohti ja ihanaa maata kohti. Daniel 8:9.

The little horn of verse nine is pagan Rome, and verse nine identifies, in agreement with verses fourteen through seventeen of chapter eleven, that pagan Rome would conquer three geographical entities as it took control of the world. Those entities were the south (Egypt), the east (Syria, the king of the north) and the pleasant land (Judah). The history of verses sixteen and seventeen are typifying the historical three-step conquering of modern Rome in verses forty through forty-three, for as Sister White stated, “Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.”

Jakeen yhdeksän pieni sarvi on pakanallinen Rooma, ja jae yhdeksän osoittaa, sopusoinnussa luvun yksitoista jakeiden neljätoista–seitsemäntoista kanssa, että pakanallinen Rooma tulisi maailman hallinnan ottaessaan valloittamaan kolme maantieteellistä aluetta. Nämä alueet olivat etelä (Egypti), itä (Syyria, pohjoisen kuningas) ja ihana maa (Juuda). Jakeiden kuusitoista ja seitsemäntoista historia esikuvallistaa jakeissa neljäkymmentä–neljäkymmentäkolme kuvatun nykyajan Rooman historiallisen kolmivaiheisen valloituksen, sillä kuten sisar White totesi: ”Suuri osa siitä historiasta, joka on tapahtunut tämän ennustuksen täyttymyksenä, tulee toistumaan.”

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> Vaikka Egypti ei voinut kestää pohjoisen kuninkaan, Antiokhoksen, edessä, ei Antiokhos voinut kestää roomalaisten edessä, jotka nyt tulivat häntä vastaan. Mikään valtakunta ei enää kyennyt vastustamaan tätä nousevaa valtaa. Syyria valloitettiin ja liitettiin Rooman valtakuntaan, kun Pompeius vuonna 65 eKr. riisti Antiokhos Asiaticukselta hänen alueensa ja alensi Syyrian Rooman provinssiksi.

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> “Saman vallan oli määrä myös seistä Pyhässä maassa ja hävittää se. Rooma liittyi liitolla Jumalan kansaan, juutalaisiin, vuonna 162 eKr., mistä ajankohdasta lähtien sillä on huomattava sija profeetallisessa aikataulussa. Se ei kuitenkaan saanut Juudeaa valtansa alaiseksi varsinaisen valloituksen kautta ennen vuotta 63 eKr.; ja silloin seuraavalla tavalla.

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> Kun Pompeius palasi sotaretkeltään Pontoksen kuningasta Mithridatesta vastaan, kaksi kilpailijaa, Hyrcanus ja Aristobulos, taistelivat Juudean kruunusta. Heidän asiansa saatettiin Pompeiuksen ratkaistavaksi, ja tämä huomasi pian Aristobuloksen vaatimusten epäoikeudenmukaisuuden, mutta halusi lykätä asian ratkaisemista siihen saakka, kunnes hänen kauan toivomansa sotaretki Arabiaan olisi päättynyt, luvaten sitten palata ja järjestää heidän asiansa niin kuin näyttäisi oikealta ja kohtuulliselta. Aristobulos, joka käsitti Pompeiuksen todelliset ajatukset, kiirehti takaisin Juudeaan, aseisti alamaisensa ja valmistautui tarmokkaaseen puolustukseen, päättäneenä hinnalla millä hyvänsä säilyttää kruunun, jonka hän ennakoi tulevan tuomituksi toiselle. Pompeius seurasi pakolaista läheltä. Kun hän lähestyi Jerusalemia, Aristobulos, alkaen katua menettelyään, tuli häntä vastaan ja koetti sovittaa asian lupaamalla täydellisen alistumisen ja suuria rahasummia. Pompeius hyväksyi tämän tarjouksen ja lähetti Gabiniuksen sotilasosaston johdossa vastaanottamaan rahat. Mutta kun tuo kenraaliluutnantti saapui Jerusalemiin, hän havaitsi portit suljetuiksi edessään, ja muurien päältä hänelle ilmoitettiin, ettei kaupunki pitäytyisi sopimuksessa.

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> ”Pompeius, jottei häntä tällä tavoin petettäisi rankaisematta, pani Aristobuloksen, jonka hän oli pitänyt luonaan, kahleisiin ja marssi viipymättä koko sotajoukkonsa kanssa Jerusalemia vastaan. Aristobuloksen kannattajat olivat valmiit puolustamaan kaupunkia; Hyrkanoksen kannattajat taas avaamaan portit. Kun jälkimmäiset olivat enemmistönä ja saivat tahtonsa läpi, Pompeius päästettiin vapaasti kaupunkiin. Tämän johdosta Aristobuloksen kannattajat vetäytyivät temppelivuorelle yhtä lujasti päättäneinä puolustamaan sitä paikkaa kuin Pompeius oli päättänyt sen vallata. Kolmen kuukauden kuluttua muuriin oli tehty hyökkäystä varten riittävä aukko, ja paikka vallattiin miekan terällä. Seuranneessa kauheassa verilöylyssä surmattiin kaksitoista tuhatta ihmistä. Oli liikuttava näky, historioitsija huomauttaa, nähdä pappien, jotka olivat sillä hetkellä toimittamassa jumalanpalvelusta, tyynin käsin ja horjumattomin mielin jatkavan tavanomaista palvelustaan, ilmeisen tietämättöminä hurjasta melskeestä, vaikka heidän ympärillään heidän ystäviään annettiin surmattaviksi ja vaikka usein heidän oma verensä sekoittui heidän uhriensa vereen.”

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the ‘glorious land’ in its iron grasp till it had utterly consumed it.

> Saatettuaan sodan päätökseen Pompeius hajotti Jerusalemin muurit, siirsi useita kaupunkeja Juudean hallintovallan alaisuudesta Syyrian alaisuuteen ja määräsi juutalaisille veron. Näin Jerusalem joutui ensi kerran valloituksen kautta sen vallan käsiin, jonka oli määrä pitää ”ihanaa maata” rautaisessa otteessaan, kunnes se oli sen perin pohjin hävittänyt.

> “‘VERSE 17. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him.’

> ”JAE 17. Hän myös suuntaa kasvonsa tullakseen koko valtakuntansa voimalla, ja oikeamieliset ovat hänen kanssaan; näin hän on tekevä; ja hän antaa hänelle naisten tyttären turmellakseen hänet; mutta tämä ei ole pysyvä hänen puolellaan eikä ole oleva hänen omakseen.”

> “Bishop Newton furnishes another reading for this verse, which seems more clearly to express the sense, as follows: ‘He shall also set his face to enter by force the whole kingdom.’ Verse 16 brought us down to the conquest of Syria and Judea by the Romans. Rome had previously conquered Macedon and Thrace. Egypt was now all that remained of the ‘whole kingdom’ of Alexander, not brought into subjection to the Roman power, which power now set its face to enter by force into that country.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–260.

> ”Piispa Newton esittää tälle jakeelle toisen lukutavan, joka näyttää ilmaisevan merkityksen selvemmin, seuraavasti: ’Hän myös kääntää kasvonsa tunkeutuakseen väkivalloin koko valtakuntaan.’ Jae 16 toi meidät Rooman suorittamaan Syyrian ja Juudean valloitukseen asti. Rooma oli aikaisemmin valloittanut Makedonian ja Traakian. Egypti oli nyt ainoa jäljellä oleva osa Aleksanterin ’koko valtakunnasta’, jota ei ollut saatettu Rooman vallan alaisuuteen; tämä valta käänsi nyt kasvonsa tunkeutuakseen väkivalloin siihen maahan.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–260.

We have already noted, more than once in these articles, how verse thirty and thirty-one of Daniel eleven align with verses forty and forty-one, and the history of verses thirty and thirty-one also aligns with the plucking up of three horns.

Olemme jo näissä kirjoituksissa useammin kuin kerran todenneet, kuinka Danielin yhdestoista luvun jakeet kolmekymmentä ja kolmekymmentäyksi vastaavat jakeita neljäkymmentä ja neljäkymmentäyksi, ja jakeiden kolmekymmentä ja kolmekymmentäyksi historia vastaa myös kolmen sarven pois repimistä.

> I considered the horns, and, behold, there came up among them another little horn, before whom there were three of the first horns plucked up by the roots: and, behold, in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things. … And of the ten horns that were in his head, and of the other which came up, and before whom three fell; even of that horn that had eyes, and a mouth that spake very great things, whose look was more stout than his fellows. Daniel 7:8, 20.

> Minä tarkastelin sarvia, ja katso, niiden keskeltä nousi esiin toinen, pieni sarvi, jonka tieltä kolme ensimmäisistä sarvista revittiin juurineen pois; ja katso, tässä sarvessa oli silmät niin kuin ihmisen silmät, ja suu, joka puhui suuria sanoja. … Ja niistä kymmenestä sarvesta, jotka olivat sen päässä, ja siitä toisesta, joka nousi esiin ja jonka tieltä kolme kaatui; siitä samasta sarvesta, jolla oli silmät ja suu, joka puhui ylen suuria sanoja ja jonka näky oli uljaampi kuin sen toverien. Daniel 7:8, 20.

Just as Daniel chapter eight, verse nine, represents the three geographical areas of conquering that established pagan Rome on the throne, so too, the plucking up of the horns (representing the Heruli, Ostrogoths and Vandals) represented the three geographical areas of conquering that established papal Rome on the throne. Both those histories align with verses forty to forty-three of Daniel eleven, and the plucking up of the three horns aligns with the history of verses thirty and thirty-one.

Niin kuin Danielin kirjan kahdeksannen luvun yhdeksäs jae kuvaa niitä kolmea maantieteellistä valloitusaluetta, joiden kautta pakanallinen Rooma asetettiin valtaistuimelle, samoin sarvien poisnyppiminen (jotka edustavat heruleja, ostrogootteja ja vandaaleja) kuvasi niitä kolmea maantieteellistä valloitusaluetta, joiden kautta paavillinen Rooma asetettiin valtaistuimelle. Molemmat nämä historianvaiheet vastaavat Daniel 11:n jakeita 40–43, ja kolmen sarven poisnyppiminen vastaa jakeiden 30 ja 31 historiaa.

> “‘VERSE 8. I considered the horns, and, behold, there came up among them another little horn, before whom there were three of the first horns plucked up by the roots; and, behold, in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things.’

> ”’JAE 8. Minä tarkastelin sarvia, ja katso, niiden keskeltä nousi esiin toinen, pieni sarvi, jonka edestä kolme ensimmäisistä sarvista revittiin juurineen pois; ja katso, tässä sarvessa oli silmät niin kuin ihmisen silmät ja suu, joka puhui suuria sanoja.’”

> “Daniel considered the horns. Indications of a strange movement appeared among them. A little horn (at first little, but afterward more stout than its fellows) thrust itself up among them. It was not content quietly to find a place of its own, and fill it; it must thrust aside some of the others, and usurp their places. Three kingdoms were plucked up before it. This little horn, as we shall have occasion to notice more fully hereafter, was the papacy. The three horns plucked up before it were the Heruli, the Ostrogoths, and the Vandals. And the reason why they were plucked up was because they were opposed to the teaching and claims of the papal hierarchy, and hence to the supremacy in the church of the bishop of Rome.

> Daniel tarkasteli sarvia. Niiden keskellä alkoi näkyä viitteitä oudosta liikkeestä. Pieni sarvi (aluksi pieni, mutta myöhemmin tovereitaan väkevämpi) tunkeutui esiin niiden joukosta. Se ei tyytynyt siihen, että olisi hiljaa löytänyt oman paikkansa ja täyttänyt sen, vaan sen täytyi työntää syrjään joitakuita muista ja anastaa niiden paikat. Kolme valtakuntaa revittiin juurineen sen edestä. Tämä pieni sarvi, kuten myöhemmin saamme aihetta tarkastella täydellisemmin, oli paavikunta. Ne kolme sarvea, jotka revittiin juurineen sen edestä, olivat herulit, ostrogootit ja vandaalit. Ja syy siihen, miksi ne revittiin juurineen, oli se, että ne vastustivat paavillisen hierarkian opetusta ja vaatimuksia sekä siten Rooman piispan yliherruutta kirkossa.

> “And ‘in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things,’ the eyes, a fit emblem of the shrewdness, penetration, cunning, and foresight of the papal hierarchy; and the mouth speaking great things, a fit symbol of the arrogant claims of the bishops of Rome.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 132–134.

> ”Ja ’tässä sarvessa oli silmät niin kuin ihmisen silmät ja suu, joka puhui suuria’; silmät ovat osuva vertauskuva paavillisen hierarkian terävyydelle, läpitunkevuudelle, viekkaudelle ja kaukonäköisyydelle; ja suu, joka puhui suuria, on osuva vertauskuva Rooman piispojen röyhkeille vaatimuksille.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 132–134.

It is Rome that establishes the vision of Bible prophecy, and especially the vision of Daniel chapter eleven. In that chapter much of the prophetic history that had been fulfilled before the Millerite movement was to be repeated in the last six verses of Daniel eleven. The conquering of three geographical obstacles that established both pagan and papal Rome upon the throne is represented in chapter eleven, and those two representations typify the time when modern Rome is again established upon the throne. It is Rome that establishes the vision, and Paul identifies that papal Rome is revealed in its time.

Juuri Rooma vahvistaa raamatullisen profetian näyn, ja erityisesti Danielin kirjan yhdennentoista luvun näyn. Tuossa luvussa suuri osa siitä profeetallisesta historiasta, joka oli täyttynyt ennen milleriläistä liikettä, oli määrä toistua Danielin kirjan 11. luvun kuudessa viimeisessä jakeessa. Kolmen maantieteellisen esteen voittaminen, joka asetti sekä pakanallisen että paavillisen Rooman valtaistuimelle, esitetään 11. luvussa, ja nämä kaksi esitystä ovat esikuvia ajasta, jolloin nykyinen Rooma jälleen asetetaan valtaistuimelle. Rooma vahvistaa näyn, ja Paavali osoittaa, että tuo paavillinen Rooma paljastetaan omana aikanaan.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God. Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things? And now ye know what withholdeth that he might be revealed in his time. 2 Thessalonians 2:3–6.

> Älköön kukaan pettäkö teitä millään tavoin; sillä se päivä ei tule, ennen kuin ensin tapahtuu luopumus ja synnin ihminen ilmestyy, kadotuksen poika, tuo vastustaja, joka korottaa itsensä yli kaiken, mitä jumalaksi tai palvottavaksi kutsutaan, niin että hän asettuu Jumalan temppeliin ja osoittaa olevansa Jumala. Ettekö muista, että minä, vielä ollessani teidän luonanne, sanoin tämän teille? Ja nyt te tiedätte, mikä pidättää, niin että hän vasta ajallansa ilmestyy. 2 Tessalonikalaiskirje 2:3–6.

The papacy took the throne as the fifth kingdom of Bible prophecy in the year 538, and many who consider verse six, would no doubt assume that Paul means that “the Papacy would be revealed in 538.” This may be correct, but it is at minimum a secondary truth of what Paul was identifying. Paul, like all prophets is speaking more about the last days, than his own time period. He was referring to how the papacy would be revealed prophetically, for as a prophet he was in agreement with all the other prophets. Line upon line, those who have not the vision perish, and those who have not the vision, have not the vision because they do not know what establishes the vision. Knowing that Rome establishes the vision is a life-or-death understanding. Paul, in agreement with the other prophets is identifying that what reveals papal Rome, who is the Rome of the last days is “his time.” The prophetic “time” associated with Rome, is what reveals what and who Rome is.

Paavius otti valtaistuimen Raamatun profetian viidentenä valtakuntana vuonna 538, ja monet, jotka tarkastelevat jaetta kuusi, olettaisivat epäilemättä, että Paavali tarkoittaa, että ”paavius paljastettaisiin vuonna 538”. Tämä saattaa olla oikein, mutta se on vähintäänkin toissijainen totuus siihen nähden, mitä Paavali osoitti. Paavali, kuten kaikki profeetat, puhuu enemmän viimeisistä päivistä kuin omasta ajastaan. Hän viittasi siihen, kuinka paavius paljastettaisiin profeetallisesti, sillä profeettana hän oli sopusoinnussa kaikkien muiden profeettojen kanssa. Rivi rivin päälle; ne, joilla ei ole näkyä, hukkuvat, ja ne, joilla ei ole näkyä, ovat sitä vailla siksi, etteivät he tiedä, mikä vahvistaa näyn. Sen tietäminen, että Rooma vahvistaa näyn, on elämän ja kuoleman kysymys. Paavali, sopusoinnussa muiden profeettojen kanssa, osoittaa, että se, mikä paljastaa paavillisen Rooman, joka on viimeisten päivien Rooma, on ”hänen aikansa”. Roomaan liittyvä profeetallinen ”aika” on se, mikä paljastaa, mitä ja kuka Rooma on.

We will continue this study in the next article.

Jatkamme tätä tutkielmaa seuraavassa artikkelissa.

> “The apostle Paul, in his second letter to the Thessalonians, foretold the great apostasy which would result in the establishment of the papal power. He declared that the day of Christ should not come, ‘except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshiped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God.’ And furthermore, the apostle warns his brethren that ‘the mystery of iniquity doth already work.’ 2 Thessalonians 2:3, 4, 7. Even at that early date he saw, creeping into the church, errors that would prepare the way for the development of the papacy.

> Apostoli Paavali ennusti toisessa kirjeessään tessalonikalaisille suuren luopumuksen, jonka seurauksena paavillinen valta tulisi perustetuksi. Hän julisti, ettei Kristuksen päivä tulisi, ”ellei ensin tapahdu luopumus ja ilmesty laittomuuden ihminen, kadotuksen lapsi, tuo vastustaja, joka korottaa itsensä yli kaiken, mitä jumalaksi tai palvottavaksi kutsutaan, niin että hän asettuu Jumalan temppeliin ja osoittaa olevansa Jumala”. Ja lisäksi apostoli varoittaa veljiään, että ”laittomuuden salaisuus on jo vaikuttamassa”. 2. Tessalonikalaiskirje 2:3, 4, 7. Jo tuona varhaisena aikana hän näki kirkkoon hiipivän erehdyksiä, jotka valmistaisivat tietä paaviuden kehitykselle.

> “Little by little, at first in stealth and silence, and then more openly as it increased in strength and gained control of the minds of men, ‘the mystery of iniquity’ carried forward its deceptive and blasphemous work. Almost imperceptibly the customs of heathenism found their way into the Christian church. The spirit of compromise and conformity was restrained for a time by the fierce persecutions which the church endured under paganism. But as persecution ceased, and Christianity entered the courts and palaces of kings, she laid aside the humble simplicity of Christ and His apostles for the pomp and pride of pagan priests and rulers; and in place of the requirements of God, she substituted human theories and traditions. The nominal conversion of Constantine, in the early part of the fourth century, caused great rejoicing; and the world, cloaked with a form of righteousness, walked into the church. Now the work of corruption rapidly progressed. Paganism, while appearing to be vanquished, became the conqueror. Her spirit controlled the church. Her doctrines, ceremonies, and superstitions were incorporated into the faith and worship of the professed followers of Christ.

> ”Vähitellen, aluksi salaa ja äänettömästi ja sitten yhä avoimemmin sen kasvaessa voimassaan ja saadessa vallan ihmisten mielissä, ”laittomuuden salaisuus” vei eteenpäin petollista ja jumalanpilkkaavaa työtään. Lähes huomaamattomasti pakanuuden tavat löysivät tiensä kristilliseen kirkkoon. Myöntyväisyyden ja mukautumisen henki pidätettiin joksikin aikaa niiden ankarien vainojen vuoksi, joita kirkko joutui kestämään pakanallisuuden alaisuudessa. Mutta kun vaino lakkasi ja kristinusko pääsi kuninkaiden hoveihin ja palatseihin, se pani syrjään Kristuksen ja Hänen apostoliensa nöyrän yksinkertaisuuden pakanapappien ja hallitsijain loiston ja ylpeyden tieltä; ja Jumalan vaatimusten sijaan se asetti ihmisten teorioita ja perinnäissääntöjä. Konstantinuksen nimellinen kääntymys neljännen vuosisadan alkupuolella aiheutti suurta riemua; ja maailma, vanhurskauden muotoon verhoutuneena, astui kirkkoon. Nyt turmeluksen työ edistyi nopeasti. Pakanuudesta, vaikka se näytti tulleen kukistetuksi, tuli valloittaja. Sen henki hallitsi kirkkoa. Sen opit, menot ja taikausko liitettiin Kristuksen tunnustautuvien seuraajien uskoon ja jumalanpalvelukseen.”

> “This compromise between paganism and Christianity resulted in the development of ‘the man of sin’ foretold in prophecy as opposing and exalting himself above God. That gigantic system of false religion is a masterpiece of Satan’s power—a monument of his efforts to seat himself upon the throne to rule the earth according to his will.” The Great Controversy, 49, 50.

> ”Tämä pakanuuden ja kristinuskon välinen kompromissi johti siihen, että kehittyi profetiassa ennustettu ’synnin ihminen’, joka asettuu vastustamaan Jumalaa ja korottaa itsensä yli Jumalan. Tuo jättiläismäinen väärän uskonnon järjestelmä on saatanan voiman mestariteos — muistomerkki hänen pyrkimyksistään asettua valtaistuimelle hallitsemaan maata oman tahtonsa mukaan.” Suuri taistelu, 49, 50.

Back to Articles