Article

# Elijah - Number Eleven

Elia – numero yksitoista

The First Mistake

Ensimmäinen erehdys

Author

Jeff Pippenger

Published

October 15, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

The rebellion of Aaron’s golden calf at the beginning of ancient Israel, prophetically aligns with the rebellion of Jeroboam at the beginning of the ten tribes of the northern kingdom of Ephraim. These sacred histories typify the rebellion of Adventism in 1863.

Aaronin kultaisen vasikan kapina muinaisen Israelin alussa on profeetallisesti yhdenmukainen Jerobeamin kapinan kanssa Efraimin pohjoisen valtakunnan kymmenen heimon alussa. Nämä pyhät historiat ovat esikuvia adventismin kapinasta vuonna 1863.

There are of course other witnesses to 1863, but Aaron and king Jeroboam provide witnesses that lay over the top of the history of 1863, and all those histories illustrate the movement of the one hundred and forty-four thousand, which is the Protestant horn, not only during the final days of the sixth kingdom of Bible prophecy, but all the way to the close of probation. Those histories also address the parallel history of the Republican horn in the sixth kingdom.

Tietysti on olemassa muitakin todistajia vuoteen 1863 nähden, mutta Aaron ja kuningas Jerobeam tarjoavat todistajia, jotka asettuvat vuoden 1863 historian päälle, ja kaikki nuo historiat havainnollistavat sadan neljänkymmenenneljän tuhannen liikettä, joka on protestanttinen sarvi, ei ainoastaan Raamatun profetian kuudennen valtakunnan viimeisinä päivinä, vaan aina koetusajan päättymiseen saakka. Nuo historiat käsittelevät myös republikaanisen sarven rinnakkaista historiaa kuudennessa valtakunnassa.

It is generally a very difficult truth for those that believe, that the Seventh-day Adventist church is God’s remnant people at the end of the world. That belief is our first mistake. There is no biblical evidence that the Laodicean church represents the people that are lifted up as an ensign during the Sunday law crisis. Our first mistake is accepting the false premise that this is so. The ensign at the end of the world is made up of those who were cast out by the members of the synagogue of Satan.

Yleisesti ottaen niiden, jotka uskovat, on hyvin vaikea hyväksyä totuutta, että seitsemännen päivän adventistikirkko on Jumalan jäännöskansa maailman lopussa. Tuo uskomus on ensimmäinen erehdyksemme. Raamatullista näyttöä siitä, että Laodikean seurakunta edustaa sitä kansaa, joka kohotetaan lipuksi sunnuntailakikriisin aikana, ei ole. Ensimmäinen erehdyksemme on hyväksyä väärä lähtöoletus, että näin on. Maailman lopun lippu muodostuu niistä, jotka saatanan synagogan jäsenet heittivät ulos.

> And he shall set up an ensign for the nations, and shall assemble the outcasts of Israel, and gather together the dispersed of Judah from the four corners of the earth. Isaiah 11:12.

> Ja hän pystyttää kansoille lipun ja kokoaa Israelin karkotetut sekä kerää yhteen Juudan hajotetut maan neljästä äärestä. Jesaja 11:12.

It is Laodicean Adventists that cast out those that are to be the ensign.

Laodikealaiset adventistit heittävät ulos ne, joiden on määrä olla lippumerkkinä.

> Hear the word of the Lord, ye that tremble at his word; Your brethren that hated you, that cast you out for my name’s sake, said, Let the Lord be glorified: but he shall appear to your joy, and they shall be ashamed. Isaiah 66:5.

> Kuulkaa Herran sana, te, jotka vapistelette hänen sanansa edessä; teidän veljenne, jotka vihaavat teitä, jotka karkottavat teidät minun nimeni tähden, sanovat: ”Olkoon Herra kirkastettu”; mutta hän ilmestyy teidän iloksenne, ja he joutuvat häpeään. Jesaja 66:5.

Those that are the ensign get cast out for the “name” of Christ. The name that produces the hatred is Alpha and Omega, for the principle of Alpha and Omega is what clearly identifies who the Seventh-day Adventist church represents in Bible prophecy. The parable of the ten virgins represents Adventism.

Ne, jotka ovat lippumerkki, heidät heitetään ulos Kristuksen ”nimen” tähden. Nimi, joka synnyttää vihan, on Alfa ja Omega, sillä Alfa ja Omegan periaate yksilöi selvästi sen, ketä seitsemännen päivän adventistikirkko edustaa Raamatun profetiassa. Vertaus kymmenestä neitsyestä edustaa adventismia.

> “The parable of the ten virgins of Matthew 25 also illustrates the experience of the Adventist people.” The Great Controversy, 393.

> ”Myös Matteuksen 25. luvun vertaus kymmenestä neitsyestä kuvaa adventtikansan kokemusta.” Suuri taistelu, 393.

The parable was fulfilled at the beginning of Adventism and it is fulfilled again to the very letter at the end.

Vertaus täyttyi adventismin alkuvaiheessa, ja se täyttyy jälleen loppuvaiheessa kirjaimellisesti jokaista yksityiskohtaa myöten.

> “I am often referred to the parable of the ten virgins, five of whom were wise, and five foolish. This parable has been and will be fulfilled to the very letter, for it has a special application to this time, and, like the third angel’s message, has been fulfilled and will continue to be present truth till the close of time.” Review and Herald, August 19, 1890.

> ”Minua viitataan usein vertaukseen kymmenestä neitsyestä, joista viisi oli ymmärtäväistä ja viisi tyhmää. Tämä vertaus on täyttynyt ja tulee täyttymään aivan kirjaimellisesti, sillä sillä on erityinen sovellus tähän aikaan, ja kuten kolmannen enkelin sanoma, se on täyttynyt ja tulee edelleen olemaan nykyinen totuus ajan loppuun asti.” Review and Herald, August 19, 1890.

The foolish virgins that wake up and recognize they have no oil are the Laodiceans.

Tyhmät neitsyet, jotka heräävät ja huomaavat, ettei heillä ole öljyä, ovat laodikealaiset.

> “The state of the Church represented by the foolish virgins, is also spoken of as the Laodicean state.” Review and Herald, August 19, 1890.

> ”Sen tila, jossa seurakuntaa edustavat tyhmät neitsyet, kuvataan myös laodikealaiseksi tilaksi.” Review and Herald, August 19, 1890.

The struggle of the wise virgins, represented also as the Philadelphian church, is with a church that claims to be Jews, but they are not.

Viisaiden neitsyiden, joita edustaa myös Filadelfian seurakunta, kamppailu kohdistuu seurakuntaan, joka väittää olevansa juutalaisia, mutta ei ole sitä.

> Behold, I will make them of the synagogue of Satan, which say they are Jews, and are not, but do lie; behold, I will make them to come and worship before thy feet, and to know that I have loved thee. Revelation 3:9.

> Katso, minä teen ne, jotka ovat saatanan synagogasta, jotka sanovat olevansa juutalaisia eivätkä ole, vaan valehtelevat—katso, minä saatan heidät tulemaan ja kumartamaan sinun jalkojesi eteen ja ymmärtämään, että minä olen sinua rakastanut. Ilmestys 3:9.

Sister White addresses this verse in the very first publication after the great disappointment.

Sisar White käsittelee tätä jaetta heti ensimmäisessä suuressa pettymyksessä jälkeen julkaistussa kirjoituksessa.

> “You think, that those who worship before the saint’s feet, (Revelation 3:9), will at last be saved. Here I must differ with you; for God shew me that this class were professed Adventists, who had fallen away, and ‘crucified to themselves the Son of God afresh, and put him to an open shame.’ And in the ‘hour of temptation,’ which is yet to come, to show out every one’s true character, they will know that they are forever lost; and overwhelmed with anguish of spirit, they will bow at the saint’s feet.” Word to the Little Flock, 12.

> ”Te ajattelette, että ne, jotka kumartavat pyhien jalkojen juureen, (Ilmestys 3:9), pelastuvat lopulta. Tässä minun täytyy olla teidän kanssanne eri mieltä; sillä Jumala näytti minulle, että tämä joukko oli tunnustavia adventisteja, jotka olivat luopuneet ja ’jälleen ristiinnaulinneet itselleen Jumalan Pojan ja saattaneet hänet julkisen häväistyksen alaiseksi’. Ja ’koetuksen hetkellä’, joka on vielä tuleva, tuomaan ilmi jokaisen todellisen luonteen, he tulevat tietämään, että he ovat ikuisesti kadotetut; ja sielunsa tuskan valtaamina he kumartuvat pyhien jalkojen juureen.” Word to the Little Flock, 12.

In Isaiah chapter five the song of the vineyard, which Christ later employed is mentioned for the first time.

Jesajan viidennessä luvussa mainitaan ensimmäisen kerran viinitarhalaulu, jota Kristus myöhemmin käytti.

> Now will I sing to my wellbeloved a song of my beloved touching his vineyard. My wellbeloved hath a vineyard in a very fruitful hill: And he fenced it, and gathered out the stones thereof, and planted it with the choicest vine, and built a tower in the midst of it, and also made a winepress therein: and he looked that it should bring forth grapes, and it brought forth wild grapes. And now, O inhabitants of Jerusalem, and men of Judah, judge, I pray you, betwixt me and my vineyard. What could have been done more to my vineyard, that I have not done in it? wherefore, when I looked that it should bring forth grapes, brought it forth wild grapes? Isaiah 5:1–4.

> Nyt minä laulan rakkaalleni laulun rakkaastani ja hänen viinitarhastaan. Rakkaallani oli viinitarha erittäin hedelmällisellä kukkulalla. Hän aidasi sen, raivasi siitä kivet, istutti siihen jaloimman viinipuun, rakensi tornin sen keskelle ja hakkuutti siihen myös viinikuurnan. Ja hän odotti, että se tuottaisi rypäleitä, mutta se tuotti villirypäleitä. Ja nyt, Jerusalemin asukkaat ja Juudan miehet, tuomitkaa, pyydän, minun ja viinitarhani välillä. Mitä olisi voitu tehdä enemmän minun viinitarhalleni, mitä minä en olisi tehnyt sille? Miksi se, kun minä odotin sen tuottavan rypäleitä, tuottikin villirypäleitä? Jesaja 5:1–4.

The parable whether in the Old Testament or the New identifies God’s church as being rejected by God for refusing to bring forth the fruits they were raised up to produce. In Isaiah five, at the conclusion of the parable, the punishment of the vineyard is identified, while also promising to lift up an ensign to the nations. Clearly the vineyard is not the ensign.

Vertauskuva, olipa se Vanhassa tai Uudessa testamentissa, osoittaa Jumalan seurakunnan Jumalan hylkäämäksi, koska se kieltäytyi tuottamasta niitä hedelmiä, joita varten se oli herätetty esiin. Jesajan viidennessä luvussa, vertauskuvan päätöksessä, viinitarhan rangaistus ilmaistaan, samalla kun luvataan kohottaa kansoille lippumerkki. On selvää, ettei viinitarha ole tuo lippumerkki.

> Therefore is the anger of the Lord kindled against his people, and he hath stretched forth his hand against them, and hath smitten them: and the hills did tremble, and their carcases were torn in the midst of the streets. For all this his anger is not turned away, but his hand is stretched out still. And he will lift up an ensign to the nations from far, and will hiss unto them from the end of the earth: and, behold, they shall come with speed swiftly. Isaiah 5:25, 26.

> Sentähden Herran viha syttyy hänen kansaansa vastaan, ja hän ojentaa kätensä heitä vastaan ja lyö heitä; niin vuoret vapisevat, ja heidän ruumiinsa ovat revittyinä katujen keskellä. Kaikesta tästä huolimatta hänen vihansa ei ole kääntynyt pois, vaan hänen kätensä on yhä ojennettuna. Ja hän nostaa merkin kansakunnille kaukaa ja viheltää niille maan äärestä; ja katso, ne tulevat nopeasti, kiiruhtaen. Jesaja 5:25, 26.

When Jesus later sang the song as a parable His conclusion was just as decisive.

Kun Jeesus myöhemmin lauloi tämän laulun vertauksena, hänen johtopäätöksensä oli yhtä ratkaiseva.

> Hear another parable: There was a certain householder, which planted a vineyard, and hedged it round about, and digged a winepress in it, and built a tower, and let it out to husbandmen, and went into a far country: And when the time of the fruit drew near, he sent his servants to the husbandmen, that they might receive the fruits of it. And the husbandmen took his servants, and beat one, and killed another, and stoned another. Again, he sent other servants more than the first: and they did unto them likewise. But last of all he sent unto them his son, saying, They will reverence my son. But when the husbandmen saw the son, they said among themselves, This is the heir; come, let us kill him, and let us seize on his inheritance. And they caught him, and cast him out of the vineyard, and slew him. When the lord therefore of the vineyard cometh, what will he do unto those husbandmen? They say unto him, He will miserably destroy those wicked men, and will let out his vineyard unto other husbandmen, which shall render him the fruits in their seasons. Jesus saith unto them, Did ye never read in the scriptures, The stone which the builders rejected, the same is become the head of the corner: this is the Lord’s doing, and it is marvellous in our eyes? Therefore say I unto you, The kingdom of God shall be taken from you, and given to a nation bringing forth the fruits thereof. And whosoever shall fall on this stone shall be broken: but on whomsoever it shall fall, it will grind him to powder. And when the chief priests and Pharisees had heard his parables, they perceived that he spake of them. Matthew 21:33–45.

> Kuulkaa toinen vertaus: Oli eräs isäntä, joka istutti viinitarhan, aidasi sen joka puolelta, kaivoi siihen viinikuurnan ja rakensi tornin; sitten hän vuokrasi sen viinitarhureille ja matkusti pois toiseen maahan. Ja kun hedelmien aika lähestyi, hän lähetti palvelijansa viinitarhureiden luo saadakseen sen hedelmät. Mutta viinitarhurit ottivat hänen palvelijansa, pieksivät yhden, tappoivat toisen ja kivittivät kolmannen. Taas hän lähetti muita palvelijoita, enemmän kuin ensimmäisellä kerralla, ja he tekivät näille samoin. Mutta viimein hän lähetti heidän luokseen poikansa sanoen: He kavahtavat minun poikaani. Mutta kun viinitarhurit näkivät pojan, he sanoivat keskenään: Tämä on perillinen; tulkaa, tappakaamme hänet ja ottakaamme hänen perintönsä haltuumme. Ja he ottivat hänet kiinni, heittivät viinitarhan ulkopuolelle ja tappoivat hänet. Kun siis viinitarhan herra tulee, mitä hän tekee noille viinitarhureille? He sanoivat hänelle: Hän perii nuo pahat miehet surkeasti perikatoon ja vuokraa viinitarhansa toisille viinitarhureille, jotka antavat hänelle hedelmät ajallaan. Jeesus sanoi heille: Ettekö ole koskaan lukeneet kirjoituksista: Se kivi, jonka rakentajat hylkäsivät, on tullut kulmakiveksi; Herralta tämä on tullut, ja se on ihmeellistä meidän silmissämme? Sentähden minä sanon teille: Jumalan valtakunta otetaan teiltä pois ja annetaan kansalle, joka tuottaa sen hedelmät. Ja joka kaatuu tähän kiveen, se ruhjoutuu; mutta jonka päälle se kaatuu, sen se murskaa tomuksi. Ja kun ylipapit ja fariseukset kuulivat hänen vertauksensa, he ymmärsivät, että hän puhui heistä. Matteus 21:33–45.

The Laodicean Seventh-day Adventist church is not the ensign that is lifted up. The vineyard in the last days that has been typified by ancient Israel is the Laodicean Seventh-day Adventist church, but there will be a nation that brings forth the fruit which qualifies as the first fruits, which is what the one hundred and forty-four thousand are.

Laodikealainen seitsemännen päivän adventtikirkko ei ole se lippumerkki, joka kohotetaan. Viimeisten päivien viinitarha, jota muinainen Israel on esikuvallisesti kuvannut, on laodikealainen seitsemännen päivän adventtikirkko, mutta on oleva kansa, joka tuottaa sen hedelmän, joka kelpaa esikoishedelmäksi; juuri sitä ovat ne sataneljäkymmentäneljätuhatta.

> These are they which were not defiled with women; for they are virgins. These are they which follow the Lamb whithersoever he goeth. These were redeemed from among men, being the firstfruits unto God and to the Lamb. Revelation 14:4.

> Nämä ovat ne, jotka eivät ole saastuttaneet itseään naisten kanssa, sillä he ovat neitsyitä. Nämä ovat ne, jotka seuraavat Karitsaa, minne ikinä hän menee. Heidät on lunastettu ihmisten joukosta esikoishedelmäksi Jumalalle ja Karitsalle. Ilmestys 14:4.

As an ensign they will be employed by the Householder to bring in the final harvest. The Laodicean Seventh-day Adventist church is the vineyard who rejected the foundation stone of Moses’ seven times. From that point on it was a progressive descent into greater and greater darkness. The ensign shall be “a root of Jesse.” The root of Jesse, or David represents the very last truth Jesus presented to the quibbling Jews of His history. It is a symbol of the principle of Alpha and Omega, which the unfaithful husbandmen of both ancient and modern Israel refuse to understand.

Viirinä heitä käytetään Huoneenhaltijan toimesta viimeisen sadonkorjuun kokoamiseksi. Laodikean seitsemännen päivän adventtikirkko on se viinitarha, joka hylkäsi Mooseksen seitsemän ajan peruskiven. Siitä lähtien seurasi asteittainen vajoaminen yhä suurempaan pimeyteen. Viirin tulee olla ”Iisain juuri”. Iisain juuri eli Daavid edustaa aivan viimeistä totuutta, jonka Jeesus esitti oman historiansa saivarteleville juutalaisille. Se on Alfa ja Oomega -periaatteen vertauskuva, jota sekä muinaisen että nykyisen Israelin uskottomat viinitarhurit kieltäytyvät ymmärtämästä.

> And in that day there shall be a root of Jesse, which shall stand for an ensign of the people; to it shall the Gentiles seek: and his rest shall be glorious. Isaiah 11:10.

> Sinä päivänä on Iisain juurivesa, joka on kansojen lippumerkkinä; hänen puoleensa pakanakansat kääntyvät, ja hänen lepopaikkansa on oleva kunniaisa. Jesaja 11:10.

Sister White and James White clearly identify that by 1856 the movement had become Laodicea, so when does she identify that it ever accepted the message to the Laodiceans? She never did. Our first mistake is accepting the claim that the Seventh-day Adventist church has been a victorious church as she went through history. It is quite the opposite. If we accept that first mistaken premise, our eyes are closed to prophetic facts that teach otherwise. For instance, Sister White repeatedly identifies that the history of ancient literal Israel illustrates the experience and history of modern spiritual Israel. Often when she references ancient Israel as the example for modern Israel, she simultaneously quotes the apostle Paul’s classic statement of the same fact.

Sisar White ja James White osoittavat selvästi, että vuoteen 1856 mennessä liikkeestä oli tullut Laodikea; milloin hän siis toteaa sen koskaan ottaneen vastaan laodikealaisille annetun sanoman? Ei koskaan. Ensimmäinen erehdyksemme on hyväksyä väite, että seitsemännen päivän adventistikirkko olisi ollut voittava kirkko kulkiessaan historiansa vaiheiden läpi. Asia on täysin päinvastoin. Jos hyväksymme tuon ensimmäisen virheellisen lähtökohdan, silmämme sulkeutuvat profeetallisilta tosiasioilta, jotka opettavat toisin. Esimerkiksi sisar White toteaa toistuvasti, että muinaisen kirjaimellisen Israelin historia kuvaa nykyisen hengellisen Israelin kokemusta ja historiaa. Usein viitatessaan muinaiseen Israeliin nykyisen Israelin esikuvana hän lainaa samalla apostoli Paavalin klassista lausumaa tästä samasta tosiasiasta.

> Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come. 1 Corinthians 10:11.

> Mutta kaikki tämä tapahtui heille esikuvallisesti, ja se on kirjoitettu varoitukseksi meille, joiden osaksi maailman aikojen loppukausi on tullut. 1. Korinttolaiskirje 10:11.

The apostle Paul in verse eleven is summarizing the previous ten verses.

Apostoli Paavali jakeessa yksitoista tiivistää edelliset kymmenen jaetta.

> Moreover, brethren, I would not that ye should be ignorant, how that all our fathers were under the cloud, and all passed through the sea; And were all baptized unto Moses in the cloud and in the sea; And did all eat the same spiritual meat; And did all drink the same spiritual drink: for they drank of that spiritual Rock that followed them: and that Rock was Christ. But with many of them God was not well pleased: for they were overthrown in the wilderness. Now these things were our examples, to the intent we should not lust after evil things, as they also lusted. Neither be ye idolaters, as were some of them; as it is written, The people sat down to eat and drink, and rose up to play. Neither let us commit fornication, as some of them committed, and fell in one day three and twenty thousand. Neither let us tempt Christ, as some of them also tempted, and were destroyed of serpents. Neither murmur ye, as some of them also murmured, and were destroyed of the destroyer. 1 Corinthians 10:1–10.

> Sillä minä en tahdo, veljet, pitää teitä tietämättöminä siitä, että kaikki meidän isämme olivat pilven alla ja kaikki kulkivat meren läpi, ja kaikki saivat kasteen Moosekseen pilvessä ja meressä, ja kaikki söivät samaa hengellistä ruokaa, ja kaikki joivat samaa hengellistä juomaa; sillä he joivat siitä hengellisestä kalliosta, joka seurasi heitä, ja se kallio oli Kristus. Mutta useimpiin heistä Jumala ei mielistynyt, sillä he kaatuivat erämaassa. Mutta nämä tapahtuivat varoittaviksi esikuviksi meille, ettemme himoitsisi pahaa, niin kuin he himoitsivat. Älkääkä olko epäjumalanpalvelijoita niin kuin muutamat heistä, niin kuin kirjoitettu on: ”Kansa istuutui syömään ja juomaan, ja nousi karkeloimaan.” Älkäämmekä harjoittako haureutta, niin kuin muutamat heistä haureutta harjoittivat, ja heitä kaatui yhtenä päivänä kaksikymmentäkolme tuhatta. Älkäämme myöskään kiusatko Kristusta, niin kuin muutamat heistä kiusasivat, ja saivat surmansa käärmeiden kautta. Älkääkä myöskään nurisko, niin kuin muutamat heistä nurisivat, ja saivat surmansa tuhoojan käden kautta. 1. Korinttolaiskirje 10:1–10.

Paul and Sister White do not use ancient Israel as an example of a victorious and righteous people. Quite the opposite. Paul summarizes those first ten verses, in verse eleven, and then in the next verse states the lesson that the history of ancient Israel is to convey to those who will see.

Paavali ja sisar White eivät käytä muinaista Israelia esimerkkinä voittoisasta ja vanhurskaasta kansasta. Päinvastoin. Paavali tiivistää nuo ensimmäiset kymmenen jaetta jakeessa yksitoista ja toteaa sitten seuraavassa jakeessa opetuksen, jonka muinaisen Israelin historian on määrä välittää niille, jotka näkevät.

> Wherefore let him that thinketh he standeth take heed lest he fall. 1 Corinthians 10:12.

> Sentähden katsokoon, ettei se, joka luulee seisovansa, lankea. 1. Korinttolaiskirje 10:12.

Ancient Israel provides an example of a people that were called of God, led of God, fulfilled the prophecies of God and rebelled against God every step of the way, and ultimately crucified the Creator of heaven and earth! Adventists have no problem admitting these facts about ancient Israel, but rarely do they allow the intended warning to break through their Laodicean blindness. They may quote the passages where Sister White identifies the church as the apple of God’s eye, and it is, but God’s love for His people does not throw a cloak over their actual condition. Those who He loves He rebukes and chastens. As much as God’s church is the apple of God’s eye, Jesus very plainly summarized His relationship with that apple, His apple.

Muinainen Israel tarjoaa esimerkin kansasta, joka oli Jumalan kutsuma, Jumalan johtama, täytti Jumalan profetiat ja kapinoi Jumalaa vastaan joka askeleella ja lopulta ristiinnaulitsi taivaan ja maan Luojan! Adventisteilla ei ole vaikeutta myöntää näitä tosiasioita muinaisesta Israelista, mutta harvoin he sallivat tarkoitetun varoituksen murtautua läpi heidän laodikealaisen sokeutensa. He saattavat lainata niitä kohtia, joissa sisar White nimittää seurakuntaa Jumalan silmäteräksi, ja sitä se onkin, mutta Jumalan rakkaus Hänen kansaansa kohtaan ei peitä viitalla heidän todellista tilaansa. Niitä, joita Hän rakastaa, Hän nuhtelee ja kurittaa. Niin suuresti kuin Jumalan seurakunta onkin Jumalan silmäterä, Jeesus esitti hyvin selvästi suhteensa tuohon silmäterään, omaan silmäteräänsä.

> O Jerusalem, Jerusalem, which killest the prophets, and stonest them that are sent unto thee; how often would I have gathered thy children together, as a hen doth gather her brood under her wings, and ye would not! Behold, your house is left unto you desolate: and verily I say unto you, Ye shall not see me, until the time come when ye shall say, Blessed is he that cometh in the name of the Lord. Luke 13:34, 35.

> Jerusalem, Jerusalem, sinä, joka tapat profeetat ja kivität ne, jotka sinun tykösi on lähetetty; kuinka usein olenkaan tahtonut koota sinun lapsesi yhteen, niin kuin kana kokoaa poikueensa siipiensä alle, mutta te ette ole tahtoneet! Katso, teidän huoneenne jää teille autioksi; ja totisesti minä sanon teille: te ette näe minua, ennen kuin tulee aika, jolloin sanotte: Siunattu olkoon hän, joka tulee Herran nimessä. Luuk. 13:34, 35.

The questions should be asked, “Does Jesus truly illustrate the end with the beginning? Does ancient Israel actually illustrate modern Israel?” The problem with ancient Israel throughout their history was that they believed that their heritage proved they were God’s people, and therefore that they could not be anything, but God’s people. That is why in Jeremiah’s day they professed to be the temple of the Lord.

Kysymykset tulisi esittää näin: ”Kuvaako Jeesus todella lopun alun kautta? Kuvaako muinainen Israel todella nykyistä Israelia?” Muinaisen Israelin ongelmana kautta koko sen historian oli se, että he uskoivat perintönsä osoittavan heidän olevan Jumalan kansa ja että he sen vuoksi eivät voineet olla mitään muuta kuin Jumalan kansa. Siksi he Jeremian päivinä tunnustautuivat Herran temppeliksi.

> The word that came to Jeremiah from the Lord, saying, Stand in the gate of the Lord’s house, and proclaim there this word, and say, Hear the word of the Lord, all ye of Judah, that enter in at these gates to worship the Lord. Thus saith the Lord of hosts, the God of Israel, Amend your ways and your doings, and I will cause you to dwell in this place. Trust ye not in lying words, saying, The temple of the Lord, The temple of the Lord, The temple of the Lord, are these. Jeremiah 7:1–4.

> Sana, joka tuli Jeremialle Herralta, kuuluen: Asetu Herran huoneen portille ja julista siellä tämä sana ja sano: Kuulkaa Herran sana, kaikki te Juudan miehet, jotka käytte näistä porteista sisään kumartaaksenne Herraa. Näin sanoo Herra Sebaot, Israelin Jumala: Parantakaa tienne ja tekonne, niin minä annan teidän asua tässä paikassa. Älkää luottako valheen sanoihin, jotka sanovat: Herran temppeli, Herran temppeli, Herran temppeli ovat nämä. Jeremia 7:1–4.

This very same delusion was also emphasized by John the Baptist.

Juuri tätä samaa harhaluuloa korosti myös Johannes Kastaja.

> And were baptized of him in Jordan, confessing their sins. But when he saw many of the Pharisees and Sadducees come to his baptism, he said unto them, O generation of vipers, who hath warned you to flee from the wrath to come? Bring forth therefore fruits meet for repentance: And think not to say within yourselves, We have Abraham to our father: for I say unto you, that God is able of these stones to raise up children unto Abraham. And now also the ax is laid unto the root of the trees: therefore every tree which bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire. Matthew 3:6–10.

> ja he ottivat häneltä kasteen Jordanissa tunnustaen syntinsä. Mutta nähdessään monia fariseuksia ja saddukeuksia tulevan kastettavikseen hän sanoi heille: Te kyykäärmeiden sikiöt, kuka on neuvonut teitä pakenemaan tulevaa vihaa? Tehkää siis parannukseen sopivia hedelmiä. Älkääkä luulko voivanne sanoa mielessänne: Meillä on isänä Abraham; sillä minä sanon teille, että Jumala voi näistä kivistä herättää Abrahamille lapsia. Jo nyt on kirves pantu puitten juurelle; sen tähden jokainen puu, joka ei tee hyvää hedelmää, hakataan maahan ja heitetään tuleen. Matteus 3:6–10.

The very same misguided understanding within Adventism that is symbolized by the expression “The temple of the Lord, are we,” and that we are Abraham’s spiritual “seed” is the primary manifestation of the blindness of Laodicea.

Juuri sama harhautunut käsitys adventismin piirissä, jota symboloi ilmaus ”Herran temppeli olemme me” sekä ajatus, että olemme Abrahamin hengellistä ”siementä”, on Laodikean sokeuden ensisijainen ilmentymä.

> “God sends messengers to tell His people what they must be and do in order to obey His laws of righteousness, which if a man do, he shall also live in them. They are to love God supremely, having no other gods before Him; and they are to love their neighbor as themselves, doing to him as they would wish him to do to them.

> Jumala lähettää sanansaattajia ilmoittamaan kansalleen, mitä heidän täytyy olla ja tehdä voidakseen noudattaa Hänen vanhurskautensa lakeja, jotka jos ihminen täyttää, hän myös saa elää niiden kautta. Heidän tulee rakastaa Jumalaa yli kaiken eikä pitää muita jumalia Hänen rinnallaan; ja heidän tulee rakastaa lähimmäistään niin kuin itseään, tehden hänelle niin kuin he tahtoisivat hänen tekevän heille.

> “Not one tittle of God’s holy law is to be treated lightly or disrespectfully. Those who transgress a ‘Thus saith the Lord,’ stand under the banner of the prince of darkness, in rebellion against their Maker and their Redeemer. They claim the promises given to the obedient, saying, The temple of the Lord, the temple of the Lord are we, while they dishonor God by misrepresenting His character, by doing the very things He has told them not to do. They set up a standard which God has not given. Their example is misleading, their influence corrupting. They are not lights in the world, for they do not follow the principles of righteousness.

> “Jumalan pyhän lain ainoatakaan piirtoa ei tule kohdella kevyesti eikä epäkunnioittavasti. Ne, jotka rikkovat Herran sanan: ’Näin sanoo Herra’, seisovat pimeyden ruhtinaan lipun alla kapinassa Luojaansa ja Lunastajaansa vastaan. He vetoavat kuuliaisille annettuihin lupauksiin sanoen: Herran temppeli, Herran temppeli olemme me, samalla kun he häpäisevät Jumalaa esittämällä väärin Hänen luonteensa, tekemällä juuri niitä asioita, joita Hän on käskenyt heidän olla tekemättä. He pystyttävät mittapuun, jota Jumala ei ole antanut. Heidän esimerkkinsä johtaa harhaan, heidän vaikutuksensa turmelee. He eivät ole maailman valkeuksia, sillä he eivät noudata vanhurskauden periaatteita.”

> “Men cannot show greater treachery toward God than by disregarding the light He sends them. Those who do this mislead the ignorant, for they set up false waymarks. They are continually perverting pure principles. . . .

> “Ihmiset eivät voi osoittaa suurempaa petollisuutta Jumalaa kohtaan kuin jättämällä huomioon ottamatta sen valon, jonka Hän heille lähettää. Ne, jotka näin tekevät, johtavat tietämättömiä harhaan, sillä he pystyttävät vääriä tienviittoja. He vääristelevät lakkaamatta puhtaita periaatteita....”

> “In the words of Holy Writ we are plainly told why desolation came upon the Jewish nation. They had great light, rich blessings, and wonderful prosperity. But they proved unfaithful to their trust. They did not care faithfully for the Lord’s vineyard, or render Him the fruits thereof. They acted as though there were no God, and therefore calamity overtook them.” Manuscript Releases, volume 14, 343–345.

> ”Pyhän Kirjoituksen sanoissa meille sanotaan selvästi, miksi hävitys kohtasi juutalaista kansaa. Heillä oli suuri valo, runsaat siunaukset ja ihmeellinen menestys. Mutta he osoittautuivat uskottomiksi heille uskotussa tehtävässä. He eivät uskollisesti hoitaneet Herran viinitarhaa eivätkä antaneet Hänelle sen hedelmiä. He toimivat ikään kuin Jumalaa ei olisi, ja sen tähden onnettomuus kohtasi heidät.” Manuscript Releases, nide 14, 343–345.

Israel believed that because they had been chosen by God in the beginning of their history, they would always be His chosen people. Worse yet, they also believed that because they were His chosen people He would honor them, in spite of the fact that they refused to honor Him. Prophetically, they were His chosen people, until they were divorced, but they were never the people God had desired them to be. The righteousness of the chosen people is not determined on who they might think they are. Ancient Israel is the primary example of the Seventh-day Adventist church, but when the false premise is accepted that they represent the one hundred and forty-four thousand at the end of the world, the blindness of Laodicea is manifested, as was ancient Israel’s. Adventism believes and teaches that they are the remnant people of God at the end of the world, in spite of the clear evidence to the contrary.

Israel uskoi, että koska Jumala oli valinnut heidät heidän historiansa alussa, he olisivat aina Hänen valittu kansansa. Vielä pahempaa oli, että he uskoivat myös, että koska he olivat Hänen valittu kansansa, Hän kunnioittaisi heitä, huolimatta siitä, että he kieltäytyivät kunnioittamasta Häntä. Profeetallisesti he olivat Hänen valittu kansansa, siihen asti kunnes heidät hylättiin avioerolla, mutta he eivät koskaan olleet se kansa, joksi Jumala oli halunnut heidän tulevan. Valitun kansan vanhurskaus ei määräydy sen perusteella, keitä he saattavat luulla olevansa. Muinainen Israel on seitsemännen päivän adventistikirkon ensisijainen esikuva, mutta kun hyväksytään virheellinen lähtökohta, että he edustavat maailman lopussa niitä sataa neljääkymmentäneljää tuhatta, Laodikean sokeus tulee ilmi, niin kuin muinaisen Israelinkin sokeus tuli. Adventismi uskoo ja opettaa, että he ovat Jumalan jäännöskansa maailman lopussa, huolimatta selvästä todistusaineistosta, joka osoittaa päinvastaista.

The nearer we get to the close of probation the more serious and straight the message to the Laodicean people must become. If that false premise is not set aside for the truth, then the examples of Aaron, Jeroboam and 1863 are hidden under the cloak of tradition and custom. It is too near to the close of probation, to hide under that cloak any longer.

Mitä lähemmäksi koetusajan päättymistä tulemme, sitä vakavammaksi ja suorasukaisemmaksi Laodikean kansalle annettavan sanoman täytyy käydä. Ellei tuota väärää lähtökohtaa syrjäytetä totuuden tieltä, silloin Aaronin, Jerobeamin ja vuoden 1863 esimerkit peittyvät perinteen ja tavan verhon alle. Koetusajan päättyminen on liian lähellä, jotta sen verhon alla voitaisiin enää kauemmin piileskellä.

> And this is the condemnation, that light is come into the world, and men loved darkness rather than light, because their deeds were evil. For every one that doeth evil hateth the light, neither cometh to the light, lest his deeds should be reproved. John 3:19, 20.

> Ja tämä on tuomio: valo on tullut maailmaan, mutta ihmiset rakastivat pimeyttä enemmän kuin valoa, sillä heidän tekonsa olivat pahat. Sillä jokainen, joka tekee pahaa, vihaa valoa eikä tule valoon, ettei hänen tekojansa nuhdeltaisi. Johannes 3:19, 20.

The history of the apostasies of Adventism has been tracked in God’s prophetic Word. It is a prophetic reality. The first proof of this is ancient Israel. Ancient Israel is a history of continued and escalating apostasy, and yet the Bible and Spirit of Prophecy teach that ancient Israel typifies modern Israel. Sad as this is, it has never been more important to understand this truth as at this present time. What is being unsealed with the Revelation of Jesus Christ is the fact that Adventism’s history as the Protestant horn runs parallel with the history of the Republican horn. Both horns provide a second witness for each other, and to refuse to correctly see one of the witnesses, simultaneously prevents the other witness from being recognized.

Adventismin luopumusten historiaa on seurattu Jumalan profeetallisessa sanassa. Se on profeetallinen todellisuus. Ensimmäinen todiste tästä on muinainen Israel. Muinaisen Israelin historia on jatkuvan ja voimistuvan luopumuksen historiaa, ja kuitenkin Raamattu ja Profetian Henki opettavat, että muinainen Israel on esikuva nykyajan Israelista. Niin surullista kuin tämä onkin, tämän totuuden ymmärtäminen ei ole koskaan ollut tärkeämpää kuin juuri nykyhetkellä. Se, mitä Jeesuksen Kristuksen ilmestyksen myötä avataan sineteistään, on se tosiasia, että adventismin historia protestanttisena sarvena kulkee rinnakkain republikaanisen sarven historian kanssa. Molemmat sarvet tarjoavat toisilleen toisen todistajan, ja kieltäytyminen näkemästä oikein toista todistajista estää samalla toisenkin todistajan tunnistamisen.

The lines of Aaron, Jeroboam and 1863 identify the beginning of modern spiritual Israel, and in so doing they also identify the beginning of the Republican horn. The third angel’s message is a warning against receiving the mark of the beast. It is the United States that first passes a Sunday law and then forces the entire world to do the same.

Aaronin, Jerobeamin ja vuoden 1863 linjat osoittavat nykyajan hengellisen Israelin alun, ja samalla ne osoittavat myös republikaanisen sarven alun. Kolmannen enkelin sanoma on varoitus pedon merkin vastaanottamista vastaan. Yhdysvallat säätää ensimmäisenä sunnuntailain ja pakottaa sitten koko maailman tekemään samoin.

> “Foreign nations will follow the example of the United States. Though she leads out, yet the same crisis will come upon our people in all parts of the world.” Testimonies, volume 6, 395.

> ”Vieras kansat seuraavat Yhdysvaltain esimerkkiä. Vaikka se kulkee edellä, sama kriisi kohtaa kuitenkin meidän kansaamme kaikkialla maailmassa.” Testimonies, osa 6, 395.

The prophetic truths connected with the Sunday law crisis cannot be separated from the work of the United States. The earth beast of Revelation thirteen is the sixth kingdom of Bible prophecy, that reigns for seventy prophetic years according to Isaiah twenty-three. It is the earth beast that has two horns. The truths associated with the relationship of those two horns are now being unsealed, but only to those who choose to understand that Jesus accomplishes the unsealing of the Revelation of Jesus Christ by employing the beginning of a thing to illustrate the end of a thing.

Sunnuntailakikriisiin liittyviä profeetallisia totuuksia ei voida erottaa Yhdysvaltojen toiminnasta. Ilmestyskirjan kolmantenatoista luvussa kuvattu maapeto on Raamatun profetian kuudes valtakunta, joka hallitsee seitsemänkymmentä profeetallista vuotta Jesajan kahdenkymmenennenkolmannen luvun mukaan. Maapeto on se, jolla on kaksi sarvea. Näiden kahden sarven keskinäiseen suhteeseen liittyvät totuudet avautuvat nyt sineteistään, mutta ainoastaan niille, jotka päättävät ymmärtää, että Jeesus toteuttaa Jeesuksen Kristuksen ilmestyksen avaamisen sineteistään käyttämällä jonkin asian alkua havainnollistamaan jonkin asian loppua.

The United States began as the sixth kingdom of Bible prophecy in 1798, and over the next sixty-five years, the two horns that would go through history together were placed into a setting that could be recognized, but only by those who are willing to see. The sixty-five years that are set forth in Isaiah chapter seven, began in 742 BC and ended in 677 BC. From 1798 until 1863 those years were repeated. Those sixty-five years identify a process of crisis in both horns.

Yhdysvallat alkoi Raamatun profetian kuudentena valtakuntana vuonna 1798, ja seuraavien kuudenkymmenenviiden vuoden aikana ne kaksi sarvea, jotka kulkisivat yhdessä läpi historian, asetettiin sellaiseen kehykseen, että ne voitiin tunnistaa, mutta vain niiden toimesta, jotka ovat halukkaita näkemään. Ne kuusikymmentäviisi vuotta, jotka esitetään Jesajan kirjan 7. luvussa, alkoivat vuonna 742 eKr. ja päättyivät vuonna 677 eKr. Vuosien 1798 ja 1863 välillä nuo vuodet toistuivat. Nuo kuusikymmentäviisi vuotta osoittavat kriisiprosessin kummassakin sarvessa.

By 1863, the beginning period of the prophetic “days of one king” of Isaiah twenty-three had concluded, and in so doing it established the prophetic waymarks of the ending period of “the days of one king.” The ending of Isaiah twenty-three’s symbolic seventy is illustrated by the first sixty-five years. 1863 until the time of the end in 1989, is the period of the Laodicean Adventist church, that began from the Millerite movement and ends at the movement of the one hundred and forty-four thousand. In order to understand the period at the end, we must understand the period at the beginning. Adventism cannot do this, for its beginning is marked by its rejection of the oath of Moses, which identifies the very sixty-five years which represents Adventism’s and the United States’ beginning and ending.

Vuoteen 1863 mennessä Jesajan kahdenkymmenennenkolmannen luvun profeetallisten ”yhden kuninkaan päivien” alkukausi oli päättynyt, ja siten se vahvisti ”yhden kuninkaan päivien” päätöskauden profeetalliset tienviitat. Jesajan kahdennenkymmenennenkolmannen luvun vertauskuvallisen seitsemänkymmenen päättyminen havainnollistetaan ensimmäisillä kuudellakymmenelläviidellä vuodella. Vuodesta 1863 aina lopun aikaan vuonna 1989 ulottuva ajanjakso on Laodikean adventtikirkon ajanjakso, joka alkoi milleriläisestä liikkeestä ja päättyy sadanneljänenkymmenennenneljännentuhannen liikkeeseen. Jotta voisimme ymmärtää lopun ajan ajanjakson, meidän on ymmärrettävä alun ajanjakso. Adventismi ei voi tehdä tätä, sillä sen alku on merkitty sen Mooseksen valan hylkäämisellä, mikä yksilöi juuri ne kuusikymmentäviisi vuotta, jotka edustavat adventismin ja Yhdysvaltojen alkua ja loppua.

For this reason, and this is a reason of high importance, this article has attempted to establish one prophetic fact that is now being unsealed by the Lion of the tribe of Judah. The fact is that if you are unwilling to recognize that the Seventh-day Adventist church has always been in the Laodicean condition, then you are logically unable to rightly divide the history of Adventism, and without rightly dividing the history of Adventism you are incapable of rightly identifying the horn of Republicanism.

Tästä syystä — ja tämä on erittäin merkittävä syy — tämä artikkeli on pyrkinyt vahvistamaan erään profeetallisen tosiasian, jota Juudan heimon Leijona parhaillaan avaa sineteistään. Tämä tosiasia on se, että jos et ole halukas tunnustamaan, että seitsemännen päivän adventistikirkko on aina ollut Laodikean tilassa, et loogisesti kykene oikein erottamaan adventismin historiaa, ja ilman adventismin historian oikeaa erottamista et kykene oikein tunnistamaan republikaanisuuden sarvea.

> For if after they have escaped the pollutions of the world through the knowledge of the Lord and Saviour Jesus Christ, they are again entangled therein, and overcome, the latter end is worse with them than the beginning. For it had been better for them not to have known the way of righteousness, than, after they have known it, to turn from the holy commandment delivered unto them. But it is happened unto them according to the true proverb, The dog is turned to his own vomit again; and the sow that was washed to her wallowing in the mire. 2 Peter 2:20–22.

> Sillä jos he, päästyään maailman saastutuksia pakoon Herran ja Vapahtajan Jeesuksen Kristuksen tuntemisen kautta, taas niihin kietoutuvat ja tulevat voitetuiksi, on heidän viimeinen tilansa pahempi kuin ensimmäinen. Sillä parempi olisi heille ollut, etteivät he olisi oppineet tuntemaan vanhurskauden tietä, kuin että he sen tunnettuaan kääntyvät pois heille annetusta pyhästä käskystä. Mutta heille on tapahtunut, niin kuin tosi sananlasku sanoo: Koira palaa omaan oksennukseensa, ja pesty emakko rypee rapakossa. 2 Piet. 2:20–22.

Back to Articles