Article

# The Hour of God's Judgment is Come - Number One

Jumalan tuomion hetki on tullut – numero yksi

The Judgment of the Living and the Prophetic Significance of 9/11

Elävien tuomio ja 9/11:n profeetallinen merkitys

Author

Jeff Pippenger

Published

December 18, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

For quite some time, in fact from immediately after 9/11, we have consistently taught that the judgment of the living began at 9/11. We understood this fact from a multitude of biblical witnesses, which upheld it from completely different directions. Since July 2023, we have understood even more details of the judgment of the living, which began at 9/11, compared to the details discovered shortly after 9/11. Why did the judgment of the living begin at 9/11? What is the biblical judgment of the living?

Jo varsin pitkän ajan, itse asiassa välittömästi 9/11:n jälkeen alkaen, olemme johdonmukaisesti opettaneet, että elävien tuomio alkoi 9/11:nä. Ymmärsimme tämän tosiasian monien raamatullisten todistajien perusteella, jotka vahvistivat sen täysin eri suunnista. Heinäkuusta 2023 lähtien olemme ymmärtäneet vielä enemmän yksityiskohtia elävien tuomiosta, joka alkoi 9/11:nä, verrattuna niihin yksityiskohtiin, jotka havaittiin pian 9/11:n jälkeen. Miksi elävien tuomio alkoi 9/11:nä? Mikä on raamatullinen elävien tuomio?

In the first chapter in the book of Revelation, the main characteristic identified of Christ is that He is Alpha and Omega, the Beginning and Ending, the First and the Last. He provides an example of that very attribute of His character when He commanded John to write the things that were, and in so doing John would also be writing things to come. Jesus always illustrates the end with the beginning. It is who He is.

Ilmestyskirjan ensimmäisessä luvussa Kristuksen pääasialliseksi ominaisuudeksi ilmaistaan, että Hän on Alfa ja Omega, Alku ja Loppu, Ensimmäinen ja Viimeinen. Hän antaa esimerkin juuri tästä luonteensa ominaisuudesta, kun Hän käski Johannesta kirjoittamaan sen, mikä oli, ja näin tehdessään Johannes kirjoittaisi myös siitä, mikä on tuleva. Jeesus havainnollistaa aina lopun alun kautta. Se on se, mikä Hän on.

The Bible identifies Jesus as the Word. The first book in the Bible, Genesis, means ‘beginning.’ The last book of the Bible is the book of Revelation and the truths first presented in the book of Genesis are addressed in the book of Revelation. Genesis is the Alpha and Revelation is the Omega, and together they are the Word, and the Word is Jesus, who is the Alpha and Omega. God’s signature, or His name is written within every passage of biblical prophecy. That signature confirms that the light in the passage is truth.

Raamattu osoittaa Jeesuksen olevan Sana. Raamatun ensimmäinen kirja, Genesis, merkitsee ”alkua”. Raamatun viimeinen kirja on Ilmestyskirja, ja niitä totuuksia, jotka ensi kerran esitetään 1. Mooseksen kirjassa, käsitellään Ilmestyskirjassa. Genesis on Alfa ja Ilmestyskirja on Omega, ja yhdessä ne ovat Sana, ja Sana on Jeesus, joka on Alfa ja Omega. Jumalan allekirjoitus eli Hänen nimensä on kirjoitettu jokaisen raamatullisen profetian kohdan sisään. Tuo allekirjoitus vahvistaa, että kohdassa oleva valo on totuus.

If an interpretation of a passage of prophecy does not bear the signature of God, which is His name, which is His character; therefore, the interpretation is incorrect. There are other tests which should be brought to bear when interpreting God’s prophetic Word, but whichever test a person might apply, the test should be defined within God’s Word. If there are no manmade tests, there are less manmade interpretations. So, why? And what? Is the biblical judgment of the living that began on 9/11?

Jos jokin profetian kohdan tulkinta ei kanna Jumalan allekirjoitusta, joka on Hänen nimensä, joka on Hänen luonteensa, silloin tulkinta on virheellinen. On muitakin koetinkiviä, joita tulee soveltaa tulkittaessa Jumalan profeetallista sanaa, mutta minkä tahansa koetinkiven ihminen valitseekin sovellettavaksi, sen tulee olla määriteltynä Jumalan sanassa. Jos ihmistekoisia koetinkiviä ei ole, ihmistekoisia tulkintojakin on vähemmän. Miksi siis? Ja mitä? Onko elävien raamatullinen tuomio, joka alkoi 11. syyskuuta?

When Christ introduces Himself in the book of Revelation, He identifies Himself as the beginning and ending, and uses the prophet John to illustrate what that attribute of His character represents. He identifies the message of the entire book as a revelation of Himself. He commands John to write what was then existing in John’s world, and in so doing John would be recording what shall be at the end of the world. John was one of the twelve leaders at the beginning of the Christian church, and John therefore is illustrating the ending of the Christian church, represented by the one hundred and forty-four thousand and the great multitude in Revelation chapter seven.

Kun Kristus esittäytyy Ilmestyskirjassa, Hän ilmoittaa olevansa alku ja loppu, ja käyttää profeetta Johannesta havainnollistamaan, mitä tuo Hänen luonteensa ominaisuus merkitsee. Hän määrittelee koko kirjan sanoman Hänen itsensä ilmestykseksi. Hän käskee Johannesta kirjoittamaan siitä, mikä silloin oli olemassa Johanneksen maailmassa, ja siten Johannes tallentaisi sen, mitä tapahtuu maailman lopussa. Johannes oli yksi niistä kahdestatoista johtajasta kristillisen seurakunnan alussa, ja sen vuoksi Johannes havainnollistaa kristillisen seurakunnan loppua, jota edustavat ne sataneljäkymmentäneljätuhatta ja suuri joukko Ilmestyskirjan seitsemännessä luvussa.

The biblical logic is this: Jesus is the Word, by which all things were created, the Word that has always existed with His Father and He is also the Bible, for He is the Word of God. The first attribute of Christ’s character that is introduced in the last message of God’s Word is that He illustrates the end of a thing, with the beginning of that very same thing. If this truth about God’s character is not applied to a person’s study of the Bible, they cannot truly know what the judgment of the living is, and why it began at 9/11, and more importantly, why it is almost over.

Raamatullinen logiikka on tämä: Jeesus on Sana, jonka kautta kaikki on luotu, Sana, joka on aina ollut Isänsä kanssa, ja Hän on myös Raamattu, sillä Hän on Jumalan Sana. Kristuksen luonteen ensimmäinen ominaisuus, joka esitellään Jumalan Sanan viimeisessä sanomassa, on se, että Hän havainnollistaa jonkin asian lopun tuon aivan saman asian alun avulla. Ellei tätä totuutta Jumalan luonteesta sovelleta ihmisen Raamatun tutkimiseen, hän ei voi todella tietää, mitä elävien tuomio on ja miksi se alkoi 11.9., ja mikä vielä tärkeämpää, miksi se on melkein päättynyt.

As an example of the principle of Alpha and Omega, ancient Israel typifies modern Israel, which is a prophetic truth that can also be identified as literal Israel typifies spiritual Israel. No matter how it might be expressed both ancient literal Israel and modern spiritual Israel have a beginning history and an ending history. Three of the four histories are in the past, and we are now in the fourth and final history.

Esimerkkinä Alfa ja Oomega -periaatteesta muinainen Israel on esikuva nykyajan Israelista; tämä on profeetallinen totuus, joka voidaan ilmaista myös siten, että kirjaimellinen Israel on hengellisen Israelin esikuva. Ilmaistiinpa asia miten tahansa, sekä muinaisella kirjaimellisella Israelilla että nykyajan hengellisellä Israelilla on alkuhistoriansa ja loppuhistoriansa. Näistä neljästä historiasta kolme kuuluu menneisyyteen, ja me elämme nyt neljättä ja viimeistä historiaa.

The three past histories represent three witnesses of the last generation of earth’s history. Those three past histories identify the generation that is represented as the one hundred and forty-four thousand in the book of Revelation. There are other prophetic lines of history that also address the one hundred and forty-four thousand, but the number of the one hundred and forty-four thousand contains the prophetic symbolism that the one hundred and forty-four thousand are those who are prophetically represented by multiplying the twelve tribes of ancient literal Israel, with the twelve disciples of modern spiritual Israel.

Kolme mennyttä historiaa edustavat kolmea todistajaa maan historian viimeisestä sukupolvesta. Nuo kolme mennyttä historiaa yksilöivät sen sukupolven, jota Ilmestyskirjassa kuvataan sataneljänäkymmenenäneljänätuhantena. On olemassa muitakin historiallisia profeetallisia linjoja, jotka myös käsittelevät sataneljääkymmentäneljää tuhatta, mutta sataneljänkymmenenneljän tuhannen luku sisältää sen profeetallisen symboliikan, että sataneljäkymmentäneljä tuhatta ovat ne, joita profeetallisesti kuvataan kertomalla muinaisen kirjaimellisen Israelin kaksitoista sukukuntaa nykyisen hengellisen Israelin kahdellatoista opetuslapsella.

As another example of Alpha and Omega, the three angels of Revelation chapter fourteen represent a beginning and ending history. The Millerite movement represents the beginning history of the three angels, and the movement of the one hundred and forty-four thousand represents the history at the ending of the message of the third angel. The alpha movement announced the opening of the investigative judgment on October 22, 1844. The omega movement announced the opening of the judgment of the living, identifying its commencement as 9/11.

Toisena Alfaa ja Omeg aa koskevana esimerkkinä Ilmestyskirjan neljännentoista luvun kolme enkeliä edustavat alku- ja loppuhistoriaa. Milleriittiliike edustaa kolmen enkelin alkavaa historiaa, ja sadan neljänkymmenenneljän tuhannen liike edustaa historiaa kolmannen enkelin sanoman päättymisen aikana. Alfa-liike julisti tutkivan tuomion alkaneen 22. lokakuuta 1844. Omega-liike julisti elävien tuomion alkaneen ja osoitti sen alkamisajankohdaksi 9/11.

A third example of Alpha and Omega, that is easily upheld by inspiration is that in the beginning is the alpha movement of the Millerites, the parable of the ten virgins was fulfilled to the very letter. Sister White identifies the history of the Millerites in the book, The Great Controversy in the context of that parable being fulfilled at that time. She teaches that the omega movement of the one hundred and forty-four thousand will also fulfill the parable of the ten virgins to the very letter. Three brief witnesses of Christ identifying the end with the beginning.

Kolmas esimerkki alfasta ja omegasta, jota inspiraation valossa voidaan helposti puolustaa, on se, että alussa, milleriläisten alfa-liikkeessä, kymmenen neitsyen vertaus täyttyi aivan kirjaimellisesti. Sisар White yksilöi milleriläisten historian teoksessa Suuri taistelu siinä yhteydessä, että tuo vertaus täyttyi tuolloin. Hän opettaa, että myös sadan neljänkymmenen neljän tuhannen omega-liike tulee täyttämään kymmenen neitsyen vertauksen aivan kirjaimellisesti. Kolme lyhyttä todistusta Kristukselta, jotka samaistavat lopun alkuun.

At the beginning of ancient Israel, the Lord entered into covenant with the Hebrews as represented by the blood upon the doorposts, which is of course the very first mention of the Midnight Cry in God’s Word. Baptism is a symbol of a covenant relationship with Christ, and Paul teaches us that the Hebrews that left Egypt were all baptized ‘in the “cloud” and in the Red “Sea”.’ Once they were beyond the sea they were given manna, which among other things is a symbol of the seventh-day Sabbath in the context of it being a test.

Muinaisen Israelin alkuvaiheessa Herra teki liiton heprealaisten kanssa, mistä ovenpieliin sivelty veri on vertauskuvana; tämä on tietenkin aivan ensimmäinen maininta Keskiyön huudosta Jumalan Sanassa. Kaste on Kristukseen liittyvän liittosuhteen vertauskuva, ja Paavali opettaa meille, että ne heprealaiset, jotka lähtivät Egyptistä, kastettiin kaikki ”pilvessä” ja ”meressä”. Kun he olivat päässeet meren toiselle puolelle, heille annettiin manna, joka muun muassa on vertauskuva seitsemännen päivän sapatista siinä yhteydessä, että se oli koetus.

The “manna” represents their first test and when they failed their tenth and final test when they rejected the message of Joshua and Caleb, the Lord then rejected them as His covenant people and entered into covenant with Joshua and Caleb. When they eventually entered into the Promised Land, the rite of circumcision was not accomplished upon those men born during the forty years, for the rite was ended at the rebellion of Kadesh, and reinstituted at Kadesh just before the entrance. This is a signature of Alpha and Omega.

”Manna” edustaa heidän ensimmäistä koetustaan, ja kun he epäonnistuivat kymmenennessä ja viimeisessä koetuksessaan hylätessään Joosuan ja Kaalebin sanoman, Herra silloin hylkäsi heidät liittokansanaan ja solmi liiton Joosuan ja Kaalebin kanssa. Kun he lopulta astuivat Luvattuun maahan, ympärileikkauksen toimitusta ei suoritettu niille miehille, jotka olivat syntyneet noiden neljänkymmenen vuoden aikana, sillä toimitus oli päättynyt Kaadeksen kapinassa ja palautettu voimaan Kaadeksessa juuri ennen maahantuloa. Tämä on Alfan ja Omegan tunnusmerkki.

The forty years wandering in the wilderness began with the rebellion against the message of Joshua and Caleb, and it ended with the rebellion of Moses striking the Rock, and thus misrepresenting God’s character and work. The beginning of ancient Israel illustrates the end of ancient Israel.

Neljänkymmenen vuoden vaellus erämaassa alkoi kapinasta Joosuan ja Kaalebin sanomaa vastaan, ja se päättyi Mooseksen kapinaan, kun hän löi Kalliota ja siten antoi väärän kuvan Jumalan luonteesta ja työstä. Muinaisen Israelin alku havainnollistaa muinaisen Israelin loppua.

At the end of ancient Israel, Jesus as the “Messenger of the Covenant” in Malachi chapter three, came to confirm the “covenant” with many for one week, in fulfillment of Daniel chapter nine. As the Messenger of the Covenant, Christ entered into covenant with the Christian church in the very history where He passed by the former covenant people. In the beginning of ancient Israel as God’s covenant people the Lord passed by a former covenant people and entered into covenant with a new chosen people. He did the very same thing at the end of ancient Israel.

Muinaisen Israelin lopulla Jeesus, Malakian kolmannessa luvussa mainittu ”liiton sanansaattaja”, tuli vahvistaakseen ”liiton” monille yhden viikon ajaksi Danielin yhdeksännen luvun täyttymykseksi. Liiton sanansaattajana Kristus astui liittoon kristillisen seurakunnan kanssa juuri siinä historian vaiheessa, jossa Hän kulki entisen liittokansan ohi. Muinaisen Israelin alkuvaiheessa, jolloin se oli Jumalan liittokansa, Herra kulki erään entisen liittokansan ohi ja astui liittoon uuden valitun kansan kanssa. Hän teki aivan samoin muinaisen Israelin lopulla.

A symbol of a covenant is the marriage, and from the birth of Christ unto the destruction of Jerusalem in 70AD, prophecy sets forth a progressive divorce of God from ancient literal Israel. So, when was the divorce actually in force, at His birth, His death, the stoning of Stephen or the destruction of Jerusalem?

Liiton vertauskuva on avioliitto, ja Kristuksen syntymästä Jerusalemin hävitykseen vuonna 70 jKr. saakka profetia esittää Jumalan ja muinaisen kirjaimellisen Israelin välisen avioeron asteittaisena prosessina. Niinpä milloin avioero oli tosiasiallisesti voimassa: Hänen syntymänsä, Hänen kuolemansa, Stefanuksen kivittämisen vai Jerusalemin hävityksen hetkellä?

> “Meanwhile worshipers from every nation sought the temple which had been dedicated to the worship of God. Glittering with gold and precious stones, it was a vision of beauty and grandeur. But Jehovah was no longer to be found in that palace of loveliness. Israel as a nation had divorced herself from God. When Christ, near the close of His earthly ministry, looked for the last time upon the interior of the temple, He said, ‘Behold, your house is left unto you desolate.’ Matthew 23:38. Hitherto He had called the temple His Father’s house; but as the Son of God passed out from those walls, God’s presence was withdrawn forever from the temple built to His glory.” Acts of the Apostles, 145.

> Sillä välin joka kansasta tulleet palvojat etsiytyivät temppeliin, joka oli vihitty Jumalan palvontaa varten. Kullasta ja jalokivistä säihkyvänä se oli näky, jossa kauneus ja loisto yhdistyivät. Mutta Jehovaa ei enää ollut löydettävissä tuosta ihanuuden palatsista. Israel oli kansakuntana eronnut Jumalasta. Kun Kristus, lähellä maanpäällisen palvelutyönsä loppua, katsoi viimeisen kerran temppelin sisäosaan, Hän sanoi: ”Katso, teidän huoneenne jätetään teille autioksi.” Matteus 23:38. Siihen asti Hän oli kutsunut temppeliä Isänsä huoneeksi; mutta kun Jumalan Poika poistui noiden muurien sisältä, Jumalan läsnäolo vetäytyi iäksi pois temppelistä, joka oli rakennettu Hänen kunniakseen.” Apostolien teot, 145.

The day after the Triumphal Entry Christ proclaimed that the Jew’s house was desolate, and the divorce was finalized. So, the divorce was finalized when the sun went down on the day of the Triumphal Entry.

Voitokkaan sisääntulon jälkeisenä päivänä Kristus julisti, että juutalaisen huone oli autio, ja avioero saatettiin päätökseen. Niinpä avioero saatettiin päätökseen, kun aurinko laski Voitokkaan sisääntulon päivänä.

> “Jerusalem had been the child of His care, and as a tender father mourns over a wayward son, so Jesus wept over the beloved city. How can I give thee up? How can I see thee devoted to destruction? Must I let thee go to fill up the cup of thine iniquity? One soul is of such value that, in comparison with it, worlds sink into insignificance; but here was a whole nation to be lost. When the fast westering sun should pass from sight in the heavens, Jerusalem’s day of grace would be ended. While the procession was halting on the brow of Olivet, it was not yet too late for Jerusalem to repent. The angel of mercy was then folding her wings to step down from the golden throne to give place to justice and swift-coming judgment. But Christ’s great heart of love still pleaded for Jerusalem, that had scorned His mercies, despised His warnings, and was about to imbrue her hands in His blood. If Jerusalem would but repent, it was not yet too late. While the last rays of the setting sun were lingering on temple, tower, and pinnacle, would not some good angel lead her to the Saviour’s love, and avert her doom? Beautiful and unholy city, that had stoned the prophets, that had rejected the Son of God, that was locking herself by her impenitence in fetters of bondage,—her day of mercy was almost spent!

> ”Jerusalem oli ollut Hänen huolenpitonsa lapsi, ja niin kuin hellä isä suree eksynyttä poikaa, niin Jeesus itki rakastettua kaupunkia. Kuinka voisin luopua sinusta? Kuinka voisin nähdä sinun joutuvan hävitykselle omistetuksi? Täytyykö minun päästää sinut menemään täyttämään syntivelkasi malja ääriään myöten? Yksi sielu on niin arvokas, että siihen verrattuna maailmat vaipuvat merkityksettömyyteen; mutta tässä oli kokonainen kansa joutumassa kadotukseen. Kun nopeasti länteen laskeva aurinko katoaisi näkyvistä taivaalta, Jerusalemin armonpäivä olisi päättynyt. Kun kulkue pysähtyi Öljymäen harjalle, ei vielä ollut liian myöhäistä Jerusalemin tehdä parannus. Laupeuden enkeli oli silloin kokoamassa siipiään astuakseen alas kultaiselta valtaistuimelta antaakseen sijaa oikeudenmukaisuudelle ja nopeasti saapuvalle tuomiolle. Mutta Kristuksen suuri rakkauden sydän vetosi yhä Jerusalemin puolesta, Jerusalemin, joka oli halveksinut Hänen armonsa, pilkannut Hänen varoituksensa ja oli juuri tahraamassa kätensä Hänen vereensä. Jos Jerusalem vain olisi tehnyt parannuksen, ei vielä ollut liian myöhäistä. Kun laskevan auringon viimeiset säteet viipyivät temppelin, tornin ja huipun yllä, eikö jokin hyvä enkeli johtaisi sitä Vapahtajan rakkauteen ja torjuisi sen tuomion? Kaunis ja epäpuhdas kaupunki, joka oli kivittänyt profeetat, joka oli hylännyt Jumalan Pojan, joka katumattomuudessaan kahlitsi itseään orjuuden kahleisiin,—sen armonaika oli melkein päättynyt!”

> “Yet again the Spirit of God speaks to Jerusalem. Before the day is done, another testimony is borne to Christ. The voice of witness is lifted up, responding to the call from a prophetic past. If Jerusalem will hear the call, if she will receive the Saviour who is entering her gates, she may yet be saved.

> ”Vielä kerran Jumalan Henki puhuu Jerusalemille. Ennen kuin päivä päättyy, annetaan jälleen uusi todistus Kristuksesta. Todistuksen ääni kohoaa vastauksena profeetallisen menneisyyden kutsuun. Jos Jerusalem kuulee kutsun, jos se ottaa vastaan Vapahtajan, joka astuu sen porteista sisään, se voi vielä pelastua.

> “Reports have reached the rulers in Jerusalem that Jesus is approaching the city with a great concourse of people. But they have no welcome for the Son of God. In fear they go out to meet Him, hoping to disperse the throng. As the procession is about to descend the Mount of Olives, it is intercepted by the rulers. They inquire the cause of the tumultuous rejoicing. As they question, ‘Who is this?’ the disciples, filled with the spirit of inspiration, answer this question. In eloquent strains they repeat the prophecies concerning Christ:

> Jerusalemin hallitusmiehille on tullut tieto, että Jeesus lähestyy kaupunkia suuren ihmisjoukon saattamana. Mutta heillä ei ole mitään tervetulotoivotusta Jumalan Pojalle. Pelon vallassa he lähtevät Häntä vastaan toivoen voivansa hajottaa kansanjoukon. Kun kulkue on juuri laskeutumaisillaan Öljymäeltä, hallitusmiehet pysäyttävät sen. He tiedustelevat tämän myrskyisän ilonpidon syytä. Kysellessään: ”Kuka tämä on?” opetuslapset, innoituksen hengen täyttäminä, vastaavat tähän kysymykseen. Kaunopuheisin sanoin he toistavat Kristusta koskevat profetiat:

> “Adam will tell you, It is the seed of the woman that shall bruise the serpent’s head.

> “Aadam sanoo sinulle: vaimon siemen on murskaava käärmeen pään.”

> “Ask Abraham, he will tell you, It is ‘Melchizedek King of Salem,’ King of Peace. Genesis 14:18.

> “Kysykää Abrahamilta, niin hän sanoo teille: se on ‘Melkisedek, Saalemin kuningas’, rauhan kuningas. 1. Mooseksen kirja 14:18.

> “Jacob will tell you, He is Shiloh of the tribe of Judah.

> “Jaakob on sanova sinulle: Hän on Juudan sukukunnan Siilo.

> “Isaiah will tell you, ‘Immanuel,’ ‘Wonderful, Counselor, The mighty God, The everlasting Father, The Prince of Peace.’ Isaiah 7:14; 9:6.

> ”Jesaja sanoo teille: ’Immanuel’, ’Ihmeellinen, Neuvonantaja, Väkevä Jumala, Iankaikkinen Isä, Rauhanruhtinas.’ Jesaja 7:14; 9:6.

> “Jeremiah will tell you, The Branch of David, ‘the Lord our Righteousness.’ Jeremiah 23:6.

> Jeremia kertoo sinulle Daavidin Vesan, ”Herra, meidän vanhurskautemme”. Jeremia 23:6.

> “Daniel will tell you, He is the Messiah.

> ”Daniel kertoo teille: Hän on Messias.

> “Hosea will tell you, He is ‘the Lord God of hosts; the Lord is His memorial.’ Hosea 12:5.

> Hoosea kertoo sinulle: Hän on ”Herra, sotajoukkojen Jumala; Herra on hänen muistonsa.” Hoos. 12:5.

> “John the Baptist will tell you, He is ‘the Lamb of God, which taketh away the sin of the world.’ John 1:29.

> ”Johannes Kastaja sanoo sinulle: Hän on ’Jumalan Karitsa, joka ottaa pois maailman synnin.’ Joh. 1:29.

> “The great Jehovah has proclaimed from His throne, ‘This is My beloved Son.’ Matthew 3:17.

> ”Suuri Jehova on julistanut valtaistuimeltaan: ’Tämä on minun rakas Poikani.’ Matteus 3:17.

> “We, His disciples, declare, This is Jesus, the Messiah, the Prince of life, the Redeemer of the world.

> ”Me, Hänen opetuslapsensa, julistamme: tämä on Jeesus, Messias, elämän Ruhtinas, maailman Lunastaja.

> “And the prince of the powers of darkness acknowledges Him, saying, ‘I know Thee who Thou art, the Holy One of God.’ Mark 1:24.” The Desire of Ages, 577–579.

> ”Ja pimeyden valtojen ruhtinas tunnustaa Hänet sanoen: ’Minä tiedän, kuka Sinä olet, Jumalan Pyhä.’ Mark. 1:24.” Aikakausien Toivo, 577–579.

The history of Christ’s Triumphal Entry typified the history of the Midnight Cry in the Millerite time period. The passage from Sister White identifies that when the entrance began the people came under the inspiration of the Holy Spirit, and then Christ stopped and wept over Jerusalem. Thereafter He continued the entry, and is then confronted by Jewish leadership. I would like to isolate certain attributes of this story in order to identify waymarks that are repeated in the history of the Millerites. But first I want to make a point about the beginning and ending. What we just cited from Sister White represents the end of a chapter, and the opening of the next chapter says the following.

Kristuksen riemullisen Jerusalemiin tulon historia oli esikuva Keskiyön huudon historiasta milleriläisen ajan kuluessa. Sisarelta Whitelta oleva katkelma osoittaa, että sisääntulon alkaessa kansa joutui Pyhän Hengen vaikutuksen alaiseksi, ja sitten Kristus pysähtyi ja itki Jerusalemia. Sen jälkeen Hän jatkoi sisääntuloaan, ja tällöin juutalaisten johto kohtasi Hänet. Haluan erottaa tästä kertomuksesta tiettyjä piirteitä voidakseni tunnistaa niitä tienviittoja, jotka toistuvat milleriläisten historiassa. Mutta ensin tahdon tuoda esiin seikan alusta ja lopusta. Se, mitä juuri lainasimme Sisarelta Whitelta, edustaa erään luvun loppua, ja seuraavan luvun alku sanoo seuraavaa.

> “The triumphal ride of Christ into Jerusalem was the dim foreshadowing of His coming in the clouds of heaven with power and glory, amid the triumph of angels and the rejoicing of the saints. Then will be fulfilled the words of Christ to the priests and Pharisees: ‘Ye shall not see Me henceforth, till ye shall say, Blessed is He that cometh in the name of the Lord.’ Matthew 23:39. In prophetic vision Zechariah was shown that day of final triumph; and he beheld also the doom of those who at the first advent had rejected Christ: ‘They shall look upon Me whom they have pierced, and they shall mourn for Him, as one mourneth for his only son, and shall be in bitterness for Him, as one that is in bitterness for his first-born.’ Zechariah 12:10. This scene Christ foresaw when He beheld the city and wept over it. In the temporal ruin of Jerusalem He saw the final destruction of that people who were guilty of the blood of the Son of God.

> Kristuksen riemullinen ratsastus Jerusalemiin oli himmeä ennakkovarjo siitä, kun Hän on tuleva taivaan pilvissä voimassa ja kirkkaudessa, enkelten riemuitessa ja pyhien iloiten. Silloin täyttyvät Kristuksen sanat papeille ja fariseuksille: ”Tästä edespäin te ette näe minua, ennen kuin sanotte: Siunattu olkoon hän, joka tulee Herran nimeen.” Matteus 23:39. Profeetallisessa näyssä Sakarjalle näytettiin tuo lopullisen voiton päivä; ja hän näki myös niiden kohtalon, jotka ensimmäisen tulemuksen aikana olivat hylänneet Kristuksen: ”He katsovat minuun, jonka ovat lävistäneet, ja murehtivat häntä niin kuin murehditaan ainoaa poikaa, ja surevat katkerasti häntä niin kuin katkerasti surraan esikoista.” Sakarja 12:10. Tämän näyn Kristus näki edessään katsellessaan kaupunkia ja itkiessään sitä. Jerusalemin ajallisessa hävityksessä Hän näki lopullisen tuhon sille kansalle, joka oli syyllinen Jumalan Pojan vereen.

> “The disciples saw the hatred of the Jews to Christ, but they did not yet see to what it would lead. They did not yet understand the true condition of Israel, nor comprehend the retribution that was to fall upon Jerusalem. This Christ opened to them by a significant object lesson.

> “Opetuslapset näkivät juutalaisten vihamielisyyden Kristusta kohtaan, mutta he eivät vielä nähneet, mihin se johtaisi. He eivät vielä ymmärtäneet Israelin todellista tilaa eivätkä käsittäneet sitä rangaistusta, joka oli kohtaava Jerusalemia. Tämän Kristus avasi heille merkityksellisen havainto-opetuksen avulla.

> “The last appeal to Jerusalem had been in vain. The priests and rulers had heard the prophetic voice of the past echoed by the multitude, in answer to the question, ‘Who is this?’ but they did not accept it as the voice of Inspiration. In anger and amazement they tried to silence the people. There were Roman officers in the throng, and to them His enemies denounced Jesus as the leader of a rebellion. They represented that He was about to take possession of the temple, and reign as king in Jerusalem.” The Desire of Ages, 580.

> ”Viimeinen vetoomus Jerusalemille oli ollut turha. Papit ja hallitusmiehet olivat kuulleet menneisyyden profeetallisen äänen kaikuvan kansanjoukon vastauksessa kysymykseen: ’Kuka tämä on?’, mutta he eivät hyväksyneet sitä inspiraation ääneksi. Vihastuneina ja hämmästyneinä he yrittivät vaientaa kansan. Väkijoukossa oli roomalaisia upseereja, ja heille Hänen vihollisensa ilmiantoivat Jeesuksen kapinan johtajaksi. He esittivät, että Hän oli aikeissa ottaa temppelin haltuunsa ja hallita kuninkaana Jerusalemissa.” Alfa ja omega, 580.

The point I did not want to miss is that Christ’s Triumphal Entry into Jerusalem typifies not only the Midnight Cry of Millerite history, but also the end of the world. It is associated with the return of Christ at the beginning of Revelation chapter twenty’s millennium and also His return with New Jerusalem at the end of the millennium. It is also associated with the death of the wicked at His second coming, and their final judgment at the end of the millennium. The opening of the last paragraph states, “The last appeal to Jerusalem had been in vain. The priests and rulers had heard the prophetic voice of the past echoed by the multitude, in answer to the question, ‘Who is this?’ but they did not accept it as the voice of Inspiration.”

Seikka, jonka en halunnut jäävän huomaamatta, on se, että Kristuksen riemullinen ratsastus Jerusalemiin on esikuva paitsi milleriittihistorian keskiyön huudosta myös maailman lopusta. Se liittyy Kristuksen paluuseen Ilmestyskirjan kahdennenkymmenennen luvun tuhatvuotiskauden alussa sekä myös Hänen paluuseensa Uuden Jerusalemin kanssa tuhatvuotiskauden lopussa. Se liittyy myös jumalattomien kuolemaan Hänen toisessa tulemisessaan sekä heidän lopulliseen tuomioonsa tuhatvuotiskauden lopussa. Viimeisen kappaleen alku toteaa: ”Viimeinen vetoomus Jerusalemille oli jäänyt turhaksi. Papit ja hallitusmiehet olivat kuulleet menneisyyden profeetallisen äänen kaikuvan kansanjoukon vastauksessa kysymykseen: ’Kuka tämä on?’ mutta he eivät hyväksyneet sitä Innoituksen ääneksi.”

The last appeal was in vain, and the appeal was represented as “the prophetic voice of the past.” The multitude in Christ’s day rejected their last appeal, for they rejected Jeremiah’s counsel to return to the old paths. They also refused the methodology of line upon line, for the disciples had answered the question of “Who is this,” by bringing several witnesses together, line upon line, from here a little and there a little.

Viimeinen vetoomus oli turha, ja tuo vetoomus esitettiin ”menneisyyden profeetallisena äänenä”. Kristuksen päivinä elänyt kansanjoukko hylkäsi viimeisen vetoomuksensa, sillä he hylkäsivät Jeremian neuvon palata vanhoille poluille. He torjuivat myös menetelmän ”rivi rivin päälle”, sillä opetuslapset olivat vastanneet kysymykseen ”Kuka tämä on” kokoamalla yhteen useita todistajia, rivi rivin päälle, täältä vähän ja tuolta vähän.

When Christ begins the entry into Jerusalem, He stops along the way. It begins with the fulfillment of prophecy as the disciples secure the ass for Christ to ride upon. He had never ridden an animal, and the animal had never been ridden. The logic identifies a miracle, for what animal allows a rider the first time, and who knows how to manage riding an ass that has never done it before. This is similar to when the Philistines placed an offering on the cart, along with the Ark, and hitched up two cows who both were nursing calves, and who had never pulled a cart before, and they immediately deserted the calves and began the trip to return the Ark to the Hebrews. The Ark is on its way to Jerusalem, and when David finally brings it into Jerusalem, he typified Christ’s triumphal entry.

Kun Kristus aloittaa sisääntulonsa Jerusalemiin, Hän pysähtyy matkalla. Se alkaa profetian täyttymyksellä, kun opetuslapset hankkivat aasin Kristuksen ratsastettavaksi. Hän ei ollut koskaan ratsastanut eläimellä, eikä eläimellä ollut koskaan ratsastettu. Johdonmukainen päätelmä osoittaa ihmeen, sillä mikä eläin sallii ratsastajan ensi kerralla, ja kuka osaa hallita ratsastamista aasilla, joka ei ole sitä koskaan ennen tehnyt. Tämä on samankaltaista kuin silloin, kun filistealaiset panivat uhrilahjan vaunuihin arkin kanssa ja valjastivat kaksi lehmää, jotka molemmat imettivät vasikoita ja joita ei ollut koskaan ennen pantu vetämään vaunuja, ja ne heti hylkäsivät vasikkansa ja alkoivat matkan palauttaakseen arkin heprealaisille. Arkki on matkalla Jerusalemiin, ja kun Daavid lopulta tuo sen Jerusalemiin, hän oli esikuva Kristuksen voitollisesta sisääntulosta.

Once Christ is on the ass, the people began lining the street with their coats, cutting down palm branches and the shouts cry out, “Hosanna to the Son of David: Blessed is He that cometh in the name of the Lord! Hosanna in the highest.” (Matthew 21:9) The leaders resist and call for Jesus to silence the crowd. They move on and Jesus stops to weep for lost mankind, represented by Jerusalem. Then the procession proceeds and the leaders once again intercede, demanding to know who Jesus is. Then the disciples respond with the line upon line testimony of the prophets.

Kun Kristus on aasin selässä, kansa alkaa reunustaa katua vaatteillaan, katkoa palmunoksia, ja huudot kajahtavat: ”Hoosianna Daavidin Pojalle: Siunattu olkoon Hän, joka tulee Herran nimeen! Hoosianna korkeuksissa.” (Matthew 21:9) Johtajat vastustavat ja vaativat Jeesusta vaientamaan väkijoukon. He kulkevat eteenpäin, ja Jeesus pysähtyy itkemään kadonnutta ihmiskuntaa, jota Jerusalem edustaa. Sitten kulkue jatkaa matkaansa, ja johtajat puuttuvat jälleen asiaan vaatien saada tietää, kuka Jeesus on. Tällöin opetuslapset vastaavat profeettojen todistuksella, rivi riviltä.

The history we are now considering was preceded by the resurrection of Lazarus, which marks the first disappointment in the prophetic line illustrated in the parable of the ten virgins, and by Uzzah touching the Ark, in the line of David’s triumphal entry into Jerusalem. The first disappointment is associated with a tarrying time, and Christ has tarried when he first heard Lazarus was sick, just as David tarried by leaving the Ark where Uzzah died until he later retrieved it. Lazarus died, and was thereafter resurrected. Lazarus is the one who thereafter leads the ass that Jesus rides upon into Jerusalem.

Historiaa, jota nyt tarkastelemme, edelsi Lasaruksen ylösnousemus, joka merkitsee ensimmäistä pettymystä siinä profeetallisessa linjassa, jota havainnollistetaan vertauksessa kymmenestä neitsyestä, sekä Ussan koskettaminen arkkiin siinä linjassa, joka koskee Daavidin voitollista saapumista Jerusalemiin. Ensimmäiseen pettymykseen liittyy viivytyksen aika, ja Kristus viivytteli, kun hän ensi kerran kuuli Lasaruksen olevan sairas, aivan kuten Daavid viivytteli jättämällä arkin siihen paikkaan, missä Ussa kuoli, kunnes hän myöhemmin haki sen takaisin. Lasarus kuoli ja herätettiin sen jälkeen kuolleista. Lasarus on se, joka tämän jälkeen taluttaa aasia, jonka selässä Jeesus ratsastaa Jerusalemiin.

In Millerite history the second angel arrived on April 19, 1844, at the first disappointment, which marked the beginning of the tarrying time. Thereafter Samuel Snow began to progressively develop the message of the Midnight Cry. The progressive development of that message is represented by Christ’s entry into Jerusalem. The progression of Snow’s work is also represented in the travels of the Ark, from the Philistines, to the cart, to Uzzah and ultimately into Jerusalem.

Milleriläisessä historiassa toinen enkeli saapui 19. huhtikuuta 1844 ensimmäisen pettymyksen yhteydessä, mikä merkitsi viipymisen ajan alkua. Tämän jälkeen Samuel Snow alkoi asteittain kehittää Keskiyön huudon sanomaa. Tämän sanoman asteittaista kehitystä kuvaa Kristuksen saapuminen Jerusalemiin. Snow’n työn etenemistä kuvataan myös arkin matkoissa: filistealaisilta vaunuille, Ussaan ja lopulta Jerusalemiin.

The entry has a beginning proclamation of the people when the leaders told Christ to silence the crowd, followed by Christ weeping, then the proclamation of the disciples when the obstinate leaders asked who Christ was. The manifestation of inspiration in the people that produced the first response of the obstinate leaders is repeated by the disciples when they produced “line upon line” a multitude of prophetic witnesses from the past. When the sun set that day, ancient Israel was divorced from God.

Kirjoituksessa on alussa kansan julistus, kun johtajat kehottivat Kristusta vaientamaan väkijoukon; sitä seuraa Kristuksen itku, ja sitten opetuslasten julistus, kun uppiniskaiset johtajat kysyivät, kuka Kristus oli. Kansassa ilmennyt innoituksen vaikutus, joka synnytti uppiniskaisten johtajien ensimmäisen reaktion, toistuu opetuslasten kohdalla, kun he esittivät ”rivi rivin päälle” menneisyydestä suuren joukon profeetallisia todistajia. Kun aurinko sinä päivänä laski, muinainen Israel oli eronnut Jumalasta.

In that history we are informed that the disciples did not “comprehend the retribution that was to fall upon Jerusalem.” The “retribution” that was to “fall upon Jerusalem” was illustrated for the disciples by “a significant object lesson.” The significant object lesson was the cursing of the fig tree. The destruction of Jerusalem, which the disciples did not yet understand was illustrated by the cursing of the fig tree, and also the parable which Christ had previously taught concerning the fig tree.

Tuossa kertomuksessa meille ilmoitetaan, etteivät opetuslapset ”ymmärtäneet sitä rangaistustuomiota, joka oli kohtaava Jerusalemia”. Se ”rangaistustuomio”, joka oli ”kohtaava Jerusalemia”, havainnollistettiin opetuslapsille ”merkittävällä vertausopetuksella”. Tämä merkittävä vertausopetus oli viikunapuun kiroaminen. Jerusalemin hävitys, jota opetuslapset eivät vielä ymmärtäneet, havainnollistettiin viikunapuun kiroamisella sekä myös sillä vertauksella, jonka Kristus oli aiemmin opettanut viikunapuusta.

> “The warning is for all time. Christ’s act in cursing the tree which His own power had created stands as a warning to all churches and to all Christians. No one can live the law of God without ministering to others. But there are many who do not live out Christ’s merciful, unselfish life. Some who think themselves excellent Christians do not understand what constitutes service for God. They plan and study to please themselves. They act only in reference to self. Time is of value to them only as they can gather for themselves. In all the affairs of life this is their object. Not for others but for themselves do they minister. God created them to live in a world where unselfish service must be performed. He designed them to help their fellow men in every possible way. But self is so large that they cannot see anything else. They are not in touch with humanity. Those who thus live for self are like the fig tree, which made every pretension but was fruitless. They observe the forms of worship, but without repentance or faith. In profession they honor the law of God, but obedience is lacking. They say, but do not. In the sentence pronounced on the fig tree Christ demonstrates how hateful in His eyes is this vain pretense. He declares that the open sinner is less guilty than is he who professes to serve God, but who bears no fruit to His glory.

> Varoitus on tarkoitettu kaikkia aikoja varten. Kristuksen teko, jossa Hän kirosi puun, jonka Hänen oma voimansa oli luonut, on varoituksena kaikille seurakunnille ja kaikille kristityille. Kukaan ei voi elää Jumalan lain mukaan palvelematta muita. Mutta on monia, jotka eivät elä todeksi Kristuksen armollista, epäitsekästä elämää. Jotkut, jotka pitävät itseään erinomaisina kristittyinä, eivät ymmärrä, mitä Jumalan palveleminen merkitsee. He suunnittelevat ja tutkivat miellyttääkseen itseään. He toimivat vain omaan itseensä nähden. Aika on heille arvokasta vain sikäli kuin he voivat koota itselleen. Kaikissa elämän toimissa tämä on heidän päämääränsä. Ei toisia vaan itseään varten he palvelevat. Jumala loi heidät elämään maailmassa, jossa on suoritettava epäitsekästä palvelusta. Hän tarkoitti heidät auttamaan lähimmäisiään kaikin mahdollisin tavoin. Mutta minä on niin suuri, etteivät he voi nähdä mitään muuta. He eivät ole kosketuksissa ihmiskunnan kanssa. Ne, jotka näin elävät itselleen, ovat kuin viikunapuu, joka teeskenteli kaikkea mutta oli hedelmätön. He noudattavat jumalanpalveluksen muotoja, mutta ilman parannusta ja uskoa. Tunnustuksessaan he kunnioittavat Jumalan lakia, mutta kuuliaisuus puuttuu. He sanovat, mutta eivät tee. Tuomiossa, jonka Kristus lausui viikunapuulle, Hän osoittaa, kuinka vihattavaa tämä turha ulkokultaisuus on Hänen silmissään. Hän julistaa, että avoin syntinen on vähemmän syyllinen kuin se, joka tunnustaa palvelevansa Jumalaa, mutta joka ei kanna hedelmää Hänen kunniakseen.

> “The parable of the fig tree, spoken before Christ’s visit to Jerusalem, had a direct connection with the lesson He taught in cursing the fruitless tree.” The Desire of Ages, 584.

> ”Vertauskuva viikunapuusta, joka esitettiin ennen Kristuksen käyntiä Jerusalemissa, oli suorassa yhteydessä siihen opetukseen, jonka Hän antoi kirotessaan hedelmättömän puun.” Alfa ja omega, s. 584.

After the last confrontation with the leaders, Jesus retired to pray through the night, then in the morning as He passed the fig tree He cursed it.

Viimeisen johtajien kanssa käydyn yhteenoton jälkeen Jeesus vetäytyi rukoilemaan läpi yön, ja sitten aamulla, kulkiessaan viikunapuun ohi, Hän kirosi sen.

> “It was not the season for ripe figs, except in certain localities; and on the highlands about Jerusalem it might truly be said, ‘The time of figs was not yet.’ But in the orchard to which Jesus came, one tree appeared to be in advance of all the others. It was already covered with leaves. It is the nature of the fig tree that before the leaves open, the growing fruit appears. Therefore this tree in full leaf gave promise of well-developed fruit. But its appearance was deceptive. Upon searching its branches, from the lowest bough to the topmost twig, Jesus found ‘nothing but leaves.’ It was a mass of pretentious foliage, nothing more.

> ”Kypsien viikunoiden aika ei ollut käsillä muualla kuin tietyillä seuduilla; ja Jerusalemin ympäristön ylängöillä voitiin totisesti sanoa: ’Viikunoiden aika ei ollut vielä.’ Mutta tarhassa, johon Jeesus tuli, yksi puu näytti olevan kaikkia muita edellä. Se oli jo lehtien peitossa. Viikunapuun luonteeseen kuuluu, että ennen kuin lehdet puhkeavat, kasvava hedelmä ilmestyy näkyviin. Sen tähden tämä täydessä lehdessä oleva puu antoi lupauksen hyvin kehittyneestä hedelmästä. Mutta sen ulkonäkö petti. Tutkiessaan sen oksia alimmasta haarasta ylimpään oksankärkeen asti Jeesus ei löytänyt ’mitään muuta kuin lehtiä’. Se oli pelkkä pöyhkeilevän lehvästön massa, ei mitään muuta.

> “Christ uttered against it a withering curse. ‘No man eat fruit of thee hereafter forever,’ He said. The next morning, as the Saviour and His disciples were again on their way to the city, the blasted branches and drooping leaves attracted their attention. ‘Master,’ said Peter, ‘behold, the fig tree which Thou cursedst is withered away.’

> Kristus lausui sitä vastaan kuihduttavan kirouksen. ”Älköön kukaan ikinä enää syökö hedelmää sinusta”, Hän sanoi. Seuraavana aamuna, kun Vapahtaja opetuslapsineen oli jälleen matkalla kaupunkiin, kuivettuneet oksat ja nuupahtaneet lehdet kiinnittivät heidän huomionsa. ”Rabbi”, sanoi Pietari, ”katso, viikunapuu, jonka sinä kirosit, on kuivettunut.”

> “Christ’s act in cursing the fig tree had astonished the disciples. It seemed to them unlike His ways and works. Often they had heard Him declare that He came not to condemn the world, but that the world through Him might be saved. They remembered His words, ‘The Son of man is not come to destroy men’s lives, but to save them.’ Luke 9:56. His wonderful works had been done to restore, never to destroy. The disciples had known Him only as the Restorer, the Healer. This act stood alone. What was its purpose? they questioned.

> Kristuksen teko, kun Hän kirosi viikunapuun, oli hämmästyttänyt opetuslapsia. Heistä se näytti olevan toisin kuin Hänen tapansa ja tekonsa. Usein he olivat kuulleet Hänen julistavan, ettei Hän tullut tuomitsemaan maailmaa, vaan että maailma Hänen kauttaan pelastuisi. He muistivat Hänen sanansa: ”Ei Ihmisen Poika ole tullut ihmisten henkiä kadottamaan, vaan pelastamaan.” Luuk. 9:56. Hänen ihmeelliset tekonsa oli tehty ennalleen asettamiseksi, eivät koskaan hävittämiseksi. Opetuslapset olivat tunteneet Hänet ainoastaan Ennalleenasettajana, Parantajana. Tämä teko oli yksinään poikkeus. Mikä oli sen tarkoitus? he kysyivät.

> “God ‘delighteth in mercy.’ ‘As I live, saith the Lord God, I have no pleasure in the death of the wicked.’ Micah 7:18; Ezekiel 33:11. To Him the work of destruction and the denunciation of judgment is a ‘strange work.’ Isaiah 28:21. But it is in mercy and love that He lifts the veil from the future, and reveals to men the results of a course of sin.

> Jumala ”mielistyy laupeuteen”. ”Niin totta kuin minä elän, sanoo Herra, Herra, ei minulla ole mielisuosiota jumalattoman kuolemasta.” Miika 7:18; Hesekiel 33:11. Hänelle hävityksen työ ja tuomion julistaminen on ”outo työ”. Jesaja 28:21. Mutta laupeudessa ja rakkaudessa Hän nostaa verhon tulevaisuuden edestä ja ilmaisee ihmisille synnin tien seuraukset.

> “The cursing of the fig tree was an acted parable. That barren tree, flaunting its pretentious foliage in the very face of Christ, was a symbol of the Jewish nation. The Saviour desired to make plain to His disciples the cause and the certainty of Israel’s doom. For this purpose He invested the tree with moral qualities, and made it the expositor of divine truth. The Jews stood forth distinct from all other nations, professing allegiance to God. They had been specially favored by Him, and they laid claim to righteousness above every other people. But they were corrupted by the love of the world and the greed of gain. They boasted of their knowledge, but they were ignorant of the requirements of God, and were full of hypocrisy. Like the barren tree, they spread their pretentious branches aloft, luxuriant in appearance, and beautiful to the eye, but they yielded ‘nothing but leaves.’ The Jewish religion, with its magnificent temple, its sacred altars, its mitered priests and impressive ceremonies, was indeed fair in outward appearance, but humility, love, and benevolence were lacking.” The Desire of Ages, 581, 582.

> ”Viikunapuun kiroaminen oli toiminnallinen vertaus. Tuo hedelmätön puu, joka kerskaili teennäisellä lehdistöllään aivan Kristuksen kasvojen edessä, oli juutalaisen kansan vertauskuva. Vapahtaja tahtoi tehdä opetuslapsilleen selväksi Israelin tuhon syyn ja varmuuden. Tätä tarkoitusta varten Hän antoi puulle moraalisia ominaisuuksia ja teki siitä jumalallisen totuuden tulkitsijan. Juutalaiset erottuivat kaikista muista kansoista tunnustamalla uskollisuutta Jumalalle. Hän oli erityisesti suosinut heitä, ja he vaativat itselleen vanhurskautta yli jokaisen muun kansan. Mutta maailman rakkaus ja voitonhimo olivat turmelleet heidät. He kerskuivat tiedollaan, mutta eivät tunteneet Jumalan vaatimuksia ja olivat täynnä ulkokultaisuutta. Hedelmättömän puun tavoin he levittivät teennäiset oksansa korkealle, rehevinä ulkonäöltään ja silmälle kauniina, mutta ne eivät tuottaneet ’mitään muuta kuin lehtiä’. Juutalaisten uskonto suurenmoisine temppeleineen, pyhine alttareineen, hiippalakkisine pappeineen ja vaikuttavine menoineen oli tosiaan ulkonaisesti kaunis, mutta nöyryyttä, rakkautta ja hyväntekeväisyyttä siitä puuttui.” Alfa ja omega, s. 581, 582.

We began by raising two questions which we are in the process of answering. Those questions were, “Why did the judgment of the living begin at 9/11? What is the biblical judgment of the living?”

Aloitimme esittämällä kaksi kysymystä, joihin olemme parhaillaan vastaamassa. Nuo kysymykset olivat: ”Miksi elävien tuomio alkoi 11. syyskuuta? Mikä on elävien raamatullinen tuomio?”

The few lines of prophecy we just put in place are biblical witnesses of the judgment of the living. Those lines of prophecy address much more than simply the “A, B, C’s” of the judgment, but we are first answering the questions of 9/11 and the judgment of the living.

Ne muutamat profetian rivit, jotka juuri asetimme paikoilleen, ovat raamatullisia todistajia elävien tuomiosta. Nuo profetian rivit käsittelevät paljon enemmän kuin vain tuomion ”aakkosia”, mutta ensin vastaamme kysymyksiin 9/11:stä ja elävien tuomiosta.

> “‘I beheld,’ says the prophet Daniel, ‘till thrones were placed, and One that was Ancient of Days did sit: His raiment was white as snow, and the hair of His head like pure wool; His throne was fiery flames, and the wheels thereof burning fire. A fiery stream issued and came forth from before Him: thousand thousands ministered unto Him, and ten thousand times ten thousand stood before Him: the judgment was set, and the books were opened.’ Daniel 7:9, 10, R.V.

> ”Minä katselin”, sanoo profeetta Daniel, ”kunnes valtaistuimet asetettiin paikoilleen ja Vanhaikäinen istuutui. Hänen pukunsa oli valkoinen kuin lumi ja hänen päänsä hiukset kuin puhdas villa; hänen valtaistuimensa oli tulisia liekkejä ja sen pyörät palavaa tulta. Tulivirta purkautui ja lähti hänen edestään; tuhat tuhatta palveli häntä, ja kymmenentuhatta kertaa kymmenentuhatta seisoi hänen edessään. Oikeus asetettiin istumaan, ja kirjat avattiin.” Daniel 7:9, 10, R.V.

> “Thus was presented to the prophet’s vision the great and solemn day when the characters and the lives of men should pass in review before the Judge of all the earth, and to every man should be rendered ‘according to his works.’ The Ancient of Days is God the Father. Says the psalmist: ‘Before the mountains were brought forth, or ever Thou hadst formed the earth and the world, even from everlasting to everlasting, Thou art God.’ Psalm 90:2. It is He, the source of all being, and the fountain of all law, that is to preside in the judgment. And holy angels as ministers and witnesses, in number ‘ten thousand times ten thousand, and thousands of thousands,’ attend this great tribunal.

> Näin esitettiin profeetan näyssä se suuri ja juhlallinen päivä, jolloin ihmisten luonteet ja elämät kulkisivat tarkasteltaviksi kaiken maan Tuomarin eteen ja jokaiselle ihmiselle annettaisiin ”hänen tekojensa mukaan”. Vanhaikäinen on Isä Jumala. Psalmista sanoo: ”Ennen kuin vuoret syntyivätkään ja kuin olit luonut maan ja maanpiirin, iankaikkisuudesta iankaikkisuuteen sinä olet Jumala.” Psalm 90:2. Hän, kaiken olemassaolon alkulähde ja kaiken lain lähde, on se, joka johtaa tuomiota. Ja pyhät enkelit, palvelijoina ja todistajina, luvultaan ”kymmenentuhatta kertaa kymmenentuhatta, ja tuhansia tuhansia”, ovat läsnä tässä suuressa oikeusistuimessa.

> “‘And, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of Days, and they brought Him near before Him. And there was given Him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve Him: His dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away.’ Daniel 7:13, 14. The coming of Christ here described is not His second coming to the earth. He comes to the Ancient of Days in heaven to receive dominion and glory and a kingdom, which will be given Him at the close of His work as a mediator. It is this coming, and not His second advent to the earth, that was foretold in prophecy to take place at the termination of the 2300 days in 1844. Attended by heavenly angels, our great High Priest enters the holy of holies and there appears in the presence of God to engage in the last acts of His ministration in behalf of man—to perform the work of investigative judgment and to make an atonement for all who are shown to be entitled to its benefits.

> ”Ja katso, taivaan pilvissä tuli Ihmisen Pojan kaltainen, ja hän saapui Vanhaikäisen tykö, ja hänet tuotiin hänen eteensä. Ja hänelle annettiin valta, kunnia ja valtakunta, jotta kaikki kansat, kansanheimot ja kielet palvelisivat häntä; hänen valtansa on iankaikkinen valta, joka ei katoa.” Daniel 7:13, 14. Tässä kuvattu Kristuksen tuleminen ei ole hänen toinen tulemisensa maan päälle. Hän tulee Vanhaikäisen tykö taivaassa vastaanottamaan vallan ja kunnian ja valtakunnan, jotka annetaan hänelle hänen välittäjäntyönsä päättyessä. Juuri tästä tulemisesta, eikä hänen toisesta tulemisestaan maan päälle, profetia ennusti tapahtuvan 2300 päivän päättyessä vuonna 1844. Taivaallisten enkelien saattamana meidän suuri Ylipappimme astuu kaikkeinpyhimpään ja ilmestyy siellä Jumalan eteen toimittaakseen palvelustyönsä viimeiset teot ihmisen hyväksi — suorittaakseen tutkivan tuomion työn ja toimittaakseen sovituksen kaikkien niiden puolesta, joiden osoitetaan olevan oikeutettuja sen hyötyihin.

> “In the typical service only those who had come before God with confession and repentance, and whose sins, through the blood of the sin offering, were transferred to the sanctuary, had a part in the service of the Day of Atonement. So in the great day of final atonement and investigative judgment the only cases considered are those of the professed people of God. The judgment of the wicked is a distinct and separate work, and takes place at a later period. ‘Judgment must begin at the house of God: and if it first begin at us, what shall the end be of them that obey not the gospel?’ 1 Peter 4:17.

> ”Esikuvallisessa palveluksessa vain niillä, jotka olivat tulleet Jumalan eteen tunnustuksen ja parannuksen kanssa ja joiden synnit syntiuhrin veren kautta oli siirretty pyhäkköön, oli osansa sovituspäivän palveluksessa. Samoin suuren lopullisen sovituksen ja tutkivan tuomion päivänä tarkasteltavina ovat ainoastaan Jumalan kansaksi tunnustautuvien tapaukset. Jumalattomien tuomio on siitä erillinen ja erikseen suoritettava toimitus, ja se tapahtuu myöhempänä ajankohtana. ”Sillä aika on tuomion alkaa Jumalan huoneesta; mutta jos se alkaa ensiksi meistä, mikä on niiden loppu, jotka eivät ole kuuliaisia Jumalan evankeliumille?” 1 Piet. 4:17.

> “The books of record in heaven, in which the names and the deeds of men are registered, are to determine the decisions of the judgment. Says the prophet Daniel: ‘The judgment was set, and the books were opened.’ The revelator, describing the same scene, adds: ‘Another book was opened, which is the book of life: and the dead were judged out of those things which were written in the books, according to their works.’ Revelation 20:12.

> Taivaan muistokirjojen, joihin ihmisten nimet ja teot on merkitty, tulee ratkaista tuomion päätökset. Profeetta Daniel sanoo: ”Oikeus istui tuomiolle, ja kirjat avattiin.” Ilmestyksen saaja lisää kuvatessaan samaa näkyä: ”Ja avattiin toinen kirja, joka on elämän kirja; ja kuolleet tuomittiin sen perusteella, mitä kirjoihin oli kirjoitettu, tekojensa mukaan.” Ilmestys 20:12.

> “The book of life contains the names of all who have ever entered the service of God. Jesus bade His disciples: ‘Rejoice, because your names are written in heaven.’ Luke 10:20. Paul speaks of his faithful fellow workers, ‘whose names are in the book of life.’ Philippians 4:3. Daniel, looking down to ‘a time of trouble, such as never was,’ declares that God’s people shall be delivered, ‘everyone that shall be found written in the book.’ And the revelator says that those only shall enter the city of God whose names ‘are written in the Lamb’s book of life.’ Daniel 12:1; Revelation 21:27.

> ”Elämän kirja sisältää kaikkien niiden nimet, jotka ovat milloinkaan astuneet Jumalan palvelukseen. Jeesus kehotti opetuslapsiaan: ’Iloitkaa siitä, että teidän nimenne ovat kirjoitettuina taivaissa.’ Luuk. 10:20. Paavali puhuu uskollisista työtovereistaan, ’joiden nimet ovat elämän kirjassa’. Fil. 4:3. Daniel, katsoessaan eteenpäin ’ahdistuksen aikaan, jonka kaltaista ei ole milloinkaan ollut’, julistaa, että Jumalan kansa pelastuu, ’jokainen, joka havaitaan kirjaan kirjoitetuksi’. Ja ilmestyksen saaja sanoo, että vain ne pääsevät Jumalan kaupunkiin, joiden nimet ’ovat kirjoitettuina Karitsan elämän kirjaan’. Dan. 12:1; Ilm. 21:27.”

> “‘A book of remembrance’ is written before God, in which are recorded the good deeds of ‘them that feared the Lord, and that thought upon His name.’ Malachi 3:16. Their words of faith, their acts of love, are registered in heaven. Nehemiah refers to this when he says: ‘Remember me, O my God, … and wipe not out my good deeds that I have done for the house of my God.’ Nehemiah 13:14. In the book of God’s remembrance every deed of righteousness is immortalized. There every temptation resisted, every evil overcome, every word of tender pity expressed, is faithfully chronicled. And every act of sacrifice, every suffering and sorrow endured for Christ’s sake, is recorded. Says the psalmist: ‘Thou tellest my wanderings: put Thou my tears into Thy bottle: are they not in Thy book?’ Psalm 56:8.

> ”Muistokirja” kirjoitetaan Jumalan edessä, ja siihen merkitään niiden hyvät teot, ”jotka Herraa pelkäävät ja pitävät hänen nimeänsä arvossa”. Malakia 3:16. Heidän uskonsa sanat, heidän rakkautensa teot, kirjataan taivaassa. Nehemia viittaa tähän sanoessaan: ”Muista minua, Jumalani, … äläkä pyyhi pois niitä hyviä tekojani, jotka olen tehnyt Jumalani temppelin hyväksi.” Nehemia 13:14. Jumalan muistokirjassa jokainen vanhurskas teko tehdään kuolemattomaksi. Siellä merkitään uskollisesti jokainen vastustettu kiusaus, jokainen voitettu paha, jokainen lausuttu hellän säälin sana. Ja jokainen uhrauksen teko, jokainen Kristuksen tähden kärsitty kärsimys ja murhe, pannaan muistiin. Psalmista sanoo: ”Sinä olet lukenut minun pakolaispäiväni; pane minun kyyneleeni leiliisi; eikö se ole sinun kirjassasi?” Psalmi 56:8.

> “There is a record also of the sins of men. ‘For God shall bring every work into judgment, with every secret thing, whether it be good, or whether it be evil.’ ‘Every idle word that men shall speak, they shall give account thereof in the day of judgment.’ Says the Saviour: ‘By thy words thou shalt be justified, and by thy words thou shalt be condemned.’ Ecclesiastes 12:14; Matthew 12:36, 37. The secret purposes and motives appear in the unerring register; for God ‘will bring to light the hidden things of darkness, and will make manifest the counsels of the hearts.’ 1 Corinthians 4:5. ‘Behold, it is written before Me, … your iniquities, and the iniquities of your fathers together, saith the Lord.’ Isaiah 65:6, 7.

> On olemassa myös kertomus ihmisten synneistä. ”Sillä Jumala tuo jokaisen teon tuomiolle, kaikkine salattuine asioineen, olipa se hyvä tai paha.” ”Jokaisesta turhasta sanasta, jonka ihmiset puhuvat, heidän on tehtävä tili tuomiopäivänä.” Vapahtaja sanoo: ”Sanoistasi sinut julistetaan vanhurskaaksi, ja sanoistasi sinut tuomitaan.” Saarnaaja 12:14; Matteus 12:36, 37. Salaiset aikomukset ja vaikuttimet tulevat esiin erehtymättömässä kirjassa; sillä Jumala ”on saattava valoon pimeyden kätkemät asiat ja tuova ilmi sydänten aivoitukset”. 1 Korinttolaiskirje 4:5. ”Katso, se on kirjoitettuna minun eteeni, … teidän pahat tekonne ja teidän isienne pahat teot yhdessä, sanoo Herra.” Jesaja 65:6, 7.

> “Every man’s work passes in review before God and is registered for faithfulness or unfaithfulness. Opposite each name in the books of heaven is entered with terrible exactness every wrong word, every selfish act, every unfulfilled duty, and every secret sin, with every artful dissembling. Heaven-sent warnings or reproofs neglected, wasted moments, unimproved opportunities, the influence exerted for good or for evil, with its far-reaching results, all are chronicled by the recording angel.

> Jokaisen ihmisen teot kulkevat katselmuksessa Jumalan edessä, ja ne kirjataan uskollisiksi tai uskottomiksi. Jokaisen nimen kohdalle taivaan kirjoihin merkitään pelottavalla tarkkuudella jokainen väärä sana, jokainen itsekäs teko, jokainen täyttämättä jätetty velvollisuus ja jokainen salainen synti sekä jokainen kavala teeskentely. Taivaasta lähetetyt varoitukset tai nuhteet, jotka on laiminlyöty, hukatut hetket, käyttämättä jätetyt tilaisuudet, vaikutus, jota on harjoitettu hyvään tai pahaan, kauaskantoisine seurauksineen — kaiken tämän muistiin merkitsevä enkeli kirjaa.

> “The law of God is the standard by which the characters and the lives of men will be tested in the judgment. Says the wise man: ‘Fear God, and keep His commandments: for this is the whole duty of man. For God shall bring every work into judgment.’ Ecclesiastes 12:13, 14. The apostle James admonishes his brethren: ‘So speak ye, and so do, as they that shall be judged by the law of liberty.’ James 2:12.

> ”Jumalan laki on se mittapuu, jonka mukaan ihmisten luonne ja elämä tutkitaan tuomiolla. Viisas sanoo: ’Pelkää Jumalaa ja pidä hänen käskynsä, sillä tämä on ihmisen koko velvollisuus. Sillä Jumala tuo jokaisen teon tuomiolle.’ Saarnaaja 12:13, 14. Apostoli Jaakob kehottaa veljiään: ’Puhukaa niin ja tehkää niin kuin ne, jotka vapauden lain mukaan tullaan tuomitsemaan.’ Jaak. 2:12.”

> “Those who in the judgment are ‘accounted worthy’ will have a part in the resurrection of the just. Jesus said: ‘They which shall be accounted worthy to obtain that world, and the resurrection from the dead, … are equal unto the angels; and are the children of God, being the children of the resurrection.’ Luke 20:35, 36. And again He declares that ‘they that have done good’ shall come forth ‘unto the resurrection of life.’ John 5:29. The righteous dead will not be raised until after the judgment at which they are accounted worthy of ‘the resurrection of life.’ Hence they will not be present in person at the tribunal when their records are examined and their cases decided.

> Ne, jotka tuomiossa ”katsotaan arvollisiksi”, saavat osan vanhurskaiden ylösnousemuksessa. Jeesus sanoi: ”Mutta ne, jotka on katsottu arvollisiksi saamaan osansa tuosta maailmasta ja ylösnousemuksesta kuolleista, … ovat enkelien kaltaisia; ja he ovat Jumalan lapsia, koska ovat ylösnousemuksen lapsia.” Luuk. 20:35, 36. Ja jälleen Hän julistaa, että ”ne, jotka ovat hyvää tehneet”, tulevat esiin ”elämän ylösnousemukseen”. Joh. 5:29. Vanhurskaita kuolleita ei herätetä ennen sitä tuomiota, jossa heidät katsotaan arvollisiksi ”elämän ylösnousemukseen”. Sen tähden he eivät ole henkilökohtaisesti läsnä tuomioistuimen edessä silloin, kun heidän kertomuksensa tutkitaan ja heidän asiansa ratkaistaan.

> “Jesus will appear as their advocate, to plead in their behalf before God. ‘If any man sin, we have an advocate with the Father, Jesus Christ the righteous.’ 1 John 2:1. ‘For Christ is not entered into the holy places made with hands, which are the figures of the true; but into heaven itself, now to appear in the presence of God for us.’ ‘Wherefore He is able also to save them to the uttermost that come unto God by Him, seeing He ever liveth to make intercession for them.’ Hebrews 9:24; 7:25.

> Jeesus ilmestyy heidän puolustajanaan, vedotakseen heidän puolestaan Jumalan edessä. ”Jos joku syntiä tekee, meillä on Puolustaja Isän tykönä, Jeesus Kristus, joka on vanhurskas.” 1. Joh. 2:1. ”Sillä Kristus ei mennyt käsillä tehtyyn pyhäkköön, joka on vain oikean kuva, vaan itse taivaaseen, nyt ilmestyäkseen Jumalan kasvojen eteen meidän hyväksemme.” ”Sentähden hän myös voi täydellisesti pelastaa ne, jotka hänen kauttaan Jumalan tykö tulevat, koska hän aina elää rukoillakseen heidän edestänsä.” Hepr. 9:24; 7:25.

> “As the books of record are opened in the judgment, the lives of all who have believed on Jesus come in review before God. Beginning with those who first lived upon the earth, our Advocate presents the cases of each successive generation, and closes with the living. Every name is mentioned, every case closely investigated. Names are accepted, names rejected. When any have sins remaining upon the books of record, unrepented of and unforgiven, their names will be blotted out of the book of life, and the record of their good deeds will be erased from the book of God’s remembrance. The Lord declared to Moses: ‘Whosoever hath sinned against Me, him will I blot out of My book.’ Exodus 32:33. And says the prophet Ezekiel: ‘When the righteous turneth away from his righteousness, and committeth iniquity, … all his righteousness that he hath done shall not be mentioned.’ Ezekiel 18:24.” The Great Controversy, 479–483.

> ”Kun tuomiossa muistokirjat avataan, kaikkien niiden elämä, jotka ovat uskoneet Jeesukseen, tulee Jumalan tarkasteltavaksi. Alkaen niistä, jotka ensimmäisinä elivät maan päällä, meidän Puolustajamme esittää jokaisen peräkkäisen sukupolven tapaukset ja päättää eläviin. Jokainen nimi mainitaan, jokainen tapaus tutkitaan tarkoin. Nimiä hyväksytään, nimiä hylätään. Kun jollakuilla on muistokirjoissa syntejä, joita ei ole kaduttu eikä annettu anteeksi, heidän nimensä pyyhitään pois elämän kirjasta, ja heidän hyvien tekojensa muistiinmerkintä poistetaan Jumalan muistokirjasta. Herra julisti Moosekselle: ’Joka on tehnyt syntiä minua vastaan, sen minä pyyhin pois kirjastani.’ 2. Moos. 32:33. Ja profeetta Hesekiel sanoo: ’Kun vanhurskas kääntyy pois vanhurskaudestaan ja tekee vääryyttä, … mitään hänen vanhurskaista teoistaan, joita hän on tehnyt, ei muisteta.’ Hes. 18:24.” Suuri taistelu, 479–483.

We will continue this study and answer the questions raised in the next article of this series.

हम इस अध्ययन को आगे बढ़ाएँगे और इस श्रृंखला के अगले लेख में उठाए गए प्रश्नों का उत्तर देंगे।

Back to Articles