Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Eight

Danielin kirja – satakahdeksankymmentäkahdeksan

Prophetic Parallels: The Unfolding of Daniel 11 in the Last Days

Profetallisia rinnakkaisuuksia: Daniel 11:n täyttyminen viimeisinä päivinä

Author

Jeff Pippenger

Published

April 8, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Verses sixteen through nineteen of Daniel chapter eleven represents the history beginning at the soon coming Sunday law in the United States, until Michael stands up and human probation closes. It therefore also represents the history of verse forty-one through verse forty-five of the same chapter.

Danielin kirjan yhdestoista luvun jakeet kuusitoista–yhdeksäntoista kuvaavat historiaa, joka alkaa pian Yhdysvalloissa tulevasta sunnuntailaista ja jatkuu siihen asti, kunnes Miikael nousee ja ihmiskunnan koetusaika päättyy. Sen tähden ne kuvaavat myös saman luvun jakeiden neljäkymmentäyksi–neljäkymmentäviisi historiaa.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found. Daniel 11:16–19.

> Mutta se, joka käy hänen kimppuunsa, tekee oman tahtonsa mukaan, eikä kukaan voi kestää hänen edessään; ja hän on seisova ihanuuden maassa, joka hänen kätensä kautta joutuu hävitetyksi. Hän kääntää myös kasvonsa tullakseen koko valtakuntansa voimalla, ja oikeamieliset ovat hänen kanssaan; niin hän tekee. Ja hän antaa hänelle naisten tyttären turmellakseen hänet; mutta tämä ei ole pysyvä hänen puolellaan eikä ole hänen omansa. Tämän jälkeen hän kääntää kasvonsa saaria kohti ja valtaa monia; mutta päämies tekee omaksi edukseen lopun hänen aiheuttamastaan häväistyksestä; ilman omaa häväistystään hän saattaa sen palaamaan hänen päälleen. Sitten hän kääntää kasvonsa oman maansa linnoitusta kohti; mutta hän kompastuu ja kaatuu, eikä häntä enää löydetä. Daniel 11:16–19.

When Sister White addressed the final fulfillment of Daniel chapter eleven, she stated “that much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated.” Verses forty-one through forty-five repeat the prophetic history of these verses. The verses were fulfilled when pagan Rome took control of the world by first conquering three geographical areas.

Kun sisar White käsitteli Danielin kirjan yhdennentoista luvun lopullista täyttymystä, hän totesi, ”että suuri osa tässä profetiassa täyttyneestä historiasta tulee toistumaan”. Jaeet neljäkymmentäyksi–neljäkymmentäviisi toistavat näiden jakeiden profeetallisen historian. Nämä jakeet täyttyivät, kun pakanallinen Rooma otti maailman hallintaansa valloittamalla ensin kolme maantieteellistä aluetta.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> ”Vaikka Egypti ei voinut kestää pohjoisen kuninkaan Antiokuksen edessä, Antiokus ei voinut kestää roomalaisten edessä, jotka nyt tulivat häntä vastaan. Mitkään valtakunnat eivät enää kyenneet vastustamaan tätä nousevaa valtaa. Syyria vallattiin ja liitettiin Rooman valtakuntaan, kun Pompeius vuonna 65 eKr. riisti Antiokhos Asiaticukselta hänen hallussaan olevat alueensa ja alensi Syyrian Rooman provinssiksi.

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> ”Saman vallan oli määrä myös seistä Pyhässä maassa ja kuluttaa se. Rooma tuli liiton kautta yhteyteen Jumalan kansan, juutalaisten, kanssa vuonna 162 eKr., mistä ajankohdasta alkaen sillä on huomattava sija profeetallisessa aikataulussa. Se ei kuitenkaan saanut Juudean hallintavaltaa varsinaisen valloituksen kautta ennen vuotta 63 eKr.; ja silloin seuraavalla tavalla.

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> Kun Pompeius palasi sotaretkeltään Pontoksen kuningasta Mithridatesta vastaan, kaksi kilpailijaa, Hyrcanus ja Aristobulus, kamppaili Juudean kruunusta. Heidän asiansa tuli Pompeiuksen käsiteltäväksi, ja tämä havaitsi pian Aristobuluksen vaatimusten vääryyden, mutta tahtoi lykätä ratkaisua siihen saakka, kunnes hänen kauan toivomansa retki Arabiaan olisi päättynyt, luvaten sitten palata ja järjestää heidän asiansa niin kuin näyttäisi oikealta ja asianmukaiselta. Aristobulus, joka käsitti Pompeiuksen todelliset ajatukset, kiirehti takaisin Juudeaan, aseisti alamaisensa ja valmistautui voimakkaaseen puolustukseen päättäneenä, maksoi mitä maksoi, pitää kruunun, jonka hän ennalta näki annettavan toiselle. Pompeius seurasi pakolaista läheltä. Kun hän lähestyi Jerusalemia, Aristobulus, joka alkoi katua menettelyään, tuli häntä vastaan ja koetti sovittaa asian lupaamalla täydellisen alistumisen ja suuria rahasummia. Pompeius hyväksyi tämän tarjouksen ja lähetti Gabiniuksen sotilasosaston johdossa vastaanottamaan rahat. Mutta kun tuo kenraaliluutnantti saapui Jerusalemiin, hän huomasi porttien olevan suljettuina hänen edessään, ja muurien harjalta hänelle ilmoitettiin, ettei kaupunki aikonut pitää kiinni sopimuksesta.

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> ”Pompeius ei sallinut itseään näin petettävän rankaisematta, vaan pani Aristobuloksen, jonka hän oli pitänyt luonaan, kahleisiin ja marssi heti koko sotajoukkonsa kanssa Jerusalemia vastaan. Aristobuloksen kannattajat tahtoivat puolustaa paikkaa; Hyrkanoksen kannattajat taas avata portit. Jälkimmäiset olivat enemmistönä ja saatuaan tahtonsa läpi Pompeius päästettiin vapaasti kaupunkiin. Tämän johdosta Aristobuloksen kannattajat vetäytyivät temppelivuorelle, täysin päättäneinä puolustamaan sitä paikkaa yhtä varmasti kuin Pompeius oli päättänyt valloittaa sen. Kolmen kuukauden kuluttua muuriin saatiin aikaan rynnäkköön riittävä aukko, ja paikka vallattiin miekan terällä. Seuranneessa hirvittävässä teurastuksessa surmattiin kaksitoista tuhatta henkeä. Oli liikuttava näky, historioitsija huomauttaa, nähdä pappien, jotka olivat sillä hetkellä toimittamassa jumalanpalvelusta, tyynin käsin ja vakaalla mielellä jatkavan tavanomaista palvelustaan, näennäisesti tietämättöminä raivokkaasta metelistä, vaikka kaikkialla heidän ympärillään heidän ystävänsä annettiin surmattaviksi ja vaikka usein heidän oma verensä sekoittui heidän uhriensa vereen.

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the ‘glorious land’ in its iron grasp till it had utterly consumed it.

> “Saatettuaan sodan päätökseen Pompeius hajotti Jerusalemin muurit, siirsi useita kaupunkeja Juudean hallintovallan alaisuudesta Syyrian alaisuuteen ja määräsi juutalaisille veron. Näin Jerusalem joutui ensimmäisen kerran valloituksen kautta sen vallan käsiin, jonka oli määrä pitää ‘ihanaa maata’ rautaisessa otteessaan, kunnes se oli sen perin pohjin hävittänyt.

> “‘VERSE 17. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him.’

> ”‘JAKE 17. Hän suuntaa kasvonsa tullakseen koko valtakuntansa voimalla, ja oikeamieliset ovat hänen kanssaan; näin hän tekee; ja hän antaa hänelle naisten tyttären turmellakseen hänet; mutta tämä ei pysy hänen puolellaan eikä ole hänen omansa.’

> “Bishop Newton furnishes another reading for this verse, which seems more clearly to express the sense, as follows: ‘He shall also set his face to enter by force the whole kingdom.’ Verse 16 brought us down to the conquest of Syria and Judea by the Romans. Rome had previously conquered Macedon and Thrace. Egypt was now all that remained of the ‘whole kingdom’ of Alexander, not brought into subjection to the Roman power, which power now set its face to enter by force into that country.

> ”Piispa Newton esittää tälle jakeelle toisen lukutavan, joka näyttää ilmaisevan merkityksen selvemmin, seuraavasti: ’Hän on myös suuntaava kasvonsa astuakseen väkivalloin koko valtakuntaan.’ Jae 16 toi meidät Syyrian ja Juudean roomalaisen valloituksen vaiheeseen. Rooma oli jo aikaisemmin valloittanut Makedonian ja Traakian. Egypti oli nyt kaikki, mikä oli jäljellä Aleksanterin ’koko valtakunnasta’ eikä sitä ollut saatettu Rooman vallan alaisuuteen; tämä valta suuntasi nyt kasvonsa astuakseen väkivalloin siihen maahan.”

> “Ptolemy Auletes died BC 51. He left the crown and kingdom of Egypt to his eldest son and daughter, Ptolemy and Cleopatra. It was provided in his will that they should marry together, and reign jointly; and because they were young, they were placed under the guardianship of the Romans. The Roman people accepted the charge, and appointed Pompey as guardian of the young heirs of Egypt.

> Ptolemaios Auletes kuoli vuonna 51 eKr. Hän jätti Egyptin kruunun ja valtakunnan vanhimmalle pojalleen ja tyttärelleen, Ptolemaiokselle ja Kleopatralle. Hänen testamentissaan määrättiin, että heidän tuli avioitua keskenään ja hallita yhdessä; ja koska he olivat nuoria, heidät asetettiin roomalaisten holhoukseen. Rooman kansa otti tämän tehtävän vastaan ja nimitti Pompeiuksen Egyptin nuorten perillisten holhoojaksi.

> “A quarrel having not long after broken out between Pompey and Caesar, the famous battle of Pharsalia was fought between the two generals. Pompey, being defeated, fled into Egypt. Caesar immediately followed him thither; but before his arrival, Pompey was basely murdered by Ptolemy, whose guardian he had been appointed. Caesar therefore assumed the appointment which had been given to Pompey, as guardian of Ptolemy and Cleopatra. He found Egypt in commotion from internal disturbances, Ptolemy and Cleopatra having become hostile to each other, and she being deprived of her share in the government. Notwithstanding this, he did not hesitate to land at Alexandria with his small force, 800 horse and 3200 foot, take cognizance of the quarrel, and undertake its settlement. The troubles daily increasing, Caesar found his small force insufficient to maintain his position, and being unable to leave Egypt on account of the north wind which blew at that season, he sent into Asia, ordering all the troops he had in that quarter to come to his assistance as soon as possible.

> Kun ei kauan tämän jälkeen ollut syttynyt riita Pompeiuksen ja Caesarin välille, käytiin näiden kahden sotapäällikön välillä kuuluisa Farsaloksen taistelu. Pompeius, tultuaan voitetuksi, pakeni Egyptiin. Caesar seurasi häntä heti sinne; mutta ennen hänen saapumistaan Ptolemaios, jonka holhoojaksi hänet oli määrätty, murhautti Pompeiuksen alhaisesti. Sen vuoksi Caesar otti itselleen sen tehtävän, joka oli annettu Pompeiukselle, Ptolemaioksen ja Kleopatran holhoojana. Hän havaitsi Egyptin olevan kuohunnassa sisäisten levottomuuksien tähden, sillä Ptolemaios ja Kleopatra olivat joutuneet vihamielisiksi toisiaan kohtaan, ja tämä oli riistetty osattomaksi hallitusosuudestaan. Tästä huolimatta hän ei epäröinyt nousta maihin Aleksandriassa pienen joukkonsa kanssa, 800 ratsumiestä ja 3200 jalkamiestä, ottaa riitaa tutkittavakseen ja ryhtyä sen sovitteluun. Levottomuuksien päivä päivältä lisääntyessä Caesar havaitsi pienen joukkonsa riittämättömäksi asemansa ylläpitämiseen, ja koska hän ei siihen vuodenaikaan puhaltaneen pohjoistuulen vuoksi kyennyt lähtemään Egyptistä, hän lähetti Aasiaan käskyn, että kaikkien niiden joukkojen, jotka hänellä sillä alueella oli, tuli saapua hänen avukseen niin pian kuin mahdollista.

> “In the most haughty manner he decreed that Ptolemy and Cleopatra should disband their armies, appear before him for a settlement of their differences, and abide by his decision. Egypt being an independent kingdom, this haughty decree was considered an affront to its royal dignity, at which the Egyptians, highly incensed, flew to arms. Caesar replied that he acted by virtue of the will of their father, Auletes, who had put his children under the guardianship of the senate and people of Rome, the whole authority of which was now vested in his person as consul; and that, as guardian, he had the right to arbitrate between them.

> Äärimmäisen ylimielisellä tavalla hän määräsi, että Ptolemaioksen ja Kleopatran tuli hajottaa sotajoukkonsa, saapua hänen eteensä ratkaisemaan erimielisyytensä ja alistua hänen päätökseensä. Koska Egypti oli itsenäinen valtakunta, tätä pöyhkeää määräystä pidettiin loukkauksena sen kuninkaallista arvokkuutta kohtaan, minkä vuoksi egyptiläiset, syvästi närkästyneinä, tarttuivat aseisiin. Caesar vastasi toimivansa heidän isänsä Auleteen tahdon nojalla, sillä tämä oli uskonut lapsensa Rooman senaatin ja kansan holhoukseen, jonka koko valta nyt oli konsulina keskittynyt hänen henkilöönsä; ja että holhoojana hänellä oli oikeus toimia välimiehenä heidän välillään.

> “The matter was finally brought before him, and advocates appointed to plead the cause of the respective parties. Cleopatra, aware of the foible of the great Roman conqueror, judged that the beauty of her presence would be more effectual in securing judgment in her favor than any advocate she could employ. To reach his presence undetected, she had recourse to the following stratagem: Laying herself at full length in a bundle of clothes, Apollodorus, her Sicilian servant, wrapped it up in a cloth, tied it with a thong, and raising it upon his Herculean shoulders, sought the apartments of Caesar. Claiming to have a present for the Roman general, he was admitted through the gate of the citadel, entered into the presence of Caesar, and deposited the burden at his feet. When Caesar had unbound this animated bundle, lo! the beautiful Cleopatra stood before him. He was far from being displeased with the stratagem, and being of a character described in 2 Peter 2:14, the first sight of so beautiful a person, says Rollin, had all the effect upon him she had desired.

> ”Asia saatettiin vihdoin hänen eteensä, ja asianajajat määrättiin ajamaan asianomaisten osapuolten asiaa. Kleopatra, joka tunsi suuren roomalaisen valloittajan heikon kohdan, katsoi läsnäolonsa kauneuden vaikuttavan hänen edukseen annetun tuomion saavuttamiseksi tehokkaammin kuin yksikään asianajaja, jonka hän olisi voinut palkata. Päästäkseen hänen luokseen huomaamatta hän turvautui seuraavaan juoneen: asettuen pitkälleen vaatekääryyn Apollodoros, hänen sisilialainen palvelijansa, kääri sen kankaaseen, sitoi hihnalla ja nosti sen herkulisille hartioilleen, minkä jälkeen hän suuntasi Caesarin huoneistoihin. Väittäen tuovansa lahjan roomalaiselle sotapäällikölle hänet päästettiin linnoituksen portista sisään; hän astui Caesarin eteen ja laski kantamuksensa tämän jalkojen juureen. Kun Caesar oli avannut tämän elävän käärön, katso, kaunis Kleopatra seisoi hänen edessään. Hän ei suinkaan ollut pahoillaan tästä juonesta, ja koska hän oli luonteeltaan sellainen, jollaiseksi hänet kuvataan 2. Piet. 2:14:ssä, niin jo ensi näkemältä niin kaunis henkilö, sanoo Rollin, vaikutti häneen juuri niin kuin hän oli toivonut.

> “Caesar at length decreed that the brother and sister should occupy the throne jointly, according to the intent of the will. Pothinus, the chief minister of state, having been principally instrumental in expelling Cleopatra from the throne, feared the result of her restoration. He therefore began to excite jealousy and hostility against Caesar, by insinuating among the populace that he designed eventually to give Cleopatra the sole power. Open sedition soon followed. Achillas, at the head of 20,000 men, advanced to drive Caesar from Alexandria. Skillfully disposing his small body of men in the streets and alleys of the city, Caesar found no difficulty in repelling the attack. The Egyptians undertook to destroy his fleet. He retorted by burning theirs. Some of the burning vessels being driven near the quay, several of the buildings of the city took fire, and the famous Alexandrian library, containing nearly 400,000 volumes, was destroyed.

> ”Caesar määräsi vihdoin, että veli ja sisar hallitsisivat valtaistuinta yhdessä testamentin tarkoituksen mukaisesti. Pothinus, valtakunnan pääministeri, joka oli ollut pääasiallisesti vaikuttamassa Kleopatran syöksemiseen valtaistuimelta, pelkäsi hänen palauttamisensa seurauksia. Sen vuoksi hän alkoi lietsoa kateutta ja vihamielisyyttä Caesaria vastaan vihjailemalla kansan keskuudessa, että tämän tarkoituksena oli lopulta antaa yksinvalta Kleopatralle. Avoin kapina seurasi pian. Achillas, 20 000 miehen johdossa, eteni ajaakseen Caesarin pois Aleksandriasta. Sijoitettuaan taitavasti pienen joukko-osastonsa kaupungin kaduille ja kujille Caesar ei havainnut vaikeutta torjua hyökkäystä. Egyptiläiset ryhtyivät tuhoamaan hänen laivastoaan. Hän vastasi siihen polttamalla heidän laivastonsa. Kun muutamat palavista aluksista ajautuivat lähelle laituria, useat kaupungin rakennuksista syttyivät tuleen, ja kuuluisa Aleksandrian kirjasto, joka sisälsi lähes 400 000 nidettä, tuhoutui.

> “The war growing more threatening, Caesar sent into all the neighboring countries for help. A large fleet came from Asia Minor to his assistance. Mithridates set out for Egypt with an army raised in Syria and Cilicia. Antipater the Idumean joined him with 3,000 Jews. The Jews, who held the passes into Egypt, permitted the army to pass on without interruption. Without this co-operation on their part, the whole plan must have failed. The arrival of this army decided the contest. A decisive battle was fought near the Nile, resulting in a complete victory for Caesar. Ptolemy, attempting to escape, was drowned in the river. Alexandria and all Egypt then submitted to the victor. Rome had now entered into and absorbed the whole of the original kingdom of Alexander.

> “Sodan käydessä yhä uhkaavammaksi Caesar lähetti kaikkiin naapurimaihin avunpyyntöjä. Suuri laivasto saapui Vähästä-Aasiasta hänen avukseen. Mithridates lähti Egyptiin mukanaan Syyriassa ja Kilikian maakunnassa koottu sotajoukko. Idumealainen Antipatros liittyi häneen 3 000 juutalaisen kanssa. Juutalaiset, jotka hallitsivat Egyptiin johtavia solia, sallivat sotajoukon kulkea esteettä eteenpäin. Ilman heidän tällaista myötävaikutustaan koko suunnitelman täytyi epäonnistua. Tämän armeijan saapuminen ratkaisi taistelun. Ratkaiseva taistelu käytiin Niilin lähellä, ja sen tuloksena oli Caesarin täydellinen voitto. Ptolemaios, yrittäessään paeta, hukkui jokeen. Aleksandria ja koko Egypti alistuivat sitten voittajalle. Rooma oli nyt tunkeutunut koko Aleksanterin alkuperäiseen valtakuntaan ja niellyt sen itseensä.”

> “By the ‘upright ones’ of the text are doubtless meant the Jews, who gave him the assistance already mentioned. With out this, he must have failed; with it, he completely subdued Egypt to his power, BC 47.

> Tekstin ”vilpittömillä” tarkoitetaan epäilemättä juutalaisia, jotka antoivat hänelle jo mainitun avun. Ilman sitä hänen olisi täytynyt epäonnistua; sen avulla hän saattoi Egyptin täydellisesti valtansa alle vuonna 47 eKr.

> “‘The daughter of women, corrupting her.’ The passion which Caesar had conceived for Cleopatra, by whom he had one son is assigned by the historian as the sole reason of his undertaking so dangerous a campaign as the Egyptian war. This kept him much longer in Egypt than his affairs required, he spending whole nights in feasting and carousing with the dissolute queen. ‘But,’ said the prophet, ‘she shall not stand on his side, neither be for him.’ Cleopatra afterward joined herself to Antony, the enemy of Augustus Caesar, and exerted her whole power against Rome.

> “‘Naisten tytär, turmellen hänet.’ Se intohimo, jonka Caesar oli tuntenut Kleopatraa kohtaan ja josta hänellä oli yksi poika, esitetään historioitsijan mukaan ainoaksi syyksi siihen, että hän ryhtyi niin vaaralliseen sotaretkeen kuin Egyptin sotaan. Tämä pidätti hänet Egyptissä paljon kauemmin kuin hänen asiansa vaativat, hänen viettäessään kokonaisia öitä juhliessa ja juopotellessa irstaan kuningattaren kanssa. ‘Mutta’, sanoi profeetta, ‘hän ei ole pysyvä hänen puolellaan eikä ole häntä varten.’ Kleopatra liittyi sittemmin Antoniukseen, Augustus Caesarin viholliseen, ja käytti koko voimansa Roomaa vastaan.

> “‘VERSE 18. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him.’

> ”‘JAE 18. Tämän jälkeen hän kääntää kasvonsa saaria kohti ja valloittaa monet; mutta ruhtinas omaksi puolestaan lopettaa hänen aiheuttamansa häväistyksen; ilman omaa häväistystään hän saattaa sen palaamaan hänen päälleen.’

> “War with Pharnaces, king of Cimmerian Bosphorus, at length drew him away from Egypt. ‘On his arrival where the enemy was,’ says Prideaux, ‘he, without giving any respite either to himself or them, immediately fell on, and gained an absolute victory over them; an account whereof he wrote to a friend of his in these three words: Veni, vidi, vici; I came, I saw, I conquered.’ The latter part of this verse is involved in some obscurity, and there is difference of opinion in regard to its application. Some apply it further back in Caesar’s life, and think they find a fulfilment in his quarrel with Pompey. But preceding and subsequent events clearly defined in the prophecy, compel us to look for the fulfilment of this part of the prediction between the victory over Pharnaces, and Caesar’s death at Rome, as brought to view in the following verse. A more full history of this period might bring to light events which would render the application of this passage unembarrassed.

> Sota Kimmerin Bosporin kuninkaan Farnakeen kanssa veti hänet viimein pois Egyptistä. ”Saavuttuaan sinne, missä vihollinen oli”, sanoo Prideaux, ”hän hyökkäsi heti päälle antamatta minkäänlaista hengähdysaikaa enempää itselleen kuin heillekään, ja saavutti heistä täydellisen voiton; tästä hän kirjoitti eräälle ystävälleen nämä kolme sanaa: Veni, vidi, vici; tulin, näin, voitin.” Tämän jakeen jälkimmäinen osa on jonkin verran hämärän peitossa, ja sen soveltamisesta on eriäviä mielipiteitä. Jotkut soveltavat sen Caesarin elämän varhaisempaan vaiheeseen ja katsovat löytävänsä sen täyttymyksen hänen riidassaan Pompeiuksen kanssa. Mutta ennustuksessa selvästi määritellyt sitä edeltävät ja seuraavat tapahtumat pakottavat meidät etsimään tämän ennustuksen osan täyttymystä Farnakeesta saadun voiton ja Caesarin Roomassa tapahtuneen kuoleman väliltä, josta seuraava jae puhuu. Tämän ajanjakson täydellisempi historia saattaisi tuoda päivänvaloon tapahtumia, jotka tekisivät tämän kohdan soveltamisen ongelmattomaksi.

> “‘VERSE 19. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found.’

> ”JAE 19. Sitten hän kääntää kasvonsa oman maansa linnoitusta kohti; mutta hän kompastuu ja kaatuu, eikä häntä enää löydetä.”

> “After this conquest, Caesar defeated the last remaining fragments of Pompey’s party, Cato and Scipio in Africa and Labienus and Varus in Spain. Returning to Rome, the ‘fort of his own land,’ he was made perpetual dictator; and such other powers and honors were granted him as rendered him in fact absolute sovereign of the whole empire. But the prophet had said that he should stumble and fall. The language implies that his overthrow would be sudden and unexpected, like a person accidentally stumbling in his walk. And so this man, who fought and won five hundred battles, taken one thousand cities, and slain one million one hundred and ninety-two thousand men, fell, not in the din of battle and the hour of strife, but when he thought his pathway was smooth and strewn with flowers, and when danger was supposed to be far away; for, taking his seat in the senate chamber upon his throne of gold, to receive at the hands of that body the title of king, the dagger of treachery suddenly struck him to the heart. Cassius, Brutus, and other conspirators rushed upon him, and he fell, pierced with twenty-three wounds. Thus he suddenly stumbled and fell, and was not found, BC 44.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

> ”Tämän valloituksen jälkeen Caesar kukisti Pompeius-puolueen viimeiset jäljellä olevat rippeet, Caton ja Scipion Afrikassa sekä Labienuksen ja Varuksen Espanjassa. Palattuaan Roomaan, ”oman maansa linnoitukseen”, hänet tehtiin elinikäiseksi diktaattoriksi; ja hänelle myönnettiin muitakin valtuuksia ja kunnianosoituksia, jotka tekivät hänestä tosiasiallisesti koko valtakunnan ehdottoman hallitsijan. Mutta profeetta oli sanonut, että hän kompastuisi ja kaatuisi. Kielenkäyttö viittaa siihen, että hänen kukistumisensa olisi äkillinen ja odottamaton, kuten henkilön, joka sattumalta kompastuu kulkiessaan. Ja niin tämä mies, joka taisteli ja voitti viisisataa taistelua, valloitti tuhat kaupunkia ja surmasi miljoona satayhdeksänkymmentäkaksi tuhatta miestä, kaatui, ei taistelun melskeessä ja kamppailun hetkellä, vaan silloin, kun hän luuli tiensä olevan tasainen ja kukin siroteltu, ja kun vaaran oletettiin olevan kaukana; sillä asettuessaan senaatinsaliin kultaiselle valtaistuimelleen vastaanottamaan tuon elimen käsistä kuninkaan arvonimeä, petoksen tikari iski hänet äkisti sydämeen. Cassius, Brutus ja muut salaliittolaiset syöksyivät hänen kimppuunsa, ja hän kaatui kaksikymmentäkolmen haavan lävistämänä. Näin hän äkillisesti kompastui ja kaatui, eikä häntä enää ollut, vuonna 44 eKr.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

The historical fulfillment of pagan Rome (the king of the north), being established upon the throne is a history that prefigures the history of modern Rome’s enthronement at the threefold union which takes place at the soon coming Sunday law. The history is also typified in verses thirty through thirty-six, which identified when the papacy was first placed upon the throne in 538. Verses sixteen through nineteen, and verses thirty-one through thirty-six both represent the final rise and fall of the whore of Tyre. That history was also represented in verses five through nine, when the first king of the north was established after conquering three geographical areas. Thereafter he entered into a treaty with the king of the south, but broke the treaty, and in response the king of the south delivered a deadly wound, and the king of the north died in the captivity of Egypt.

Pakanallisen Rooman (pohjoisen kuninkaan) historiallinen täyttymys, sen asettaminen valtaistuimelle, on historia, joka esikuvaa modernin Rooman valtaistuimelle asettamisen historiaa siinä kolminkertaisessa liitossa, joka muodostuu pian tulevan sunnuntailain yhteydessä. Tämä historia esikuvataan myös jakeissa kolmekymmentä–kolmekymmentäkuusi, joissa osoitetaan, milloin paavius ensimmäisen kerran asetettiin valtaistuimelle vuonna 538. Jakeet kuusitoista–yhdeksäntoista sekä jakeet kolmekymmentäyksi–kolmekymmentäkuusi kuvaavat kumpikin portto Tyyron lopullista nousua ja kukistumista. Tämä historia esitettiin myös jakeissa viisi–yhdeksän, jolloin ensimmäinen pohjoisen kuningas vakiinnutettiin valloitettuaan kolme maantieteellistä aluetta. Sen jälkeen hän solmi liiton etelän kuninkaan kanssa, mutta rikkoi liiton, ja vastaukseksi etelän kuningas antoi kuolinhaavan, ja pohjoisen kuningas kuoli Egyptin vankeudessa.

Verses five through nine, verses sixteen through nineteen, and verses thirty through thirty-six provide three prophetic lines that are fulfilled in verses forty through forty-five. When Sister White identified that “much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated,” it actually meant that the entire chapter illustrates verses forty through forty-five. Verses twenty through twenty-two identify the birth and the death of Christ, thus representing the time of the end in both 1798 and 1989 by His birth, and then His death on the cross represented October 22, 1844, and the Sunday law.

Jakeet viidestä yhdeksään, jakeet kuudestatoista yhdeksääntoista sekä jakeet kolmestakymmenestä kolmekymmeneenkuuteen esittävät kolme profeetallista linjaa, jotka täyttyvät jakeissa neljästäkymmenestä neljäänkymmeneenviiteen. Kun sisar White totesi, että ”suuri osa tässä profetiassa täyttyneestä historiasta toistuu”, se merkitsi todellisuudessa, että koko luku havainnollistaa jakeita neljäkymmentä–neljäkymmentäviisi. Jakeet kaksikymmentä–kaksikymmentäkaksi osoittavat Kristuksen syntymän ja kuoleman ja näin ollen edustavat lopun aikaa sekä vuonna 1798 että vuonna 1989 Hänen syntymänsä kautta, ja sitten Hänen kuolemansa ristillä edusti 22. lokakuuta 1844 sekä sunnuntailakia.

Verse twenty-three identifies the league between the Jews and Rome, during the history of the Maccabean revolt. The “league” in that history is represented by the dates of 161 BC and 158 BC. The Maccabean history represents an internal line that finds its beginning with a “league” between Rome and the Maccabean Jews that was initiated by the Jews, and ultimately ended with the Jews pronouncing that they have no king but Caesar. Verse twenty-three of course follows verses twenty-one and twenty-two, and verse twenty-one identifies the birth of Christ, which is a prophetic time of the end, and verse twenty-two identifies the cross, which represents the Sunday law.

Kaksikymmentäkolmas jae yksilöi juutalaisten ja Rooman välisen liiton makkabealaiskapinan historian aikana. Tuossa historiassa ”liitto” ilmenee vuosiluvuissa 161 eKr. ja 158 eKr. Makkabealaishistoria edustaa sisäistä linjaa, joka saa alkunsa Rooman ja makkabealaisjuutalaisten välisestä ”liitosta”, jonka juutalaiset panivat alulle ja joka lopulta päättyi siihen, että juutalaiset julistivat, ettei heillä ole muuta kuningasta kuin keisari. Kaksikymmentäkolmas jae seuraa tietenkin jakeita kaksikymmentäyksi ja kaksikymmentäkaksi, ja kaksikymmentäensimmäinen jae yksilöi Kristuksen syntymän, joka on profeetallinen lopun aika, ja kaksikymmentäkakkonen jae yksilöi ristin, joka edustaa sunnuntailakia.

At the cross the Jews identified Caesar (Rome) as their king, and the “league” of verse twenty-three references the beginning of the Jews’ choice to serve Rome, right at the ending point of the Jews proclaiming their allegiance to Rome. The ending of the Jews, as represented at the cross, is followed by the beginning of the Jews’ association with Rome.

Ristillä juutalaiset tunnustivat keisarin (Rooman) kuninkaakseen, ja jakeen kaksikymmentäkolme ”liitto” viittaa juutalaisten Rooman palvelemisen valinnan alkuun juuri siinä päätepisteessä, jossa juutalaiset julistivat uskollisuutensa Roomalle. Juutalaisten loppua, sellaisena kuin se esitetään ristillä, seuraa juutalaisten Roomaan liittymisen alku.

Verses twenty-four through thirty describe the three hundred and sixty years that pagan Rome ruled supremely from the Battle of Actium in 31 BC, unto the transfer of the capital from Rome to Constantinople in the year 330. The period of three hundred and sixty years typifies the twelve hundred and sixty years papal Rome ruled supremely, and together they represent the period from verse forty-one, and the threefold union that occurs at the soon coming Sunday law, unto the close of probation.

Jakeet kaksikymmentäneljästä kolmeenkymmeneen kuvaavat sitä kolmensadan kuudenkymmenen vuoden ajanjaksoa, jolloin pakanallinen Rooma hallitsi ylimpänä Actiumin taistelusta vuonna 31 eKr. aina pääkaupungin siirtämiseen Roomasta Konstantinopoliin vuonna 330 asti. Tämä kolmensadan kuudenkymmenen vuoden ajanjakso on esikuva niistä tuhannesta kahdestasadasta kuudestakymmenestä vuodesta, jolloin paavillinen Rooma hallitsi ylimpänä, ja yhdessä ne edustavat jakeessa neljäkymmentäyksi mainittua ajanjaksoa sekä kolminkertaista liittoa, joka muodostuu pian tulevan sunnuntailain yhteydessä, aina koetusajan päättymiseen asti.

All the prophetic lines of history in chapter eleven, align with the last six verses of Daniel eleven, but it is the prophetic history from the time of the end in 1989, represented in verse forty through to the Sunday law in verse forty-one, that is “that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days.” The history that is left blank in verse forty, is the Revelation of Jesus Christ that is unsealed when the time is at hand, just before probation closes.

Kaikki luvun yhdentoista historian profeetalliset linjat ovat linjassa Danielin yhdentoista luvun viimeisten kuuden jakeen kanssa, mutta juuri se profeetallinen historia ajan lopusta vuonna 1989, jota jakeessa neljäkymmentä kuvataan ja joka ulottuu jakeen neljäkymmentäyksi sunnuntailakiin saakka, on ”se osa Danielin profetiasta, joka koskee viimeisiä päiviä”. Se historia, joka jakeessa neljäkymmentä on jätetty avoimeksi, on Jeesuksen Kristuksen ilmestys, joka avataan sineteistään, kun aika on käsillä, juuri ennen kuin koetusaika päättyy.

We will continue this study in the next article.

Jatkamme tätä tutkielmaa seuraavassa artikkelissa.

> “We have the commandments of God and the testimony of Jesus Christ, which is the spirit of prophecy. Priceless gems are to be found in the word of God. Those who search this word should keep the mind clear. Never should they indulge perverted appetite in eating or drinking.

> ”Meillä on Jumalan käskyt ja Jeesuksen Kristuksen todistus, joka on profetian henki. Jumalan sanasta löytyy korvaamattomia jalokiviä. Niiden, jotka tutkivat tätä sanaa, tulee pitää mielensä kirkkaana. He eivät milloinkaan saa hemmotella turmeltunutta ruokahaluaan syömisessä tai juomisessa.

> “If they do this, the brain will be confused; they will be unable to bear the strain of digging deep to find out the meaning of those things which relate to the closing scenes of this earth’s history.

> ”Jos he tekevät näin, aivot joutuvat sekasortoon; he eivät kykene kestämään sitä rasitusta, jonka vaatii syvälle kaivautuminen, jotta voitaisiin löytää niiden asioiden merkitys, jotka liittyvät tämän maan historian viimeisiin tapahtumiin.

> “When the books of Daniel and Revelation are better understood, believers will have an entirely different religious experience. They will be given such glimpses of the open gates of heaven that heart and mind will be impressed with the character that all must develop in order to realize the blessedness which is to be the reward of the pure in heart.

> ”Kun Danielin ja Ilmestyskirjan kirjat ymmärretään paremmin, uskovilla on oleva kokonaan toisenlainen uskonnollinen kokemus. Heille annetaan sellaisia välähdyksiä taivaan avoimista porteista, että sydämeen ja mieleen painuu se luonne, joka kaikkien täytyy kehittää voidakseen käsittää sen autuuden, jonka puhdassydämiset saavat palkakseen.

> “The Lord will bless all who will seek humbly and meekly to understand that which is revealed in the Revelation. This book contains so much that is large with immortality and full of glory that all who read and search it earnestly receive the blessing to those ‘that hear the words of this prophecy, and keep those things which are written therein.’

> Herra siunaa kaikkia, jotka nöyrästi ja sävyisästi pyrkivät ymmärtämään sitä, mikä on ilmoitettu Ilmestyskirjassa. Tämä kirja sisältää niin paljon sellaista, mikä on täynnä kuolemattomuutta ja kirkkautta, että kaikki, jotka sitä lukevat ja tutkivat hartaasti, saavat sen siunauksen, joka on luvattu niille, ”jotka kuulevat tämän profetian sanat ja ottavat varteen, mitä siihen on kirjoitettu.”

> “One thing will certainly be understood from the study of Revelation—that the connection between God and His people is close and decided.

> ”Yksi asia ymmärretään varmasti Ilmestyskirjan tutkimisesta — että Jumalan ja Hänen kansansa välinen yhteys on läheinen ja selvä.

> “A wonderful connection is seen between the universe of heaven and this world. The things revealed to Daniel were afterward complemented by the revelation made to John on the Isle of Patmos. These two books should be carefully studied. Twice Daniel inquired, How long shall it be to the end of time?

> Taivaan maailmankaikkeuden ja tämän maailman välillä nähdään ihmeellinen yhteys. Danielille ilmoitetut asiat täydentyivät myöhemmin sillä ilmestyksellä, joka annettiin Johannekselle Patmoksen saarella. Näitä kahta kirjaa tulee tutkia huolellisesti. Kahdesti Daniel kysyi: Kuinka kauan on oleva aikojen loppuun?

> “‘And I heard, but I understood not: then said I, O my Lord, what shall be the end of these things? And He said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days. Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days. But go thou thy way till the end be: for thou shalt rest, and stand in thy lot at the end of the days.’

> “‘Ja minä kuulin, mutta en ymmärtänyt; ja minä sanoin: Oi herrani, mikä on näiden asioiden loppu? Ja hän sanoi: Mene tietäsi, Daniel, sillä nämä sanat pysyvät suljettuina ja sinetöityinä lopun aikaan asti. Monet puhdistetaan, valkaistaan ja koetellaan; mutta jumalattomat tekevät jumalattomasti, eikä yksikään jumalattomista ymmärrä, mutta viisaat ymmärtävät. Ja siitä ajasta, jolloin jokapäiväinen uhri poistetaan ja hävityksen kauhistus asetetaan, on oleva tuhat kaksisataa yhdeksänkymmentä päivää. Autuas se, joka odottaa ja saavuttaa tuhannen kolmensadan kolmenkymmenen viiden päivän ajan. Mutta mene sinä tietäsi loppuun asti; sillä sinä saat levätä ja nousta osaasi päivien lopussa.’”

> “It was the Lion of the tribe of Judah who unsealed the book and gave to John the revelation of what should be in these last days.

> Juudan sukukunnan Leijona avasi kirjan sinetit ja antoi Johannekselle ilmestyksen siitä, mitä näinä viimeisinä päivinä on oleva.

> “Daniel stood in his lot to bear his testimony which was sealed until the time of the end, when the first angel’s message should be proclaimed to our world. These matters are of infinite importance in these last days; but while ‘many shall be purified, and made white, and tried,’ ‘the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand.’ How true this is! Sin is the transgression of the law of God; and those who will not accept the light in regard to the law of God will not understand the proclamation of the first, second, and third angel’s messages. The book of Daniel is unsealed in the revelation to John, and carries us forward to the last scenes of this earth’s history.

> Daniel seisoi omalla osallaan kantaakseen todistuksensa, joka oli sinetöity lopun aikaan asti, jolloin ensimmäisen enkelin sanoma oli julistettava meidän maailmallemme. Nämä asiat ovat äärettömän tärkeitä näinä viimeisinä päivinä; mutta samalla kun ”monet puhdistetaan ja valkaistaan ja koetellaan”, ”jumalattomat tekevät jumalattomasti, eivätkä mitkään jumalattomista ymmärrä”. Kuinka totta tämä onkaan! Synti on Jumalan lain rikkomista; ja ne, jotka eivät tahdo ottaa vastaan valoa Jumalan lakia koskevassa asiassa, eivät ymmärrä ensimmäisen, toisen ja kolmannen enkelin sanomien julistusta. Danielin kirja avataan Johannekselle annetussa ilmestyksessä, ja se vie meidät eteenpäin tämän maan historian viimeisiin tapahtumiin.

> “Will our brethren bear in mind that we are living amid the perils of the last days? Read Revelation in connection with Daniel. Teach these things.” Testimonies to Ministers, 114, 115.

> “Pitävätkö veljemme mielessään, että elämme viimeisten päivien vaarojen keskellä? Lukekaa Ilmestyskirjaa yhdessä Danielin kirjan kanssa. Opettakaa näitä asioita.” Testimonies to Ministers, 114, 115.

Back to Articles