Article

# The Book of Daniel - Number Fifty-Four

Danielin kirja – numero viisikymmentäneljä

Unveiling the Last Days: Daniel’s Quest for Understanding

Viimeisten päivien paljastaminen: Danielin pyrkimys ymmärtää

Author

Jeff Pippenger

Published

January 18, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We ended a recent article with a passage from Prophets and Kings, where Sister White identified that Daniel was seeking to “understand the relation sustained by the seventy years’ captivity, as foretold through Jeremiah, to the twenty-three hundred years that in vision he heard the heavenly visitant declare should elapse before the cleansing of God’s sanctuary.”

Päätimme erään äskettäisen artikkelin kohtaan teoksesta Prophets and Kings, jossa sisar White osoitti, että Daniel pyrki ”ymmärtämään Jeremian ennustaman seitsemänkymmenen vuoden vankeuden suhteen niihin kahteentuhanteen kolmeensataan vuoteen, joiden hän näyssä kuuli taivaallisen sanansaattajan ilmoittavan kuluvan ennen Jumalan pyhäkön puhdistamista”.

> “Through another vision further light was thrown upon the events of the future; and it was at the close of this vision that Daniel heard ‘one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision?’ Daniel 8:13. The answer that was given, ‘Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed’ (verse 14), filled him with perplexity. Earnestly he sought for the meaning of the vision. He could not understand the relation sustained by the seventy years’ captivity, as foretold through Jeremiah, to the twenty-three hundred years that in vision he heard the heavenly visitant declare should elapse before the cleansing of God’s sanctuary. The angel Gabriel gave him a partial interpretation; yet when the prophet heard the words, ‘The vision … shall be for many days,’ he fainted away. ‘I Daniel fainted,’ he records of his experience, ‘and was sick certain days; afterward I rose up, and did the king’s business; and I was astonished at the vision, but none understood it.’ Verses 26, 27.” Prophets and Kings, 553, 554.

> ”Toisen näyn kautta tulevaisuuden tapahtumiin lankesi lisää valoa; ja juuri tämän näyn päättyessä Daniel kuuli, kuinka ’yksi pyhä puhui, ja toinen pyhä sanoi sille pyhälle, joka puhui: Kuinka kauan kestää tämä näky?’ Daniel 8:13. Vastaus, joka annettiin, ’Kaksituhatta kolmesataa iltaa ja aamua; sitten pyhäkkö asetetaan jälleen oikeuteensa’ (jae 14), täytti hänet hämmennyksellä. Hartaasti hän etsi näyn merkitystä. Hän ei voinut ymmärtää, mikä yhteys Jeremian kautta ennustetulla seitsemänkymmenen vuoden vankeudella oli niihin kahteentuhanteen kolmeensataan vuoteen, joiden taivaallinen sanansaattaja näyssä ilmoitti kuluvan ennen Jumalan pyhäkön puhdistamista. Enkeli Gabriel antoi hänelle osittaisen selityksen; mutta kun profeetta kuuli sanat: ’Näky … tarkoittaa kaukaista aikaa’, hän vaipui tiedottomaksi. ’Minä, Daniel, nääntyin’, hän kirjoittaa kokemuksestaan, ’ja olin sairas jonkin aikaa; sitten minä nousin ja toimitin kuninkaan tehtäviä; ja minä olin hämmästynyt näystä, eikä kukaan sitä ymmärtänyt.’ Jakeet 26, 27.” Profeetat ja kuninkaat, 553, 554.

The Millerites never arrived to a complete understanding of the foundational message they proclaimed. When the time arrived that the Lion of the tribe of Judah sought to provide more information upon the “seven times,” they transitioned into the Laodicean experience, and seven years later rejected the light of the “seven times” altogether. They never saw the full relationship of the seventy years and the twenty-three hundred years, which Daniel had earnestly sought to understand. Daniel represents God’s people of the last days.

Milleriläiset eivät koskaan päässeet täydelliseen ymmärrykseen siitä perustavanlaatuisesta sanomasta, jota he julistivat. Kun tuli aika, jolloin Juudan sukukunnan Leijona pyrki antamaan lisää valoa ”seitsemästä ajasta”, he siirtyivät laodikealaiseen kokemukseen ja seitsemän vuotta myöhemmin hylkäsivät ”seitsemän ajan” valon kokonaan. He eivät koskaan nähneet sitä täyttä yhteyttä, joka oli seitsemänkymmenen vuoden ja kahdentuhannen kolmensadan vuoden välillä ja jota Daniel oli hartaasti pyrkinyt ymmärtämään. Daniel edustaa Jumalan viimeisten päivien kansaa.

The land enjoying its sabbaths is the part of the covenant that was given to ancient Israel that included the light of the resting of the land every seventh year. That covenant included the cycle of seven years repeating seven times. It included the release and restoration of property and slaves at the conclusion ending of the seven cycles of seven years (forty-nine years) during the celebration known as the jubilee. The Jews were disobedient to those covenant principles, and 2 Chronicles identified that the seventy years of captivity, spoken of by Jeremiah the prophet, represented a prior four hundred and ninety years of rebellion. In four hundred and ninety years, if ancient Israel had obeyed the directions within the covenant as set forth in Leviticus twenty-five, there would have been a total of seventy of those years in which the land rested. A biblical year is three hundred and sixty days, and three hundred and sixty days multiplied by seven (“seven times”) equals twenty-five hundred and twenty days.

Maan nauttimat sapatit ovat se osa liitosta, joka annettiin muinaiselle Israelille ja johon sisältyi valo maan lepäämisestä joka seitsemäs vuosi. Tuo liitto sisälsi seitsemän vuoden jakson, joka toistui seitsemän kertaa. Siihen sisältyi omaisuuden ja orjien vapauttaminen ja palauttaminen seitsemän seitsemänvuotiskauden (neljäkymmentäyhdeksän vuoden) päättyessä juhlan aikana, joka tunnetaan riemuvuotena. Juutalaiset olivat tottelemattomia noille liiton periaatteille, ja 2. Aikakirja osoitti, että ne seitsemänkymmentä vuotta vankeutta, joista profeetta Jeremia puhui, edustivat aiempaa neljääsataayhdeksääkymmentä vuotta kapinaa. Neljänsadan yhdeksänkymmenen vuoden aikana, jos muinainen Israel olisi totellut liitossa annettuja määräyksiä, sellaisina kuin ne on esitetty 3. Mooseksen kirjassa 25, olisi ollut yhteensä seitsemänkymmentä sellaista vuotta, jolloin maa lepäsi. Raamatullinen vuosi on kolmesataakuusikymmentä päivää, ja kolmesataakuusikymmentä päivää kerrottuna seitsemällä (”seitsemän aikaa”) on kaksituhattaviisisataakaksikymmentä päivää.

The seventy years is absolutely connected to the land resting, which is absolutely connected with the “seven times.” Daniel was seeking to “understand the relation” of “the seventy years’ captivity,” “to the twenty-three hundred years” “before the cleansing of God’s sanctuary.” He was therefore seeking to understand the relation of the “chazon” vision and the “mareh” vision. It is impossible to understand that relation, without acknowledging the resting of the land in Leviticus twenty-five and twenty-six with the captivity of seventy years spoken of by Jeremiah. If you do not believe the “seven times” represents a prophetic period of twenty-five hundred and twenty years, you remove yourself from being those represented by Daniel in the last days. The Millerites believed the “seven times” was a time prophecy, but Adventism no longer does.

Seitsemänkymmentä vuotta liittyy ehdottomasti maan lepoon, joka puolestaan liittyy ehdottomasti ”seitsemään aikaan”. Daniel pyrki ”ymmärtämään suhteen” ”seitsemänkymmenen vuoden vankeuden” ja ”kahdentuhannen kolmensadan vuoden” välillä ”ennen Jumalan pyhäkön puhdistamista”. Hän pyrki siis ymmärtämään ”chazon”-näyn ja ”mareh”-näyn välisen suhteen. Tuota suhdetta on mahdotonta ymmärtää tunnustamatta 3. Mooseksen kirjan kahdessa- ja kuudennessakymmenennessä luvussa mainittua maan lepoa yhdessä Jeremian puhuman seitsemänkymmenen vuoden vankeuden kanssa. Jos et usko, että ”seitsemän aikaa” edustaa kahdentuhannen viidensadan kahdenkymmenen vuoden profeetallista ajanjaksoa, asetat itsesi niiden ulkopuolelle, joita Daniel edustaa viimeisinä päivinä. Milleriläiset uskoivat, että ”seitsemän aikaa” oli aikaprofetia, mutta adventismi ei enää usko niin.

Daniel, as with all prophets, illustrates God’s people at the end of the world, and Sister White’s comments on his desire to understand the relationship between the seventy years (the “seven times”) and the twenty-three hundred years, represents the desire which God’s people of the last days are to possess. As has been stated in previous articles, there are no truths represented upon the 1843 and 1850 charts, that are not directly supported (repeatedly) in the writings of Sister White.

Daniel, kuten kaikki profeetat, kuvaa Jumalan kansaa maailman lopulla, ja sisar Whiten huomautukset hänen halustaan ymmärtää seitsemänkymmenen vuoden (”seitsemän ajan”) ja kahdentuhannen kolmensadan vuoden välinen suhde edustavat sitä halua, joka Jumalan viimeisten päivien kansalla tulee olla. Kuten edellisissä artikkeleissa on todettu, vuosien 1843 ja 1850 kartoissa ei esitetä mitään totuuksia, joille ei olisi suoraa tukea (toistuvasti) sisar Whiten kirjoituksissa.

Miller’s jewels will shine ten times brighter in the Midnight Cry of the last days, and in doing so, the jewels represent the final test for the virgins of Adventism. Those jewels are the foundational truths represented on Habakkuk’s tables, and the jewels in the casket which were placed upon a table in the middle of Miller’s room. The foundational test is the final test, but so too, is the authority of the Spirit of Prophecy. To reject the foundational truths, which were typified as jewels in Miller’s dream is to simultaneously reject the Spirit of Prophecy.

Millerin jalokivet loistavat viimeisten päivien keskiyön huudossa kymmenen kertaa kirkkaammin, ja siten jalokivet edustavat adventismin neitsyiden lopullista koetusta. Nuo jalokivet ovat Habakukin tauluihin kuvattuja perustotuuksia sekä rasian jalokiviä, jotka oli asetettu pöydälle Millerin huoneen keskelle. Perustava koetus on lopullinen koetus, mutta niin on myös Profetian Hengen auktoriteetti. Hylätä perustotuudet, jotka Millerin unessa esikuvattiin jalokivinä, merkitsee samalla Profetian Hengen hylkäämistä.

> “The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony. He will bring in spurious visions to mislead, and will mingle the false with the true, and so disgust people that they will regard everything that bears the name of visions as a species of fanaticism; but honest souls, by contrasting false and true, will be enabled to distinguish between them.” Selected Messages, volume 2, 78.

> ”Saatanan aivan viimeinen petos on oleva tehdä Jumalan Hengen todistus vaikutuksettomaksi. ’Missä ei ole näkyä, siellä kansa käy hillittömäksi’ (Sananlaskut 29:18). Saatana tulee toimimaan ovelasti, eri tavoin ja erilaisten välikappaleiden kautta, horjuttaakseen Jumalan jäännöskansan luottamusta todelliseen todistukseen. Hän tuo esiin vääriä näkyjä johtaakseen harhaan, ja sekoittaa valheen totuuteen, niin että ihmiset vastenmielistyvät ja pitävät kaikkea sitä, mikä kantaa näkyjen nimeä, jonkinlaisena kiihkoiluna; mutta vilpittömät sielut kykenevät, asettamalla väärän ja oikean rinnakkain, erottamaan ne toisistaan.” Selected Messages, osa 2, 78.

We are now addressing the increase of knowledge that occurred in the history of the Millerites from 1798, until 1844, but we are identifying that even though the Millerites were correct in their prophetic applications, they were limited by the history where they were raised up. We are now in the last days, and in the final generation (the fourth) of Adventism. In this period of time, Adventism has been so indoctrinated with traditions and customs (counterfeit jewels) that it no longer knows what the foundational truths were. Not knowing what those truths are prevents Adventism from understanding the significance of those truths, and makes meaningless the repeated commands to protect and preserve those truths.

Käsittelemme nyt tiedon lisääntymistä, joka tapahtui milleriläisten historiassa vuodesta 1798 vuoteen 1844, mutta toteamme, että vaikka milleriläiset olivat oikeassa profeetallisissa sovelluksissaan, heitä rajoitti se historiallinen aika, jossa heidät herätettiin esiin. Elämme nyt viimeisinä päivinä ja adventismin viimeisessä sukupolvessa (neljännessä). Tänä ajanjaksona adventismia on niin perusteellisesti indoktrinoitu perinnäissäännöillä ja tavoilla (väärennetyillä jalokivillä), ettei se enää tiedä, mitkä perustavat totuudet olivat. Se, ettei adventismi tunne noita totuuksia, estää sitä ymmärtämästä niiden merkitystä ja tekee merkityksettömiksi toistuvat käskyt suojella ja säilyttää nuo totuudet.

Before we proceed further into Gabriel’s interpretation of the vision of the Ulai River, we will address a few relevant points connected with the foundational truths and the authority of the Spirit of Prophecy. The modern theologians argue that the following passage identifies that the longest time prophecy in the Bible is the twenty-three hundred years.

Ennen kuin etenemme pidemmälle Gabrielin tulkintaan Ulaijoen näystä, käsittelemme muutamia asiaankuuluvia seikkoja, jotka liittyvät perustavanlaatuisiin totuuksiin ja Profetian Hengen auktoriteettiin. Nykyaikaiset teologit väittävät, että seuraava katkelma osoittaa, että Raamatun pisin aikaprofetia on kaksituhattakolmesataa vuotta.

> “The experience of the disciples who preached the ‘gospel of the kingdom’ at the first advent of Christ, had its counterpart in the experience of those who proclaimed the message of His second advent. As the disciples went out preaching, ‘The time is fulfilled, the kingdom of God is at hand,’ so Miller and his associates proclaimed that the longest and last prophetic period brought to view in the Bible was about to expire, that the judgment was at hand, and the everlasting kingdom was to be ushered in. The preaching of the disciples in regard to time was based on the seventy weeks of Daniel 9. The message given by Miller and his associates announced the termination of the 2300 days of Daniel 8:14, of which the seventy weeks form a part. The preaching of each was based upon the fulfillment of a different portion of the same great prophetic period.

> Kristuksen ensimmäisen tulemuksen yhteydessä ”valtakunnan evankeliumia” saarnanneiden opetuslasten kokemuksella oli vastineensa niiden kokemuksessa, jotka julistivat sanomaa Hänen toisesta tulemuksestaan. Niin kuin opetuslapset lähtivät saarnaamaan: ”Aika on täyttynyt, ja Jumalan valtakunta on tullut lähelle”, samoin Miller ja hänen työtoverinsa julistivat, että Raamatussa esiin tuotu pisin ja viimeinen profeetallinen ajanjakso oli päättymäisillään, että tuomio oli lähellä ja että iankaikkinen valtakunta oli tekevä tuloaan. Opetuslasten ajanlaskuun liittyvä saarna perustui Danielin kirjan 9. luvun seitsemäänkymmeneen vuosiviikkoon. Millerin ja hänen työtoveriensa antama sanoma ilmoitti Danielin kirjan 8:14:n 2300 päivän päättymisestä, joista seitsemänkymmentä viikkoa muodostaa osan. Kummankin saarna perustui saman suuren profeetallisen ajanjakson eri osan täyttymiseen.

> “Like the first disciples, William Miller and his associates did not, themselves, fully comprehend the import of the message which they bore. Errors that had been long established in the church prevented them from arriving at a correct interpretation of an important point in the prophecy. Therefore, though they proclaimed the message which God had committed to them to be given to the world, yet through a misapprehension of its meaning they suffered disappointment.” The Great Controversy, 351.

> ”Ensimmäisten opetuslasten tavoin William Miller ja hänen työtoverinsa eivät itsekään täysin käsittäneet sen sanoman merkitystä, jota he kantoivat. Kirkossa jo kauan vallinneet erehdykset estivät heitä pääsemästä profetian erään tärkeän kohdan oikeaan tulkintaan. Sen tähden, vaikka he julistivat sen sanoman, jonka Jumala oli uskonut heidän annettavakseen maailmalle, he kuitenkin kärsivät pettymyksen sen merkityksen väärin käsittämisen vuoksi.” The Great Controversy, 351.

The passage says that, “Miller and his associates proclaimed that the longest and last prophetic period brought to view in the Bible was about to expire,” and the theologians claim that the longest and last prophetic period is the twenty-three hundred years. They further claim that this is what Sister White is identifying in the passage, for she, they claim, is directly addressing the period of twenty-three hundred years. They are blind to any relationship of the seventy years and the period of twenty-three hundred years. They are blind to the light Daniel was seeking to understand.

Tekstissä sanotaan, että ”Miller ja hänen työtoverinsa julistivat, että pisin ja viimeinen Raamatussa esiin tuotava profeetallinen ajanjakso oli juuri päättymäisillään”, ja teologit väittävät, että pisin ja viimeinen profeetallinen ajanjakso on kaksituhattakolmesataa vuotta. He väittävät edelleen, että juuri tämän sisar White yksilöi kyseisessä tekstikohdassa, sillä heidän mukaansa hän käsittelee siinä suoraan kaksituhattakolmensadan vuoden ajanjaksoa. He ovat sokeita seitsemänkymmenen vuoden ja kaksituhattakolmensadan vuoden ajanjakson väliselle suhteelle. He ovat sokeita sille valolle, jota Daniel pyrki ymmärtämään.

Ellen White was a Millerite, and she knew the messages that had been placed upon the 1843 pioneer chart, and upon the 1850 pioneer chart that was published by F. D. Nichols. The 1850 chart, which was produced by Nichols, was prepared in Nichol’s home at the very time when James and Ellen White were living with Nichols. The longest prophetic period in the Bible, that is represented upon both of those charts, is not the twenty-three hundred years, it is the “seven times,” of Leviticus twenty-six.

Ellen White oli milleriläinen, ja hän tunsi ne sanomat, jotka oli sijoitettu vuoden 1843 pioneerikarttaan sekä vuoden 1850 pioneerikarttaan, jonka julkaisi F. D. Nichols. Vuoden 1850 kartta, jonka Nichols laati, valmistettiin Nicholsin kodissa juuri siihen aikaan, jolloin James ja Ellen White asuivat Nicholsin luona. Raamatun pisin profeetallinen ajanjakso, joka on esitetty kummassakin näistä kartoista, ei ole kaksituhattakolmesataa vuotta, vaan 3. Mooseksen kirjan 26. luvun ”seitsemän aikaa”.

To claim that the previous passage is an inspired identification of the twenty-three hundred years as the longest and last prophetic period is to make Sister White’s writings contradict themselves. If she believed what the theologians claim about this passage, then what does it mean when she endorses the charts that uphold the “seven times?”

Väittää, että edellinen katkelma on innoitettu samaistus kahdestatuhannestakolmestasadasta vuodesta pisimpänä ja viimeisenä profeetallisena ajanjaksona, merkitsee sitä, että sisar Whiten kirjoitukset saatetaan ristiriitaan itsensä kanssa. Jos hän uskoi sen, mitä teologit tästä katkelmasta väittävät, mitä silloin tarkoittaa se, että hän hyväksyy ne kartat, jotka tukevat ”seitsemää aikaa”?

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> ”Minulle on näytetty, että vuoden 1843 taulukko oli Herran käden ohjaama ja ettei sitä tullut muuttaa; että luvut olivat sellaiset kuin Hän tahtoi niiden olevan; että Hänen kätensä oli niiden yllä ja peitti erään virheen joissakin luvuissa, niin ettei kukaan voinut sitä nähdä, ennen kuin Hänen kätensä poistettiin.” Early Writings, 74.

Those who wish to uphold their traditions and fables might argue that on the 1843 chart, the Lord held his hand over the error of the “seven times,” until he removed his hand at a later date. The problem with that premise is that Sister White identified when the Lord removed his hand from the figures, His hand was removed before October 22, 1844, just after the first disappointment. In her testimony of that event, she identifies the mistake that was corrected, and it is clear that the mistake was not the “seven times.”

Ne, jotka haluavat pitää kiinni perinnäissäännöistään ja taruistaan, saattavat väittää, että vuoden 1843 kartalla Herra piti kätensä “seitsemän ajan” virheen yllä, kunnes Hän myöhempänä ajankohtana poisti kätensä. Tämän oletuksen ongelma on siinä, että sisar White ilmoitti, milloin Herra poisti kätensä luvuista: Hänen kätensä poistettiin ennen 22. lokakuuta 1844, juuri ensimmäisen pettymyksen jälkeen. Todistuksessaan tuosta tapahtumasta hän osoittaa, mikä erehdys korjattiin, ja on selvää, ettei tuo erehdys ollut “seitsemän aikaa”.

> “Those faithful, disappointed ones, who could not understand why their Lord did not come, were not left in darkness. Again they were led to their Bibles to search the prophetic periods. The hand of the Lord was removed from the figures, and the mistake was explained. They saw that the prophetic periods reached to 1844, and that the same evidence which they had presented to show that the prophetic periods closed in 1843, proved that they would terminate in 1844.” Early Writings, 237.

> ”Niitä uskollisia, pettyneitä, jotka eivät voineet ymmärtää, miksi heidän Herransa ei tullut, ei jätetty pimeyteen. Jälleen heidät johdatettiin Raamattujensa ääreen tutkimaan profeetallisia ajanjaksoja. Herran käsi poistettiin lukujen päältä, ja erehdys selitettiin. He näkivät, että profeetalliset ajanjaksot ulottuivat vuoteen 1844 ja että samat todisteet, jotka he olivat esittäneet osoittaakseen profeetallisten ajanjaksojen päättyvän vuonna 1843, todistivat niiden päättyvän vuonna 1844.” Early Writings, 237.

When the Lord’s hand “was removed from the figures, and the mistake was explained,” they then recognized “that the same evidence which they had presented to show that the prophetic periods closed in 1843, proved that they would terminate in 1844.” The prophetic periods that were first thought to close in 1843, are represented upon the 1843 chart, which is the chart that each of the three hundred Millerite preachers used. The prophetic periods that are represented upon that chart that closed in 1843, were the twenty-three hundred years of Daniel chapter eight, verse fourteen, the twenty-five hundred and twenty years of Leviticus twenty-six and the thirteen hundred and thirty-five years of Daniel twelve. After the first disappointment the Lord removed his hand from the mistake and the Millerites then recognized that the same evidence that identified the close of the prophetic periods in 1843, actually proved those periods ended in 1844.

Kun Herran käsi ”otettiin pois kuvioiden päältä ja erehdys selitettiin”, he tunnistivat silloin, ”että samat todisteet, jotka he olivat esittäneet osoittaakseen, että profeetalliset ajanjaksot päättyivät vuonna 1843, todistivat, että ne päättyisivät vuonna 1844.” Ne profeetalliset ajanjaksot, joiden ensin ajateltiin päättyvän vuonna 1843, on esitetty vuoden 1843 taulussa, joka on se taulu, jota kukin kolmestasadasta milleriittisaarnaajasta käytti. Ne profeetalliset ajanjaksot, jotka on esitetty tuossa taulussa ja joiden katsottiin päättyvän vuonna 1843, olivat Danielin kirjan kahdeksannen luvun neljännentoista jakeen kaksituhattakolmesataa vuotta, 3. Mooseksen kirjan kahdennenkymmenennen kuudennen luvun kaksituhattaviisisataakaksikymmentä vuotta sekä Danielin kirjan kahdennentoista luvun tuhatkolmesataakolmekymmentäviisi vuotta. Ensimmäisen pettymyksen jälkeen Herra poisti kätensä erehdyksen päältä, ja milleriitit tunnistivat silloin, että samat todisteet, jotka osoittivat profeetallisten ajanjaksojen päättymisen vuonna 1843, todellisuudessa todistivat noiden ajanjaksojen päättyneen vuonna 1844.

The 1850 chart was produced in 1850, and went on sale in January of 1851. Ellen White recorded that the chart was also a fulfillment of Habakkuk, as she had also recorded concerning the 1843 chart. That chart also represented the longest prophetic period as Leviticus twenty-six’s “seven times.”

Vuoden 1850 kartta laadittiin vuonna 1850, ja se tuli myyntiin tammikuussa 1851. Ellen White kirjoitti muistiin, että myös tuo kartta oli Habakukin kirjan täyttymys, samoin kuin hän oli kirjoittanut muistiin vuoden 1843 kartasta. Tuo kartta esitti myös pisimmän profeetallisen ajanjakson 3. Mooseksen kirjan kahdenkymmenennenkuudennen luvun ”seitsemänä aikana”.

> “I saw that God was in the publishment of the chart by Brother Nichols. I saw that there was a prophecy of this chart in the Bible, and if this chart is designed for God’s people, if it [is] sufficient for one it is for another, and if one needed a new chart painted on a larger scale, all need it just as much.” Manuscript Releases, volume 13, 359.

> ”Näin, että Jumala oli mukana veli Nicholsin laatiman taulun julkaisemisessa. Näin, että tästä taulusta oli profetia Raamatussa, ja jos tämä taulu on tarkoitettu Jumalan kansalle, jos se on riittävä yhdelle, se on sitä toisellekin, ja jos yksi tarvitsi uuden, suuremmassa mittakaavassa laaditun taulun, kaikki tarvitsevat sitä aivan yhtä paljon.” Manuscript Releases, osa 13, 359.

To claim that Sister White’s reference to the fact that the Millerites “proclaimed that the longest and last prophetic period brought to view in the Bible was about to expire,” is accurate, for they did. To claim that the “longest” “prophetic period” is the twenty-three hundred years turns Sister White’s testimony against itself, and against the historical record. To believe that fable is to believe a lie, and in the last days those that choose to believe a lie, do so because they do not love the truth.

Väittää, että sisar Whiten viittaus siihen tosiasiaan, että milleriläiset ”julistivat, että pisin ja viimeinen Raamatussa esiin tuotu profeetallinen ajanjakso oli päättymäisillään”, on paikkansapitävä, on oikein, sillä niin he tekivät. Väittää, että ”pisin” ”profeetallinen ajanjakso” on kaksituhattakolmesataa vuotta, kääntää sisar Whiten todistuksen itseään vastaan ja historiallista asiakirja-aineistoa vastaan. Uskua tuohon taruun on uskoa valhe, ja viimeisinä päivinä ne, jotka päättävät uskoa valheen, tekevät niin siksi, etteivät rakasta totuutta.

Jesus did not miraculously inoculate Himself with some type of divine anesthesia in order to go through the suffering of the cross. Jesus suffered with divine suffering, far beyond any of His creation could endure. Yet mankind was created in His image, and inspiration identifies that mankind is to overcome as He overcame. What allowed Christ to endure the suffering of the cross was an attribute which He possessed, which mankind also possesses.

Jeesus ei ihmeellisesti puuduttanut itseään jonkinlaisella jumalallisella anestesialla voidakseen käydä läpi ristin kärsimykset. Jeesus kärsi jumalallisella kärsimyksellä, paljon yli sen, mitä mikään Hänen luomakunnastaan voisi kestää. Kuitenkin ihmiskunta luotiin Hänen kuvakseen, ja innoitus osoittaa, että ihmiskunnan on voitettava niin kuin Hän voitti. Se, mikä antoi Kristukselle kyvyn kestää ristin kärsimykset, oli ominaisuus, joka Hänellä oli ja joka on myös ihmiskunnalla.

> Looking unto Jesus the author and finisher of our faith; who for the joy that was set before him endured the cross, despising the shame, and is set down at the right hand of the throne of God. Hebrews 12:1.

> Katsoen uskon alkajaan ja täyttäjään, Jeesukseen, joka edessään olevan ilon tähden kärsi ristin, häpeästä välittämättä, ja on istuutunut Jumalan valtaistuimen oikealle puolelle. Hepr. 12:1.

Jesus endured the sufferings of the cross, because he had a goal set before him, and we have been created in his image, and as such, are beings that are motivated by goals. It’s part of our design. If we have been led to believe that it is unimportant to understand the foundations of Adventism, we will have no motivation to do that very thing. The only divine motivation that can be aroused by the Holy Spirit to overcome that Laodicean condition is a love of the truth. The love of the truth will be tested by the availability of easy customs and traditions designed to soothe our itching ears. If, in our Laodicean comfort we have no desire to understand truth for ourselves we will be lost. This is where Adventism stands today.

Jeesus kesti ristin kärsimykset, koska hänen eteensä oli asetettu päämäärä, ja meidät on luotu hänen kuvakseen, ja sellaisina olemme olentoja, joita päämäärät motivoivat. Se on osa rakennettamme. Jos meidät on johdettu uskomaan, ettei adventismin perusteiden ymmärtäminen ole tärkeää, meillä ei ole mitään motivaatiota tehdä juuri sitä. Ainoa jumalallinen motivaatio, jonka Pyhä Henki voi herättää voittamaan tuon laodikealaisen tilan, on rakkaus totuuteen. Rakkautta totuuteen koetellaan helposti omaksuttavien tapojen ja perinteiden tarjonnalla, jotka on tarkoitettu rauhoittamaan syyhyäviä korviamme. Jos meillä laodikealaisessa mukavuudessamme ei ole halua ymmärtää totuutta itse, me hukumme. Tässä tilassa adventismi seisoo tänä päivänä.

Daniel is an example of God’s people in the last days who are seeking through the prophetic word to understand the relationship between the seventy year captivity and the twenty-three hundred year prophecy. To identify the twenty-three hundred year prophecy as the longest and last prophetic period is to reject the foundational truths of Adventism, and simultaneously reject the authority of the Spirit of Prophecy. To claim that when the Millerites presented the longest and last prophetic period that it was the twenty-three hundred years is to reject the historical record.

Daniel on esikuva Jumalan kansasta viimeisinä päivinä, joka etsii profeetallisen sanan kautta ymmärtääkseen seitsemänkymmenen vuoden vankeudenajan ja kahdentuhannen kolmensadan vuoden profetian välisen suhteen. Tunnistaa kahdentuhannen kolmensadan vuoden profetia pisimmäksi ja viimeiseksi profeetalliseksi ajanjaksoksi merkitsee adventismin perustavanlaatuisten totuuksien hylkäämistä ja samalla Profeetian Hengen auktoriteetin hylkäämistä. Väittää, että silloin kun milleriläiset esittivät pisimmän ja viimeisen profeetallisen ajanjakson, se oli kahdentuhannen kolmensadan vuoden jakso, merkitsee historiallisten tosiasioiden hylkäämistä.

> “We have nothing to fear for the future, except as we shall forget the way the Lord has led us, and His teaching in our past history.” Life Sketches, 196.

> ”Meillä ei ole mitään pelättävää tulevaisuuden suhteen, paitsi jos unohdamme, miten Herra on meitä johtanut, ja Hänen opetuksensa menneessä historiassamme.” Life Sketches, 196.

Gabriel came to give Daniel understanding of both the “mareh” and the “chazon” visions and he instructed Daniel to mentally separate the two visions, though they obviously had a prophetic relationship. The vision included the kingdoms of Bible prophecy in chapters seven and eight, that were a repeat and enlargement of those same kingdoms in chapter two. The information included the heavenly dialogue that represented the one vision as the trampling down of God’s sanctuary and people, and the other vision of the work of restoring the people and sanctuary.

Gabriel tuli antamaan Danielille ymmärrystä sekä ”mareh”- että ”chazon”-näystä, ja hän kehotti Danielia erottamaan nämä kaksi näkyä mielessään, vaikka niillä ilmeisesti olikin profeetallinen yhteys. Näky sisälsi Raamatun profetian valtakunnat luvuissa seitsemän ja kahdeksan, jotka olivat samojen toisen luvun valtakuntien toisto ja laajennus. Tieto sisälsi taivaallisen keskustelun, joka esitti toisen näyn Jumalan pyhäkön ja kansan tallaamisena, ja toisen näyn kansan ja pyhäkön ennalleenasettamisen työnä.

As Gabriel presented the interpretation, which ultimately became the heart of the message proclaimed by the Millerites, there was a relationship that existed between the two visions, which is to be noted by those who fulfill the command to make a mental separation of the interpretation. One of the distinctions is represented by the two words that are both translated as “determined.”

Kun Gabriel esitti tulkinnan, josta lopulta tuli milleriläisten julistaman sanoman ydin, näiden kahden näyn välillä vallitsi yhteys, joka niiden, jotka täyttävät käskyn erottaa tulkinta mielessään, tulee panna merkille. Yksi eroista ilmenee kahdessa sanassa, jotka molemmat on käännetty sanalla ”määrätty”.

> Seventy weeks are determined upon thy people and upon thy holy city, to finish the transgression, and to make an end of sins, and to make reconciliation for iniquity, and to bring in everlasting righteousness, and to seal up the vision and prophecy, and to anoint the most Holy. Know therefore and understand, that from the going forth of the commandment to restore and to build Jerusalem unto the Messiah the Prince shall be seven weeks, and threescore and two weeks: the street shall be built again, and the wall, even in troublous times. And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:24–27.

> Seitsemänkymmentä viikkoa on säädetty sinun kansallesi ja sinun pyhälle kaupungillesi rikkomuksen päättämiseksi, syntien lopettamiseksi, pahan teon sovittamiseksi, iankaikkisen vanhurskauden tuomiseksi, näyn ja profetian sinetöimiseksi sekä kaikkeinpyhimmän voitelemiseksi. Tiedä siis ja ymmärrä: siitä hetkestä, jolloin sana lähti Jerusalemin ennalleen asettamisesta ja rakentamisesta, Messiaaseen, Ruhtinaaseen, on oleva seitsemän viikkoa ja kuusikymmentäkaksi viikkoa; tori rakennetaan jälleen ja muuri, vaikka ahdingon aikoina. Ja kuudenkymmenenkahden viikon kuluttua Messias hävitetään, eikä hänen tähtensä; ja tulevan ruhtinaan kansa hävittää kaupungin ja pyhäkön; ja sen loppu tulee kuin tulva, ja sodan loppuun asti on hävityksiä säädetty. Ja hän vahvistaa liiton monien kanssa yhdeksi viikoksi; ja viikon puolivälissä hän lakkauttaa teurasuhrin ja ruokauhrin, ja kauhistusten levittämisen tähden hän tekee sen autioksi, aina loppuun saakka, ja se, mikä on säädetty, vuodatetaan aution päälle. Daniel 9:24–27.

Seventy weeks (four hundred and ninety years) are determined upon the people and the holy city. The word translated “determined” means “cut off”, and the word identifies a period or probation for the Jews and Jerusalem. It also represented the period of rebellion that brought about the destruction of Jerusalem and the captivity of the seventy years. The four hundred and ninety years was then “determined”, beginning at the third decree. The first four hundred and ninety years of rebellion brought about Nebuchadnezzar’s three attacks, the ultimate destruction of Jerusalem and a scattering and captivity of seventy years of literal Israel in literal Babylon.

Seitsemänkymmentä viikkoa (neljäsataa yhdeksänkymmentä vuotta) on säädetty kansan ja pyhän kaupungin osalle. Sana, joka on käännetty ”säädetyksi”, merkitsee ”pois leikattua”, ja sana osoittaa juutalaisille ja Jerusalemille määrätyn ajanjakson eli koetusajan. Se edusti myös sitä kapinan ajanjaksoa, joka johti Jerusalemin hävitykseen ja seitsemänkymmenen vuoden pakkosiirtolaisuuteen. Nämä neljäsataa yhdeksänkymmentä vuotta ”säädettiin” siis alkamaan kolmannesta käskystä. Ensimmäiset neljäsataa yhdeksänkymmentä kapinan vuotta toivat mukanaan Nebukadnessarin kolme hyökkäystä, Jerusalemin lopullisen hävityksen sekä kirjaimellisen Israelin hajottamisen ja seitsemänkymmenen vuoden pakkosiirtolaisuuden kirjaimellisessa Babylonissa.

The first decree marked the end of the captivity and the beginning of the work of rebuilding Jerusalem. The third decree marked the beginning of the twenty-three hundred years. The arrival of the first angel marked the end of the captivity of spiritual Israel in spiritual Babylon for twelve hundred and sixty years, and it marked the beginning of a period of forty-six years, when Christ used the Millerites to come out of captivity and erect a spiritual temple.

Ensimmäinen käsky merkitsi vankeuden päättymistä ja Jerusalemin jälleenrakennustyön alkua. Kolmas käsky merkitsi kahdentuhannen kolmensadan vuoden alkua. Ensimmäisen enkelin saapuminen merkitsi hengellisen Israelin hengellisessä Babylonissa kokemien tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen vuoden mittaisten vankeusvuosien päättymistä, ja se merkitsi neljänkymmenen kuuden vuoden ajanjakson alkua, jolloin Kristus käytti milleriläisiä tulemaan pois vankeudesta ja pystyttämään hengellisen temppelin.

The word that is translated twice as “determined” in verses twenty-six and twenty-seven is “charats” and it means “to wound” and “a decree”. It was prophetically “decreed” that the papacy would receive a deadly “wound,” at the end of the first indignation. It is the same word Daniel uses in chapter eleven, verse thirty-six.

Sana, joka jakeissa kaksikymmentäkuusi ja kaksikymmentäseitsemän on kahdesti käännetty sanalla ”määrätty”, on ”charats”, ja se merkitsee ”haavoittaa” sekä ”säädös”. Profeetallisesti oli ”säädetty”, että paavius saisi kuolettavan ”haavan” ensimmäisen närkästyksen lopussa. Tämä on sama sana, jota Daniel käyttää luvussa yksitoista, jakeessa kolmekymmentäkuusi.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvellous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished: for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> Ja kuningas tekee tahtonsa mukaan; ja hän korottaa itsensä ja suuresti ylentää itsensä yli jokaisen jumalan, ja puhuu ihmeellisiä sanoja jumalien Jumalaa vastaan, ja menestyy, kunnes viha on täyttynyt; sillä mikä on säädetty, se tapahtuu. Daniel 11:36.

In verse thirty-six, “the king” is the papacy. The papacy was to prosper until 1798, when it received its deadly wound. Then the first “indignation” was to “be accomplished,” for that “indignation” had been “determined” (decreed) to “be done.” At the end of the first indignation against the northern kingdom of Israel, which began in 723 BC and ended in 1798, the papacy received a “deadly wound.” The word “determined” means “wound.”

Jakeessa kolmekymmentäkuusi ”kuningas” on paavius. Paaviuden tuli menestyä vuoteen 1798 asti, jolloin se sai kuolettavan haavansa. Silloin ensimmäisen ”vihastuksen” tuli ”täyttyä”, sillä tuo ”vihastus” oli ”määrätty” (säädetty) ”tapahtuvaksi”. Ensimmäisen, Israelin pohjoista valtakuntaa vastaan kohdistuneen vihastuksen päättyessä, joka alkoi vuonna 723 eKr. ja päättyi vuonna 1798, paavius sai ”kuolettavan haavan”. Sana ”määrätty” merkitsee ”haavaa”.

> And I saw one of his heads as it were wounded to death; and his deadly wound was healed: and all the world wondered after the beast. Revelation 13:3.

> Ja minä näin yhden sen päistä ikään kuin kuolettavasti haavoitettuna; ja sen kuolettava haava parani; ja koko maailma seurasi ihmetellen petoa. Ilmestys 13:3.

The Millerites’ prophetic framework was based upon the two desolating powers of paganism followed by papalism. They understood those two powers were to trample down the sanctuary and host as represented by the “chazon” vision of Daniel chapter eight, verse thirteen.

Milleriittien profeetallinen viitekehys perustui kahteen hävittävään valtaan: pakanuuteen, jota seurasi paavillisuus. He ymmärsivät, että näiden kahden vallan oli määrä polkea maahan pyhäkkö ja sotajoukko, niin kuin Danielin kirjan kahdeksannen luvun kolmattatoista jaetta koskevassa ”chazon”-näyssä esitetään.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? Daniel 8:13.

> Sitten minä kuulin erään pyhän puhuvan, ja toinen pyhä sanoi sille eräälle pyhälle, joka puhui: Kuinka kauan kestää näky jokapäiväisestä uhrista ja hävityksen rikkomuksesta, joka antaa sekä pyhäkön että sotajoukon tallattaviksi? Daniel 8:13.

The papal desolating power was to trample down the sanctuary and host for twelve hundred and sixty years.

Paavillisen hävitystä tuottavan vallan oli määrä tallata pyhäkköä ja joukkoa tuhat kaksisataa kuusikymmentä vuotta.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. And I will give power unto my two witnesses, and they shall prophesy a thousand two hundred and threescore days, clothed in sackcloth. Revelation 11:2, 3.

> Mutta temppelin ulkopuolella oleva esipiha jätä pois äläkä mittaa sitä, sillä se on annettu pakanoille; ja pyhää kaupunkia he tallavat jalkoihinsa neljäkymmentäkaksi kuukautta. Ja minä annan voimani kahdelle todistajalleni, ja he profetoivat tuhat kaksisataa kuusikymmentä päivää, säkkivaatteisiin puettuina. Ilmestys 11:2, 3.

At the end of the first indignation in 1798, prophecy had determined to “wound” the papacy. In Daniel nine, that determination is represented in the last two verses, and the word twice translated as “determined” in those verses is associated with the “chazon” vision, whereas the word translated as “determined” in verse twenty-four, is a different Hebrew word and is associated with the “mareh” vision. Daniel, representing God’s people of the last days, was seeking to understand the relationship of those two visions, which Gabriel had told him to mentally separate.

Ensimmäisen vihastuksen päättyessä vuonna 1798 profetia oli määrännyt “haavoittaa” paaviuden. Danielin yhdeksännessä luvussa tuo määräys on esitetty kahdessa viimeisessä jakeessa, ja sana, joka noissa jakeissa on kahdesti käännetty sanalla “määrätty”, liittyy “chazon”-näkyyn, kun taas sana, joka jakeessa kaksikymmentäneljä on käännetty sanalla “määrätty”, on eri heprealainen sana ja liittyy “mareh”-näkyyn. Daniel, joka edustaa Jumalan kansaa viimeisinä päivinä, pyrki ymmärtämään näiden kahden näyn välisen suhteen, jotka Gabriel oli käskenyt hänen erottaa toisistaan mielessään.

We will continue this subject in the next article.

Jatkamme tätä aihetta seuraavassa artikkelissa.

> “God is not giving us a new message. We are to proclaim the message that in 1843 and 1844 brought us out of the other churches.” Review and Herald, January 19, 1905.

> ”Jumala ei anna meille uutta sanomaa. Meidän tulee julistaa sitä sanomaa, joka vuosina 1843 ja 1844 toi meidät ulos muista kirkoista.” Review and Herald, 19. tammikuuta 1905.

Back to Articles