Article

# The Spirit of Prophecy: The Midnight Cry

Profetian Henki: Keskiyön huuto

Habakkuk's Two Tables

Habakukin kaksi taulua

Author

Jeff Pippenger

Published

October 13, 2012

Formats

PDF
Word
Song MP3

A Word of Clarification

Selvennyksen sana

Recently we began to prepare the transcription of Habakkuk’s Two Tables to be translated into the various languages represented on our website. The task of changing a spoken presentation into a written presentation is much more of a task than might be understood if one is not familiar with all the hoops that must be jumped through to turn a spoken presentation into a written presentation, along with the necessary problems of ultimately translating the material into the various languages on the website. We just started our copy-editing of the first of the ninety-five presentations and I discovered another hoop that we must also jump through. It has to do with the progressive development of this message from 1989 until our current history.

Hiljattain aloitimme valmistella Habakkukin Kaksi taulua -esityksen puhtaaksikirjoitusta käännettäväksi niille eri kielille, jotka ovat edustettuina verkkosivustollamme. Tehtävä muuttaa puhuttu esitys kirjalliseksi esitykseksi on paljon vaativampi kuin saattaisi ymmärtää, ellei tunne kaikkia niitä vaiheita, jotka on käytävä läpi puhuttua esitystä kirjalliseksi esitykseksi muunnettaessa, sekä niitä väistämättömiä ongelmia, joita liittyy aineiston lopulliseen kääntämiseen verkkosivustolla oleville eri kielille. Olemme juuri aloittaneet ensimmäisen yhdeksänkymmenestäviidestä esityksestä tehtävän kielenhuollon, ja havaitsin vielä yhden vaiheen, joka meidän on niin ikään käytävä läpi. Se liittyy tämän sanoman asteittaiseen kehitykseen vuodesta 1989 nykyiseen historiaamme asti.

In the presentations of about fifteen years ago there were truths that were in their infant state of understanding. The first of those truths that I must clarify is the arrival of the second angel in Millerite history. I understood at that time that the second angel arrived when the Protestant churches began to close their doors against Miller’s presentation of the first angel’s message, in conjunction with the termination of the year 1843. William Miller worked upon a reckoning of time that he believed identified that the year of 1843 began on March 22, 1843 and ended on March 22, 1844. He had thought the three prophecies that ultimately were placed upon the two sacred charts would terminate in the year of 1843, and he believed that year ended on March 22, 1844. He was wrong on two points.

Noin viisitoista vuotta sitten pidetyissä esityksissä oli totuuksia, joiden ymmärrys oli vielä lapsenkengissään. Ensimmäinen niistä totuuksista, joka minun on selvennettävä, on toisen enkelin saapuminen milleriittien historiassa. Ymmärsin tuolloin, että toinen enkeli saapui silloin, kun protestanttiset kirkot alkoivat sulkea oviaan Millerin ensimmäisen enkelin sanoman esitykseltä, yhdessä vuoden 1843 päättymisen kanssa. William Miller käytti ajanlaskua, jonka hän uskoi osoittavan, että vuosi 1843 alkoi 22. maaliskuuta 1843 ja päättyi 22. maaliskuuta 1844. Hän oli ajatellut, että ne kolme profetiaa, jotka lopulta asetettiin kahdelle pyhälle kartalle, päättyisivät vuonna 1843, ja hän uskoi tuon vuoden päättyvän 22. maaliskuuta 1844. Hän oli väärässä kahdessa kohdassa.

The three prophecies of the 1335 days of Daniel twelve, the 2520 years of the “seven times” of Leviticus twenty-six and the 2300 days of Daniel eight were understood by Miller to conclude in March of 1844. The Lord thereafter guided Samuel Snow to not only understand that the prophecies ended not in 1843, but 1844. Snow applied the Karaite reckoning of time, that was not the time application Miller had been employing. Miller had been using the Rabbinic/equinox-based reckoning of time that based the year upon spring to spring.

Danielin kahdentoista luvun 1335 päivän, Leviticuksen kahdennenkymmenennen kuudennen luvun ”seitsemän ajan” 2520 vuoden ja Danielin kahdeksannen luvun 2300 päivän kolme profetiaa Miller ymmärsi päättyviksi maaliskuussa 1844. Herra johti tämän jälkeen Samuel Snow’ta ymmärtämään paitsi sen, että profetiat päättyivät eivät vuonna 1843 vaan vuonna 1844. Snow sovelsi karaialaista ajanlaskua, eikä se ollut se ajanlaskun sovellus, jota Miller oli käyttänyt. Miller oli käyttänyt rabbiinista/päiväntasaukseen perustuvaa ajanlaskua, joka perusti vuoden keväästä kevääseen.

When we were presenting Habakkuk’s Two Tables, we had not understood this historical reality and were using Miller’s experience to mark March 22, 1844 as the arrival of the second angel and the beginning of the tarrying time. I understood, and still do that the arrival of that angel corresponded to when the Protestants rejected Miller’s message of the first angel, and the following passage was my point of reference.

Esittäessämme Habakukin kahta taulua emme olleet ymmärtäneet tätä historiallista todellisuutta, vaan käytimme Millerin kokemusta osoittamaan 22. maaliskuuta 1844 toisen enkelin saapumiseksi ja viivytysajan alkamiseksi. Ymmärsin, ja ymmärrän yhä, että tuon enkelin saapuminen vastasi sitä ajankohtaa, jolloin protestantit hylkäsivät Millerin ensimmäisen enkelin sanoman, ja seuraava katkelma oli viitekohtanani.

> “In June, 1842, Mr. Miller gave his second course of lectures at the Casco Street church in Portland. I felt it a great privilege to attend these lectures; for I had fallen under discouragements, and did not feel prepared to meet my Saviour. This second course created much more excitement in the city than the first. With few exceptions, the different denominations closed the doors of their churches against Mr. Miller. Many discourses from the various pulpits sought to expose the alleged fanatical errors of the lecturer; but crowds of anxious listeners attended his meetings, and many were unable to enter the house. The congregations were unusually quiet and attentive.” Life Sketches, 27.

> ”Kesäkuussa 1842 herra Miller piti toisen luentosarjansa Portlandin Casco Streetin kirkossa. Koin suureksi etuoikeudeksi saada osallistua näihin luentoihin, sillä olin vaipunut masennukseen enkä tuntenut olevani valmistautunut kohtaamaan Vapahtajaani. Tämä toinen luentosarja herätti kaupungissa paljon enemmän levottomuutta kuin ensimmäinen. Muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta eri kirkkokunnat sulkivat kirkkojensa ovet herra Millerilta. Monet puheet eri saarnatuoleista pyrkivät paljastamaan luennoitsijan väitetyt kiihkoilevat erehdykset; mutta joukoittain huolestuneita kuulijoita osallistui hänen kokouksiinsa, ja monet eivät mahtuneet sisälle. Seurakunnat olivat epätavallisen hiljaisia ja tarkkaavaisia.” Life Sketches, 27.

I understood the closing of the doors to Miller’s message marked the beginning of the rejection of the first angel, and in agreement with Miller’s understanding of the Rabbinic/equinox-based reckoning of time I assumed that March 22, 1844 marked the conclusion of 1843. Miller’s presentation in Portland in June of 1842 is actually a waymark that identifies a progressive rejection that ultimately concluded on April 18, 1844, but at the time of the presentations we had not recognized Samuel Snow’s application of the Karaite reckoning of time.

Ymmärsin, että ovien sulkeutuminen Millerin sanomalta merkitsi ensimmäisen enkelin hylkäämisen alkua, ja Millerin rabbiniittiseen/päiväntasaukseen perustuvaa ajanlaskentaa koskevan käsityksen mukaisesti oletin, että 22. maaliskuuta 1844 merkitsi vuoden 1843 päättymistä. Millerin esitys Portlandissa kesäkuussa 1842 on itse asiassa tienviitta, joka osoittaa asteittaisen hylkäämisen ja joka lopulta päättyi 18. huhtikuuta 1844, mutta esitysten aikaan emme olleet tunnistaneet Samuel Snown kara(i)ttisen ajanlaskennan sovellutusta.

In the first presentation that we began to copy-edit, I began to see that what was recorded at that time seems to contradict what we now teach. It does and it doesn’t. It is simply an emphasis upon the progressive arrival of the second angel, and also an illustration of the progressive unsealing of this message, as was the case also in Millerite history. This note of clarification should address those who have stumbled over our identification of April 19, 1844 as the first Millerite disappointment and what was taught in the past.

Ensimmäisessä esityksessä, jota aloimme toimittaa, aloin nähdä, että se, mitä tuohon aikaan oli kirjattu, näyttää olevan ristiriidassa sen kanssa, mitä nyt opetamme. Se on sitä, eikä ole. Kyse on yksinkertaisesti painotuksesta, joka koskee toisen enkelin vähittäistä saapumista, sekä myös havainnollistuksesta tämän sanoman vähittäisestä avaamisesta, kuten oli laita myös milleriläisessä historiassa. Tämän selventävän huomautuksen tulisi vastata niiden kysymyksiin, jotka ovat kompastuneet siihen, että tunnistamme 19. huhtikuuta 1844 ensimmäiseksi milleriläiseksi pettymykseksi, sekä siihen, mitä menneisyydessä opetettiin.

> “The first and second messages were given in 1843 and 1844, and we are now under the proclamation of the third; but all three of the messages are still to be proclaimed. It is just as essential now as ever before that they shall be repeated to those who are seeking for the truth. By pen and voice we are to sound the proclamation, showing their order, and the application of the prophecies that bring us to the third angel’s message. There cannot be a third without the first and second. These messages we are to give to the world in publications, in discourses, showing in the line of prophetic history the things that have been and the things that will be.” Selected Messages, book 2, 104.

> ”Ensimmäinen ja toinen sanoma annettiin vuosina 1843 ja 1844, ja me olemme nyt kolmannen julistuksen alaisina; mutta kaikki kolme sanomaa on yhä julistettava. On nyt yhtä välttämätöntä kuin koskaan ennenkin, että ne toistetaan niille, jotka etsivät totuutta. Kynällä ja äänellä meidän on annettava julistuksen kaikua, osoittaen niiden järjestyksen ja niiden profetioiden sovelluksen, jotka johtavat meidät kolmannen enkelin sanomaan. Ei voi olla kolmatta ilman ensimmäistä ja toista. Nämä sanomat meidän on annettava maailmalle julkaisuissa ja puheissa, osoittaen profeetallisen historian kulussa ne asiat, jotka ovat olleet, ja ne, jotka tulevat olemaan.” Selected Messages, kirja 2, 104.

## Habakkuk's Two Tables 1 of 95

Habakukin kaksi taulua 1/95

## Introduction to Habakkuk's Two Tables and the Midnight Cry

Johdanto Habakukin kahteen tauluun ja keskiyön huutoon

In this series, we will be looking at Habakkuk's two tables—the 1843 and 1850 Charts—over an extended period. We will begin by putting the Midnight Cry in place. As mentioned, much of the initial presentations will be review for those familiar with this message, but since we are preparing a series that may be studied by people new to this message, we must lay out some basic ideas for them. We will start with the Midnight Cry, focusing on an aspect found in Ellen White's first vision. Let's read the first paragraph from Christian Experience and Teachings, page 57.

Tässä sarjassa tarkastelemme Habakukin kahta taulua — vuosien 1843 ja 1850 kaavioita — pidemmän ajanjakson kuluessa. Aloitamme asettamalla keskiyön huudon paikoilleen. Kuten on mainittu, suuri osa alkuvaiheen esityksistä tulee olemaan kertausta niille, joille tämä sanoma on tuttu, mutta koska valmistelemme sarjaa, jota voivat tutkia myös ihmiset, joille tämä sanoma on uusi, meidän on esitettävä heille joitakin perusajatuksia. Aloitamme keskiyön huudosta ja keskitymme erääseen näkökohtaan, joka löytyy Ellen Whiten ensimmäisestä näystä. Lukekaamme ensimmäinen kappale teoksesta Christian Experience and Teachings, sivu 57.

> "It was not long after the passing of time in 1844 that my first open vision was given me. I was visiting Mrs. Haines in Portland, Maine, a dear sister in Christ, whose heart was knit with mine. Five of us, all women, were kneeling quietly at the family altar. While we were praying, the power of God came upon me as never before."

> Ei kulunut kauan vuoden 1844 ajan kulumisen jälkeen, kun minulle annettiin ensimmäinen avoin näky. Olin vierailulla rouva Hainesin luona Portlandissa, Mainessa, hänen ollessaan rakas sisar Kristuksessa, jonka sydän oli liittynyt omaani. Meitä oli viisi, kaikki naisia, polvistuneina hiljaa perhealttarin ääreen. Kun rukoilimme, Jumalan voima tuli ylitseni tavalla, jollaista en ollut koskaan ennen kokenut.

These five women, whose hearts were knit with Sister White, were not opposing any manifestation of the power of God. Notably, they were all women, representing the church, and there were five of them, which can be seen as five wise virgins. This is simply an observation.

Nämä viisi naista, joiden sydämet olivat kiintyneet sisar Whiteen, eivät vastustaneet mitään Jumalan voiman ilmenemismuotoa. Huomionarvoista on, että he olivat kaikki naisia, jotka edustavat seurakuntaa, ja heitä oli viisi, mikä voidaan nähdä viitenä viisaana neitsyenä. Tämä on yksinkertaisesti havainto.

> "I seemed to be surrounded with light and to be rising higher and higher from the earth. I turned to look for the advent people in the world, but could not find them, when a voice said to me, 'Look again and look a little higher.' At this, I raised my eyes and saw a straight and narrow path cast up high above the world. On this path, the Advent people were traveling to the city, which was at the farther end of the path. They had a bright light set up behind them at the beginning of the path, which an angel told me was the Midnight Cry. This light shone all along the path and gave light for their feet so that they might not stumble. If they kept their eyes fixed on Jesus, who was just before them, leading them to the city, they were safe. But soon some grew weary and said the city was a great way off, and they expected to have entered it before. Then Jesus would encourage them by raising His glorious right arm, and from His arm came a light which waved over the advent band, and they shouted 'Alleluia!' Others rashly denied the light behind them and said that it was not God that had led them out so far. The light behind them went out, leaving their feet in perfect darkness, and they stumbled and lost sight of the mark and of Jesus, and fell off the path down into the dark and wicked world below."

> Minusta näytti, että minut ympäröi valo ja että kohosin yhä korkeammalle maasta. Käännyin katsomaan adventtikansaa maailmassa, mutta en voinut löytää heitä, kun ääni sanoi minulle: ”Katso uudelleen ja katso hieman ylemmäksi.” Tämän kuultuani kohotin silmäni ja näin suoran ja kapean polun, joka oli kohotettu korkealle maailman yläpuolelle. Tällä polulla adventtikansa vaelsi kohti kaupunkia, joka oli polun kaukaisessa päässä. Heillä oli polun alussa takanaan kirkas valo, jonka enkeli sanoi minulle olevan keskiyön huuto. Tämä valo loisti koko polun matkalle ja valaisi heidän jalkansa, etteivät he kompastuisi. Jos he pitivät katseensa kiinnitettynä Jeesukseen, joka oli aivan heidän edellään johdattaen heitä kaupunkiin, he olivat turvassa. Mutta pian muutamat väsyivät ja sanoivat, että kaupunki oli hyvin kaukana, ja he olivat odottaneet pääsevänsä sinne jo aiemmin. Silloin Jeesus rohkaisi heitä kohottamalla kirkastetun oikean käsivartensa, ja Hänen käsivarrestaan lähti valo, joka aaltoili adventtijoukon ylitse, ja he huusivat: ”Halleluja!” Toiset taas röyhkeästi kielsivät heidän takanaan olevan valon ja sanoivat, ettei Jumala ollut johdattanut heitä näin pitkälle. Silloin heidän takanaan ollut valo sammui, jättäen heidän jalkansa täydelliseen pimeyteen, ja he kompastuivat, kadottivat näkyvistään päämäärän ja Jeesuksen ja putosivat polulta alas pimeään ja pahaan maailmaan.

## William Miller and the Midnight Cry

William Miller ja keskiyön huuto

In this first presentation, after establishing a few points, we will discuss the Low Hampton Conference of Adventists in December 1844. At this conference, some Millerites gathered, and William Miller rejected the understanding of the Midnight Cry. The logic here is that this vision, while for all of us, was especially for William Miller.

Tässä ensimmäisessä esityksessä, muutaman seikan vahvistettuamme, käsittelemme adventistien Low Hamptonin konferenssia joulukuussa 1844. Tässä konferenssissa kokoontui eräitä milleriläisiä, ja William Miller hylkäsi Puoliyön huudon ymmärryksen. Tässä logiikka on se, että tämä näky, vaikka se on meille kaikille, oli erityisellä tavalla William Milleriä varten.

In that same month, William Miller denied the light behind them—the Midnight Cry—which would cause him to fall off the path to the wicked world below. We will explore the implications of this. Historical evidence shows that the Millerites all believed they were fulfilling the parable of the ten virgins; it was common knowledge among them. We will show that William Miller had an understanding of what the Midnight Cry was. Miller believed the Midnight Cry was the judgment hour message of Daniel 8:14 and Revelation 14:6-9. He believed the message he began proclaiming in the early 1830s was the Midnight Cry, 'Behold, the bridegroom cometh,' and that Jesus was coming to the world as the bridegroom.

Samassa kuussa William Miller kielsi takanaan olevan valon — keskiyön huudon — mikä saisi hänet putoamaan polulta alapuolella olevaan jumalattomaan maailmaan. Tarkastelemme tämän seurauksia. Historiallinen todistusaineisto osoittaa, että kaikki milleriitit uskoivat täyttävänsä vertauksen kymmenestä neitsyestä; tämä oli heidän keskuudessaan yleisesti tunnettua. Osoitamme, että William Millerillä oli käsitys siitä, mitä keskiyön huuto oli. Miller uskoi, että keskiyön huuto oli Daniel 8:14:n ja Ilmestyskirjan 14:6–9:n tuomion hetken sanoma. Hän uskoi, että sanoma, jota hän alkoi julistaa 1830-luvun alkuvuosina, oli keskiyön huuto: ”Katso, ylkä tulee”, ja että Jeesus oli tulossa maailmaan ylkänä.

For most of Millerite history, they believed they were fulfilling the parable of the ten virgins, but they thought the Midnight Cry described the message they had been proclaiming. However, by the summer of 1844, a new and correct understanding emerged: the Midnight Cry was the Seventh Month movement, with Jesus expected to come on the tenth day of the seventh month. That was the true Midnight Cry. When Miller rejected the true Midnight Cry in December 1844, he was rejecting the history of the summer of 1844 and reverting to his earlier position that it was just the general message from the 1830s. Understanding the dynamics of the Midnight Cry is crucial. If you do not understand the 2520 as the Millerites did, you cannot understand the Midnight Cry. If you cannot understand the Midnight Cry as the Millerites did, you fall off the path to the wicked world below.

Suurimman osan milleriittien historiasta he uskoivat täyttävänsä vertauksen kymmenestä neitsyestä, mutta he ajattelivat, että keskiyön huuto kuvasi sitä sanomaa, jota he olivat julistaneet. Kuitenkin kesään 1844 mennessä nousi esiin uusi ja oikea ymmärrys: keskiyön huuto oli seitsemännen kuukauden liike, jossa Jeesuksen odotettiin tulevan seitsemännen kuukauden kymmenentenä päivänä. Se oli todellinen keskiyön huuto. Kun Miller hylkäsi todellisen keskiyön huudon joulukuussa 1844, hän hylkäsi vuoden 1844 kesän historian ja palasi aikaisempaan kantaansa, jonka mukaan se oli vain 1830-luvulta alkanut yleinen sanoma. Keskiyön huudon dynamiikan ymmärtäminen on ratkaisevan tärkeää. Ellette ymmärrä 2520:tä niin kuin milleriitit sen ymmärsivät, ette voi ymmärtää keskiyön huutoa. Jos ette voi ymmärtää keskiyön huutoa niin kuin milleriitit sen ymmärsivät, putoatte polulta alapuolella olevaan jumalattomaan maailmaan.

In this presentation, we will start with some truths on the chart that are openly rejected by Adventism today. The Biblical Research Institute of the Seventh-day Adventist Church and most Adventist theologians reject the 2520. We will address this biblically as we proceed, but initially, we will show that Ellen White fully endorses the 2520. The Institute and most theologians also reject the pioneer understanding of the Daily. We will show that rejecting the pioneer understanding of the Daily being paganism is rejecting the Spirit of Prophecy. The Institute also publicly rejects the pioneer understanding of the trumpets—the Fifth and Sixth Trumpet. We will begin by showing that rejecting the pioneer understanding of the trumpets is rejecting the Spirit of Prophecy.

Tässä esityksessä aloitamme eräillä kaaviossa esitetyillä totuuksilla, jotka adventismi nykyään avoimesti hylkää. Seitsemännen päivän adventistikirkon Raamatullinen tutkimusinstituutti ja useimmat adventistiteologit hylkäävät 2520:n. Käsittelemme tätä raamatullisesti edetessämme, mutta aluksi osoitamme, että Ellen White täysin vahvistaa 2520:n. Instituutti ja useimmat teologit hylkäävät myös pioneerien käsityksen jokapäiväisestä. Osoitamme, että pioneerien käsityksen hylkääminen siitä, että jokapäiväinen on pakanuus, merkitsee profetian Hengen hylkäämistä. Instituutti hylkää myös julkisesti pioneerien käsityksen pasuunoista — viidennestä ja kuudennesta pasuunasta. Aloitamme osoittamalla, että pioneerien pasuunoita koskevan käsityksen hylkääminen merkitsee profetian Hengen hylkäämistä.

Today, most Adventists are vague at best about the 1290 and the 1335. Without the pioneer understanding of the 1335, there is no biblical justification for identifying the tarrying time that began on March 22, 1844. Without understanding the tarrying time, one cannot grasp the dynamics of the Midnight Cry. Without understanding the Midnight Cry, one falls off the path to the wicked world below. We will show these truths on the chart in terms of the clear endorsement of the Spirit of Prophecy, and then dissect them from the Word of God. But first, we need to see what surrounded Millerite history and what produced the Midnight Cry.

Nykyään useimmilla adventisteilla on parhaimmillaankin vain epämääräinen käsitys 1290:stä ja 1335:stä. Ilman pioneerien ymmärrystä 1335:stä ei ole raamatullista perustetta tunnistaa viivytyksen aikaa, joka alkoi 22. maaliskuuta 1844. Ilman viivytyksen ajan ymmärtämistä ei voida käsittää keskiyön huudon dynamiikkaa. Ilman keskiyön huudon ymmärtämistä pudotaan polulta alhaalla olevaan jumalattomaan maailmaan. Osoitamme nämä totuudet kaaviossa Profetian Hengen selkeän vahvistuksen valossa ja tarkastelemme sitten niitä Jumalan Sanasta. Mutta ensin meidän on nähtävä, mitä milleriläisen historian ympärillä oli ja mikä synnytti keskiyön huudon.

## Millerite History and the Arrival of the First Angel

Milleriittien historia ja ensimmäisen enkelin saapuminen

We begin with Uriah Smith from Thoughts on Daniel and Revelation, page 521, to show the Millerite history and address 1798. Uriah Smith writes, 'The chronology of the events of Revelation 10 is further ascertained from the fact that this angel is identical with the first angel of Revelation 14.' In Revelation 10, a mighty angel comes down from heaven with a little book open in his hand. Ellen White informs us that this mighty angel is Jesus Christ, and the little book is the Book of Daniel. By the end of chapter ten, John is told to eat the little book, which will be sweet in his mouth and bitter in his stomach. John represents the Millerite history, where the message of Daniel is sweet but leads to bitter disappointment. The mighty angel of Revelation 10, according to the pioneers, is the first angel of Revelation 14—they are the same angel.

Aloitamme Uriah Smithillä teoksesta *Thoughts on Daniel and Revelation*, sivu 521, osoittaaksemme milleriläisen historian ja käsitelläksemme vuotta 1798. Uriah Smith kirjoittaa: ”The chronology of the events of Revelation 10 is further ascertained from the fact that this angel is identical with the first angel of Revelation 14.” Ilmestyskirjan 10. luvussa väkevä enkeli astuu alas taivaasta, ja hänen kädessään on avattu kirjanen. Ellen White ilmoittaa meille, että tämä väkevä enkeli on Jeesus Kristus ja että kirjanen on Danielin kirja. Kymmenennen luvun lopussa Johannesta käsketään syömään kirjanen, joka on makea hänen suussaan mutta karvas hänen vatsassaan. Johannes edustaa milleriläistä historiaa, jossa Danielin sanoma on makea mutta johtaa katkeraan pettymykseen. Ilmestyskirjan 10:n väkevä enkeli on tienraivaajien mukaan Ilmestyskirjan 14:n ensimmäinen enkeli — he ovat sama enkeli.

We often do not spend much time being specific about these angels in Revelation, but we should. The mighty angel in Revelation 10 is also the angel that William Miller believed was fulfilling the Midnight Cry by accomplishing the work of the first angel of Revelation 14: 'Fear God and give Him glory, for the hour of His judgment is come.' The hour of His judgment refers to Daniel 8:14. These angels identify different aspects of the work accomplished.

Me emme usein käytä paljon aikaa siihen, että puhuisimme näistä Ilmestyskirjan enkeleistä yksityiskohtaisesti, mutta meidän tulisi tehdä niin. Ilmestyskirjan 10. luvun väkevä enkeli on myös se enkeli, jonka William Miller uskoi toteuttavan keskiyön huutoa suorittamalla Ilmestyskirjan 14. luvun ensimmäisen enkelin työn: ”Peljätkää Jumalaa ja antakaa Hänelle kunnia, sillä Hänen tuomionsa hetki on tullut.” Hänen tuomionsa hetki viittaa Danielin kirjaan 8:14. Nämä enkelit osoittavat toteutetun työn eri puolia.

Returning to Uriah Smith: 'The chronology of the events of Revelation 10 is further ascertained from the fact that this angel is identical with the first angel of Revelation 14.' He explains what ties them together: both have a special message to proclaim, both utter their proclamation with a loud voice, both use similar language referring to the Creator, and both proclaim time—one swearing that time should be no more, and the other proclaiming the hour of God's judgment has come. The message of Revelation 14:6 is located on this side of the commencement of the time of the end.

Palataksemme Uriah Smithiin: ”Ilmestyskirjan 10. luvun tapahtumien kronologia käy edelleen ilmi siitä tosiasiasta, että tämä enkeli on sama kuin Ilmestyskirjan 14. luvun ensimmäinen enkeli.” Hän selittää, mikä sitoo ne yhteen: kummallakin on julistettavanaan erityinen sanoma, kumpikin lausuu julistuksensa suurella äänellä, kumpikin käyttää samankaltaista kieltä viitatessaan Luojaan, ja kumpikin julistaa aikaa — toinen vannoo, ettei aikaa enää ole oleva, ja toinen julistaa, että Jumalan tuomion hetki on tullut. Ilmestyskirjan 14:6 sanoma sijoittuu tälle puolelle lopun ajan alkamista.

Uriah Smith states that the time of the end is 1798, and the message of Revelation 14 comes after that. He writes, 'But the message of Revelation 14:6 is located this side of the commencement of the time at the end. It is a proclamation of the hour of God's judgment come, and hence must have its application in the last generation. Paul did not preach the hour of judgment come. Luther and his coadjutors did not preach it. Paul reasoned of a judgment to come, indefinitely future, and Luther placed it at least three hundred years off from his day. Moreover, Paul warns the church against any such preaching as that the hour of God's judgment has come until a certain time.' In 2 Thessalonians 2:1-3, Paul says that the day of Christ is not at hand until the falling away comes first and the man of sin is revealed. Paul introduces the man of sin, the little horn, the papacy, and covers with a caution the whole period of his supremacy, which continued 1260 years, ending in 1798.

Uriah Smith toteaa, että lopun aika on vuonna 1798 ja että Ilmestyskirjan 14. luvun sanoma tulee sen jälkeen. Hän kirjoittaa: ”Mutta Ilmestyskirjan 14:6:n sanoma sijoittuu lopun ajan alkamisen tälle puolelle. Se on julistus Jumalan tuomion hetken tulleen, ja siksi sen täytyy soveltua viimeiseen sukupolveen. Paavali ei saarnannut tuomion hetken tulleen. Luther ja hänen avustajansa eivät saarnanneet sitä. Paavali puhui tulevasta tuomiosta, määräämättömästi tulevaisuudessa olevasta, ja Luther sijoitti sen omasta ajastaan katsoen ainakin kolmensadan vuoden päähän. Lisäksi Paavali varoittaa seurakuntaa kaikesta sellaisesta saarnaamisesta, että Jumalan tuomion hetki on tullut, aina tiettyyn aikaan asti.” 2. Tessalonikalaiskirjeessä 2:1–3 Paavali sanoo, ettei Kristuksen päivä ole käsillä ennen kuin luopumus ensin tulee ja laittomuuden ihminen ilmestyy. Paavali esittelee laittomuuden ihmisen, pienen sarven, paavikunnan, ja ulottaa varoituksen koko hänen yliherruutensa ajalle, joka kesti 1260 vuotta ja päättyi vuonna 1798.

In 1798, the restriction against proclaiming the day of Christ at hand ceased. The time of the end commenced, and the seal was taken from the little book. Since then, the angel of Revelation 14 has gone forth. Uriah Smith says, 'If you will see it, since 1798, the first angel's message has gone forth. In 1798, the first angel of Revelation 14 arrives in history'—this is the pioneer understanding. 'Since then, the angel of Revelation 14 has proclaimed the hour of God's judgment come, and the angel of chapter ten has taken his stand on the sea and the land, swearing that time should be no more. Their identity is unquestionable. All arguments that locate one are effective for the other. The present generation is witnessing the fulfillment of these two prophecies. In the preaching of the advent, especially from 1840 to 1844, began their full and circumstantial accomplishment.'

Vuonna 1798 Kristuksen päivän läheisyyden julistamista vastaan ollut rajoitus lakkasi. Lopun aika alkoi, ja sinetti otettiin pois pienestä kirjasta. Siitä lähtien Ilmestyskirjan 14. luvun enkeli on lähtenyt liikkeelle. Uriah Smith sanoo: ”Jos tahdotte nähdä sen, vuodesta 1798 lähtien ensimmäisen enkelin sanoma on mennyt eteenpäin. Vuonna 1798 Ilmestyskirjan 14. luvun ensimmäinen enkeli saapuu historiaan” — tämä on tienraivaajien ymmärrys. ”Siitä lähtien Ilmestyskirjan 14. luvun enkeli on julistanut Jumalan tuomion hetken tulleen, ja kymmenennen luvun enkeli on asettunut merelle ja maalle vannoen, ettei aikaa enää olisi. Heidän identiteettinsä on kiistaton. Kaikki perustelut, jotka osoittavat toisen sijainnin, pätevät myös toiseen. Nykyinen sukupolvi näkee näiden kahden profetian täyttymyksen. Adventin saarnaamisessa, erityisesti vuosina 1840–1844, alkoi niiden täydellinen ja yksityiskohtainen täyttyminen.”

Smith marks 1840 and 1844 in reference to the first angel of Revelation 14 arriving in 1798, but also marks the first angel in 1840, where the message is empowered. In the preaching of the advent, especially from 1840 to 1844, began their full accomplishment. The angel's position with one foot on the sea and one on the land denotes the wide extent of his proclamation. The message would cross the ocean and extend to various nations, and the advent proclamation did go to every missionary station in the world. From 1840, the first angel's message, according to Ellen White, was carried to every mission station in the world. This was accomplished when the year-day principle of Bible prophecy was confirmed with the collapse of the Ottoman Empire. We are not dealing with the details at this point, but setting the stage for the Millerite history and the dynamics of the Midnight Cry.

Smith merkitsee vuodet 1840 ja 1844 viitatessaan Ilmestyskirjan 14. luvun ensimmäisen enkelin saapumiseen vuonna 1798, mutta hän merkitsee ensimmäisen enkelin myös vuoteen 1840, jolloin sanoma saa voiman. Adventin saarnassa, erityisesti vuosina 1840–1844, alkoi niiden täysi täyttyminen. Enkelin asema, toinen jalka meren päällä ja toinen maan päällä, osoittaa hänen julistuksensa laajan ulottuvuuden. Sanoma ylittäisi valtameren ja leviäisi eri kansoihin, ja adventtijulistus menikin jokaiseen lähetysasemaan maailmassa. Vuodesta 1840 lähtien ensimmäisen enkelin sanoma vietiin Ellen Whiten mukaan jokaiseen lähetysasemaan maailmassa. Tämä toteutui, kun Raamatun profetian vuosi–päivä-periaate vahvistettiin Osmanien valtakunnan romahduksen kautta. Emme tässä kohdassa käsittele yksityiskohtia, vaan luomme taustaa milleriittien historialle ja keskiyön huudon dynamiikalle.

## Key Historical Events: 1833 and the Falling of the Stars

Keskeiset historialliset tapahtumat: 1833 ja tähtien putoaminen

In 1833, the falling of the stars occurred. Ellen White comments in The Great Controversy, page 333: 'In 1833, two years after Miller began to present in public the evidences of Christ's soon coming, the last of the signs appeared which were promised by the Saviour as tokens of His second advent. Said Jesus: "The stars shall fall from heaven." Matthew 24:29. And John in the Revelation declared, as he beheld in vision the scenes that should herald the day of God: "The stars of heaven fell unto the earth, even as a fig tree casteth her untimely figs, when she is shaken of a mighty wind." Revelation 6:13. This prophecy received a striking and impressive fulfillment in the great meteoric shower of November 13, 1833.'

Vuonna 1833 tapahtui tähtien putoaminen. Ellen White lausuu teoksessa Suuri taistelu, sivulla 333: ”Vuonna 1833, kaksi vuotta sen jälkeen kun Miller alkoi julkisesti esittää todisteita Kristuksen pian tapahtuvasta tulosta, ilmeni viimeinen niistä merkeistä, jotka Vapahtaja oli luvannut Hänen toisen adventtinsa tunnusmerkeiksi. Jeesus sanoi: ’Ja tähdet putoavat taivaasta.’ Matteus 24:29. Ja Johannes Ilmestyskirjassa julisti, kun hän näyssä katseli niitä tapahtumia, joiden tuli ennustaa Jumalan päivän tuloa: ’Ja taivaan tähdet putosivat maan päälle, niinkuin viikunapuu varistaa raakileensa, kun suuri tuuli sitä pudistaa.’ Ilmestyskirja 6:13. Tämä profetia sai hämmästyttävän ja vaikuttavan täyttymyksen suuressa meteorisateessa 13. marraskuuta 1833.”

William Miller's testimony recounts:

William Millerin todistus kertoo:

> 'On Saturday after breakfast—in the summer of 1833, I sat down at my desk to examine some point, and as I rose to go out to work, it came home to me with more force than ever, "Go and tell it to the world." The impression was so sudden and came with such force that I settled down into my chair saying, "I can't go, Lord." "Why not?" seemed to be the response, and then all my excuses came up, my want of ability, but my distress became so great I entered into a solemn covenant with God that if He would open the way, I would go and perform my duty to the world. "What do you mean by opening the way?" seemed to come to me. Why, said I, if I should have an invitation to speak publicly in any place, I will go and tell them what I find in the Bible about the Lord's coming. Instantly all my burden was gone. And I rejoiced that I should not probably be thus called upon, for I'd never had such an invitation, my trials were not known, and I had but little expectation of being invited to any field of labor. In about a half an hour from this time, before I'd left the room, a son of Mr. Guilford of Dresden, about sixteen miles from my residence, came in and said that his father had sent for me and wished me to go home with him, supposing that he'd wish to see me on some business. I asked him what he wanted. He replied that there was to be no preaching in their church the next day, and his father wished to have me come and talk to the people on the subject of the Lord's coming. I was immediately angry with myself for having made the covenant I had. I rebelled at once against the Lord and determined not to go. I left the boy without giving him any answer and retired in great distress to a grove nearby. Then I struggled with the Lord for about an hour, endeavoring to release myself from the covenant I had made with him, but I could get no relief. It was impressed upon my conscience, "Will you make a covenant with God and break it so soon?" and the exceeding sinfulness of thus doing overwhelmed me. I finally submitted and promised the Lord that if He would sustain me, I would go, trusting in Him to give me grace and ability to perform all He should require of me. I returned to the house and found the boy still waiting. He remained till after dinner, and I returned with him to Dresden.'

> Eräänä lauantaina aamiaisen jälkeen — kesällä 1833 — istuin työpöytäni ääreen tarkastelemaan erästä kysymystä, ja noustessani lähteäkseni ulos työhön kävi minulle voimallisemmin kuin koskaan ennen: ”Mene ja kerro se maailmalle.” Vaikutelma tuli niin äkillisesti ja sellaisella voimalla, että vaivuin takaisin tuoliini sanoen: ”En voi mennä, Herra.” ”Miksi et?” tuntui olevan vastaus, ja silloin kaikki tekosyyni nousivat esiin, kyvyttömyyteni; mutta ahdistukseni kävi niin suureksi, että tein juhlallisen liiton Jumalan kanssa, että jos Hän avaisi tien, minä menisin ja täyttäisin velvollisuuteni maailmaa kohtaan. ”Mitä tarkoitat tien avaamisella?” tuntui tulevan minulle. Miksi, sanoin minä, jos saisin kutsun puhua julkisesti jossakin paikassa, menisin ja kertoisin heille, mitä löydän Raamatusta Herran tulemuksesta. Heti koko taakkani oli poissa. Ja iloitsin siitä, ettei minua luultavasti näin kutsuttaisi, sillä en ollut koskaan saanut sellaista kutsua, koettelemukseni eivät olleet tunnettuja, ja odotin vain vähän, että minut kutsuttaisiin millekään työalueelle. Noin puolen tunnin kuluttua tästä, ennen kuin olin poistunut huoneesta, tuli sisään Dresdenissä asuvan herra Guilfordin poika, noin kuudentoista mailin päässä asunnostani, ja sanoi, että hänen isänsä oli lähettänyt hakemaan minua ja toivoi minun lähtevän hänen kanssaan kotiin, olettaen, että hän halusi tavata minut jonkin asian vuoksi. Kysyin häneltä, mitä hän halusi. Hän vastasi, ettei heidän kirkossaan olisi seuraavana päivänä saarnaa ja että hänen isänsä toivoi minun tulevan puhumaan kansalle Herran tulemuksen aiheesta. Suutuin heti itselleni siitä, että olin tehnyt tekemäni liiton. Nousin välittömästi kapinaan Herraa vastaan ja päätin olla menemättä. Jätin pojan antamatta hänelle mitään vastausta ja vetäydyin läheiseen lehtoon suuressa ahdistuksessa. Siellä kamppailin Herran kanssa noin tunnin ajan, koettaen vapautua liitosta, jonka olin tehnyt Hänen kanssaan, mutta en saanut mitään helpotusta. Omatuntooni painui: ”Teetkö liiton Jumalan kanssa ja rikotko sen niin pian?” ja sellaisen teon ylenpalttinen syntisyys musersi minut. Lopulta alistuin ja lupasin Herralle, että jos Hän vahvistaisi minua, minä menisin, luottaen Häneen, että Hän antaisi minulle armon ja kyvyn täyttää kaiken, mitä Hän minulta vaatisi. Palasin taloon ja huomasin pojan yhä odottavan. Hän viipyi päivällisen jälkeen asti, ja minä palasin hänen kanssaan Dresdeniin.

This is how Miller, in the summer of 1833, began to publicly present the message. In December 1833, the falling of the stars added solemnity to his message.

Näin Miller alkoi kesällä 1833 julkisesti esittää sanomaansa. Joulukuussa 1833 tähtien putoaminen lisäsi hänen sanomalleen juhlallista vakavuutta.

## 1840: The Fulfillment of Prophecy and the Ottoman Empire

1840: Profetian täyttyminen ja Osmanien valtakunta

In 1840, Ellen White comments on a remarkable fulfillment of prophecy. This passage is often controverted in the Spirit of Prophecy, with some arguing that Uriah Smith inserted it into The Great Controversy, but these arguments are unfounded. She is speaking about the sequence of prophetic fulfillment's leading up to 1840, including the falling of the stars and the Dark Day. She writes, 'In the year 1840, another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest.'

Vuonna 1840 Ellen White kommentoi merkittävää profetian täyttymystä. Tätä kohtaa kiistellään usein Profetian Hengessä, ja jotkut väittävät, että Uriah Smith lisäsi sen teokseen Suuri taistelu, mutta nämä väitteet ovat perusteettomia. Hän puhuu profeetallisten täyttymysten sarjasta, joka johti vuoteen 1840, mukaan lukien tähtien putoaminen ja pimeä päivä. Hän kirjoittaa: ”Vuonna 1840 toinen huomattava profetian täyttyminen herätti laajaa mielenkiintoa.”

She refers to biblical prophecy, not merely a human prediction by Josiah Litch.

Hän viittaa raamatulliseen profetiaan, ei pelkästään Josiah Litchin inhimilliseen ennustukseen.

> "Two years before, Josiah Litch, a leading minister preaching the second advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown on August 11, 1840. At the specified time, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the Allied Powers of Europe and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the Advent movement. Men of learning and position united with Miller in preaching and publishing his views, and from 1840 to 1844, the work rapidly extended."

> Kaksi vuotta aikaisemmin toisen adventin johtava saarnaaja Josiah Litch julkaisi Ilmestyskirjan 9. luvun selityksen, jossa hän ennusti Osmanien valtakunnan kukistumisen. Hänen laskelmiensa mukaan tämän vallan tuli sortua 11. elokuuta 1840. Määrättynä aikana Turkki lähettiläittensä välityksellä hyväksyi Euroopan liittoutuneiden suurvaltojen suojeluksen ja asetti siten itsensä kristittyjen kansakuntien valvonnan alaiseksi. Tapahtuma täytti ennustuksen tarkalleen. Kun tämä tuli tunnetuksi, suuret joukot vakuuttuivat niiden profeetallisen tulkinnan periaatteiden oikeellisuudesta, joita Miller ja hänen työtoverinsa olivat omaksuneet, ja adventtiliike sai ihmeellisen sysäyksen. Oppineet ja arvossa pidetyt miehet yhtyivät Milleriin hänen näkemystensä saarnaamisessa ja julkaisemisessa, ja vuodesta 1840 vuoteen 1844 työ laajeni nopeasti.

Uriah Smith had told us that the first angel of Revelation 14 arrived in 1798, but it is the same angel as the angel of Revelation 10. In Revelation 10, John is told to take the little book out of the angel's hand and eat it, and it will become sweet in his mouth. The Millerite message became sweet on August 11, 1840, after two years of predicting the collapse of the Ottoman Empire based on the year-day principle of Bible prophecy. When the event was exactly fulfilled, the message they had been proclaiming became sweet in their mouth.

Uriah Smith oli kertonut meille, että Ilmestyskirjan 14. luvun ensimmäinen enkeli saapui vuonna 1798, mutta se on sama enkeli kuin Ilmestyskirjan 10. luvun enkeli. Ilmestyskirjan 10. luvussa Johannesta käsketään ottamaan pieni kirja enkelin kädestä ja syömään se, ja se tulee makeaksi hänen suussaan. Milleriläinen sanoma tuli makeaksi 11. elokuuta 1840 kahden vuoden jälkeen, joiden aikana oli Raamatun profetian vuosi–päivä-periaatteen perusteella ennustettu Osmanien valtakunnan romahdusta. Kun tapahtuma täsmälleen täyttyi, sanoma, jota he olivat julistaneet, tuli makeaksi heidän suussaan.

On August 11, 1840, the message became sweet in their mouth. John is told to take the little book out of the angel's hand that has descended. The angel descends on August 11, 1840, and this angel of Revelation 10 is the same as the first angel of Revelation 14. The angel of Revelation 14 arrives in 1798 at the time of the end, but his message is empowered in 1840. Ellen White says that when the event became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates. Since the 1930s, beginning in 1919 but especially in the 1930s, Adventism has rejected the rules of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates—those rules being the proof text method of Bible study.

11. elokuuta 1840 sanoma tuli makeaksi heidän suussaan. Johannesta kehotetaan ottamaan alas tulleen enkelin kädestä pieni kirja. Enkeli laskeutuu 11. elokuuta 1840, ja tämä Ilmestyskirjan 10. luvun enkeli on sama kuin Ilmestyskirjan 14. luvun ensimmäinen enkeli. Ilmestyskirjan 14. luvun enkeli saapuu vuonna 1798 lopun aikana, mutta hänen sanomansa saa voiman vuonna 1840. Ellen White sanoo, että kun tapahtuma tuli tunnetuksi, suuret joukot vakuuttuivat Millerin ja hänen tovereidensa omaksumien profeetallisen tulkinnan periaatteiden oikeellisuudesta. 1930-luvulta lähtien, alkaen vuodesta 1919 mutta erityisesti 1930-luvulla, adventismi on hylännyt Millerin ja hänen tovereidensa omaksumat profeetallisen tulkinnan säännöt — nuo säännöt olivat Raamatun tutkimisen todistustekstimenetelmä.

## The 1843 Chart and the Tarrying Time

Vuoden 1843 kartta ja viipymisen aika

The next waymark in history is the 1843 chart, produced in May 1842. Ellen White says, 'I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord and that it should not be altered, that the figures were as He wanted them, and that His hand was over and hid a mistake in some of the figures so that none could see it until His hand was removed.' This chart is a prophetic waymark, produced in May 1842. In June 1842, the Protestant churches began closing their doors and the second angel arrives.

Seuraava tienviitta historiassa on vuoden 1843 kartta, joka laadittiin toukokuussa 1842. Ellen White sanoo: ”Minulle on näytetty, että vuoden 1843 karttaa ohjasi Herran käsi ja että sitä ei tulisi muuttaa, että luvut olivat sellaiset kuin Hän tahtoi niiden olevan ja että Hänen kätensä oli niiden yllä ja peitti erheen joissakin luvuissa, niin ettei kukaan voinut nähdä sitä, ennen kuin Hänen kätensä poistettiin.” Tämä kartta on profeetallinen tienviitta, laadittu toukokuussa 1842. Kesäkuussa 1842 protestanttiset kirkot alkoivat sulkea ovensa, ja toinen enkeli saapuu.

From Testimonies, volume one, page 21: 'In June of 1842, Mr. Miller gave his second course of lectures at the Casco Street Church in Portland, Maine. With few exceptions, the different denominations closed the doors of their churches against Mr. Miller.' Ellen White informs us that as Seventh-day Adventist Christians, we should learn to reason from cause to effect. The cause that led the Protestant churches to close their doors was the introduction of this chart. When the chart was introduced in May, the Protestant churches determined that the Millerites were deluded fanatics.

Todistuksista, ensimmäinen osa, sivu 21: ”Kesäkuussa 1842 herra Miller piti toisen luentosarjansa Casco Streetin kirkossa Portlandissa, Mainessa. Vähäisiä poikkeuksia lukuun ottamatta eri kirkkokunnat sulkivat kirkkojensa ovet herra Millerilta.” Ellen White ilmoittaa meille, että seitsemännen päivän adventistikristittyinä meidän tulisi oppia päättelemään syystä seuraukseen. Syy, joka johti protestanttiset kirkot sulkemaan ovensa, oli tämän kaavion käyttöönotto. Kun kaavio otettiin käyttöön toukokuussa, protestanttiset kirkot päättelivät, että milleriläiset olivat harhautuneita kiihkoilijoita.

The first disappointment is next. From The Great Controversy, page 393:

Ensimmäinen pettymys on seuraavaksi. Teoksesta Suuri taistelu, sivu 393:

> 'As early as 1842, the direction given in this prophecy to write the vision and make it plain upon tables, that he may run that readeth it, had suggested to Charles Fitch the preparation of a prophetic chart to illustrate the visions of Daniel and Revelation.' Charles Fitch, who died just before the Great Disappointment of October 22, 1844, was used by the Lord in this history. He prepared the chart, which was published in May 1842.

> Jo vuonna 1842 tämän profetian antama ohje kirjoittaa näky ja piirtää se selvästi tauluihin, jotta sen lukija voisi juosta, oli johtanut Charles Fitchin laatimaan profeetallisen kartan havainnollistamaan Danielin ja Ilmestyskirjan näkyjä. Charles Fitch, joka kuoli juuri ennen 22. lokakuuta 1844 tapahtunutta suurta pettymystä, oli Herran käyttämä tässä historiassa. Hän laati kartan, joka julkaistiin toukokuussa 1842.

> The publication of this chart was regarded as a fulfillment of the command of Habakkuk. No one, however, noticed an apparent delay in the accomplishment of the vision. A tarrying time is presented in the same prophecy. After the disappointment, this scripture appeared significant: 'The vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak and not lie, though it tarry, wait for it, because it will surely come, it will not tarry. The just shall live by faith.

> Tämän taulukon julkaisemista pidettiin Habakukin käskyn täyttymyksenä. Kukaan ei kuitenkaan havainnut näyn täyttymyksessä ilmenevää viivästystä. Samassa profetiassa esitetään myös viipymisen aika. Pettymyksen jälkeen tämä raamatunkohta näytti merkitykselliseltä: ”Sillä näky odottaa vielä määräaikaansa, mutta lopussa se puhuu eikä petä; vaikka se viipyisi, odota sitä, sillä varmasti se toteutuu, eikä se myöhästy. Vanhurskas saa elää uskostansa.”

The tarrying time is the first disappointment, which comes on March 22, 1844. The Millerites were predicting the end of the world in 1843, using the biblical reckoning of time. When the Lord had not come by then, the first disappointment set in on March 22, 1844. That is the tarrying time.

Viipymisen aika on ensimmäinen pettymys, joka tulee 22. maaliskuuta 1844. Milleriläiset ennustivat maailman loppua vuonna 1843 käyttäen raamatullista ajanlaskua. Kun Herra ei ollut tullut siihen mennessä, ensimmäinen pettymys koitti 22. maaliskuuta 1844. Se on viipymisen aika.

This is the tarrying time in the parable of the ten virgins, in Habakkuk 2, and in Daniel 12. Daniel 12:11 says, 'And from the time that the daily sacrifice shall be taken away...' The pioneers understood that paganism was subdued in 508, with Clovis defeating the Visigoths. From the time that paganism is taken away and the papacy is set up (thirty years later in 538), there shall be 1290 days. The next verse says, 'Blessed is he that waiteth and cometh to the thousand three hundred and thirty-five days.' 508 plus 1335 equals 1843. 'Blessed is he that comes to 1843.' The 1335 marks the tarrying time, saying, 'Blessed is he that waiteth and cometh to 1843.' If you uphold the pioneer understanding of the daily, as Ellen White does, this is clear.

Tämä on viipymisen aika vertauksessa kymmenestä neitsyestä, Habakukin 2. luvussa ja Danielin 12. luvussa. Daniel 12:11 sanoo: ”Ja siitä ajasta, jolloin jokapäiväinen uhri poistetaan...” Pioneerit ymmärsivät, että pakanuus kukistettiin vuonna 508, kun Klodvig voitti visigootit. Siitä ajasta, jolloin pakanuus poistetaan ja paavius asetetaan pystyyn (kolmekymmentä vuotta myöhemmin, vuonna 538), on oleva 1290 päivää. Seuraava jae sanoo: ”Autuas se, joka odottaa ja saavuttaa tuhat kolmesataa kolmekymmentäviisi päivää.” 508 plus 1335 on 1843. ”Autuas se, joka tulee vuoteen 1843.” Vuosi 1335 osoittaa viipymisen ajan sanoen: ”Autuas se, joka odottaa ja saavuttaa vuoden 1843.” Jos pidät voimassa pioneerien käsityksen jokapäiväisestä, niin kuin Ellen White tekee, tämä on selvää.

To further clarify, Isaiah 30:18 says, 'And therefore will the Lord wait.' Here, the Lord is the bridegroom in the parable of the ten virgins, and He is tarrying. 'And therefore will the bridegroom tarry that he may be gracious unto you, and therefore will he be exalted that he may have mercy on you, for the Lord is a God of judgment. Blessed are all they that wait for Him.' This matches Daniel 12:12: 'Blessed is he who waiteth and cometh to the 1335.' The bridegroom tarries on March 22, 1844. There is a blessing attached to coming to the first disappointment and then waiting. When you get here, you are to wait. What are you waiting for? Habakkuk 2:3 says, 'For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak and not lie, though it tarry, wait for it.' The blessing of coming to the 1335 is the blessing of coming to this history, where the Lord will accomplish the Midnight Cry.

Tämän selventämiseksi edelleen Jesaja 30:18 sanoo: ”Sentähden Herra odottaa.” Tässä Herra on sulhanen vertauksessa kymmenestä neitsyestä, ja Hän viipyy. ”Sentähden sulhanen viipyy, että hän voisi olla teille armollinen, ja sentähden hänet korotetaan, että hän armahtaisi teitä, sillä Herra on oikeuden Jumala. Autuaita ovat kaikki, jotka häntä odottavat.” Tämä vastaa Daniel 12:12:ta: ”Autuas se, joka odottaa ja saavuttaa 1335.” Sulhanen viipyy 22. maaliskuuta 1844. Ensimmäiseen pettymykseen saapumiseen ja sitten odottamiseen liittyy siunaus. Kun saavut tähän, sinun tulee odottaa. Mitä odotat? Habakuk 2:3 sanoo: ”Sillä näky odottaa vielä määräaikaansa, mutta lopussa se puhuu eikä valhettele; vaikka se viipyisi, odota sitä.” Siunaus, joka liittyy 1335:een saapumiseen, on siunaus saapua tähän historiaan, jossa Herra toteuttaa Keskiyön huudon.

Not everyone will be allowed to participate in the Midnight Cry. Some people traveled along with the Millerites not because of their own personal experience with Jesus Christ or personal study of God's Word, but out of fear. Before the Midnight Cry arrives, the Lord separates these brethren from the movement. The first disappointment is part of the process preparing for the Midnight Cry. According to Ellen White, if we do not understand this, we fall off the path to the wicked world below.

Kaikkien ei sallita osallistua Keskiyön huutoon. Jotkut kulkivat milleriläisten mukana eivät oman henkilökohtaisen kokemuksensa Jeesuksesta Kristuksesta tai Jumalan sanan henkilökohtaisen tutkimisensa tähden, vaan pelosta. Ennen kuin Keskiyön huuto tulee, Herra erottaa nämä veljet liikkeestä. Ensimmäinen pettymys on osa prosessia, joka valmistaa Keskiyön huutoa varten. Ellen Whiten mukaan, jos emme ymmärrä tätä, putoamme polulta alhaalla olevaan jumalattomaan maailmaan.

## The Empowerment of the Second Angel's Message

Toisen enkelin sanoman voimaannuttaminen

From Early Writings, page 238: 'Near the close of the second angel's message, I saw a great light from heaven shining upon the people of God. The rays of this light seemed bright as the sun, and I heard voices of angels crying, "Behold, the bridegroom cometh."' This was the Midnight Cry, which was to give power to the second angel's message. The pioneers understood that the first angel's message arrived in 1798 but was empowered with the collapse of the Ottoman Empire in 1840. All the messages arrive at a point in time and are thereafter empowered. The second angel's message arrives on March 22, 1844 when the Protestant churches closed their doors against the Millerite message. The Midnight Cry empowers the second angel's message. The third angel's message arrives on October 22, 1844, and is empowered when the mighty angel of Revelation 18 joins it. Every message arrives in history and is thereafter empowered. This is important to understand.

Varhaisista kirjoituksista, sivu 238: ”Lähellä toisen enkelin sanoman päättymistä näin suuren valon taivaasta loistavan Jumalan kansan ylle. Tämän valon säteet näyttivät kirkkailta kuin aurinko, ja kuulin enkelien ääniä huutavan: ’Katso, ylkä tulee.’” Tämä oli keskiyön huuto, jonka oli määrä antaa voima toisen enkelin sanomalle. Uraanuurtajat ymmärsivät, että ensimmäisen enkelin sanoma saapui vuonna 1798, mutta se sai voimansa Osmanien valtakunnan romahduksen myötä vuonna 1840. Kaikki sanomat saapuvat tiettynä ajankohtana ja saavat sen jälkeen voimansa. Toisen enkelin sanoma saapuu 22. maaliskuuta 1844, jolloin protestanttiset kirkot sulkivat ovensa milleriläistä sanomaa vastaan. Keskiyön huuto antaa voiman toisen enkelin sanomalle. Kolmannen enkelin sanoma saapuu 22. lokakuuta 1844, ja se saa voimansa, kun Ilmestyskirjan 18. luvun voimallinen enkeli liittyy siihen. Jokainen sanoma saapuu historiaan ja saa sen jälkeen voimansa. Tämä on tärkeää ymmärtää.

The Midnight Cry gave power to the second angel's message. Angels were sent from heaven to arouse the discouraged saints and prepare them for the great work before them. The most talented men were not the first to receive this message. William Miller was not the first to receive this message; quite the opposite, he was the last to receive it. He was the most talented in understanding the message, while Samuel Snow was the first. Those who had formerly led in the work were the last to receive and help swell the cry. Historically, the last person to accept the message of the Midnight Cry was William Miller.

Keskiyön huuto antoi voiman toisen enkelin sanomalle. Enkeleitä lähetettiin taivaasta herättämään masentuneet pyhät ja valmistamaan heitä heidän edessään olevaan suureen työhön. Lahjakkaimmat miehet eivät olleet ensimmäisiä, jotka vastaanottivat tämän sanoman. William Miller ei ollut ensimmäinen, joka vastaanotti tämän sanoman; päinvastoin, hän oli viimeinen, joka sen vastaanotti. Hän oli lahjakkain sanoman ymmärtämisessä, kun taas Samuel Snow oli ensimmäinen. Ne, jotka olivat aiemmin johtaneet työtä, olivat viimeiset vastaanottamaan sanoman ja auttamaan huudon paisuttamisessa. Historiallisesti viimeinen henkilö, joka hyväksyi Keskiyön huudon sanoman, oli William Miller.

From The Great Controversy, 376:

Suuresta taistelusta, s. 376:

> During the empowerment of the Midnight Cry, about 50,000 left the churches. As Miller's work tended to build up the churches, it was initially regarded with favor, but as ministers and religious leaders decided against the Advent doctrine and desired to suppress all agitation on the subject, they opposed it from the pulpit and denied their members the privilege of attending preaching on the second advent or even speaking of their hope in social meetings.

> Keskiyön huudon voimaannuttamisen aikana noin 50 000 lähti kirkoista. Koska Millerin työ pyrki vahvistamaan kirkkoja, siihen suhtauduttiin aluksi suopeasti, mutta kun papit ja uskonnolliset johtajat päättivät adventtiopin hylkäämisestä ja halusivat tukahduttaa kaiken tätä aihetta koskevan liikehdinnän, he alkoivat vastustaa sitä saarnatuolista ja kielsivät jäseniltään oikeuden osallistua toista adventtia koskevaan saarnaan tai edes puhua toivostaan seurakunnan yhteisissä kokouksissa.

Leaders in the Adventist Church today who forbid the teaching of this message in the church and even in private homes are prefigured here in the Millerite movement.

Adventtikirkon johtajat, jotka nykyään kieltävät tämän sanoman opettamisen seurakunnassa ja jopa yksityiskodeissa, ovat tässä esikuvallisesti ennakoituina milleriittiliikkeessä.

> "Believers found themselves in great trial and perplexity. They loved their churches and were reluctant to separate, but as they saw the testimony of God's Word suppressed and their right to investigate the prophecies denied, they felt that loyalty to God forbade them to submit. Those who sought to shut out the testimony of God's Word could not be regarded as constituting the church of Christ. Hence, they felt justified in separating from their former connection. In the summer of 1844, about 50,000 withdrew from the churches."

> Uskovat joutuivat suuren koetuksen ja hämmennyksen valtaan. He rakastivat kirkkojaan ja olivat haluttomia eroamaan niistä, mutta nähdessään Jumalan sanan todistuksen tukahdutettavan ja oikeutensa tutkia profetioita kiellettävän he tunsivat, että uskollisuus Jumalaa kohtaan esti heitä alistumasta siihen. Niitä, jotka pyrkivät sulkemaan pois Jumalan sanan todistuksen, ei voitu pitää Kristuksen kirkkona. Sen tähden he katsoivat olevansa oikeutettuja eroamaan entisestä yhteydestään. Kesällä 1844 noin 50 000 vetäytyi kirkoista.

## Miller's Understanding and the True Midnight Cry

Millerin käsitys ja todellinen keskiyön huuto

From Elder Damsteegt's book, Foundation of Seventh-day Adventist Message and Mission, Miller believed that the proclamation of Daniel 8:14 and the first angel of Revelation 14 was the Midnight Cry—'Behold, the bridegroom cometh.' He believed this message was identifying the second coming of Christ. Miller thought the entire history was the Midnight Cry, but Ellen White states the Midnight Cry was accomplished at a specific point. Samuel Snow titled his presentation 'The True Midnight Cry' to distinguish it from the Millerite teaching that the Midnight Cry was the general message.

Vanhin Damsteegtin kirjassa Foundation of Seventh-day Adventist Message and Mission Miller uskoi, että Danielin 8:14:n ja Ilmestyskirjan 14. luvun ensimmäisen enkelin julistaminen oli keskiyön huuto — ”Katso, ylkä tulee.” Hän uskoi, että tämä sanoma osoitti Kristuksen toiseen tulemiseen. Miller katsoi koko historian olleen keskiyön huuto, mutta Ellen White toteaa, että keskiyön huuto toteutui tietyssä määrätyssä kohdassa. Samuel Snow antoi esitykselleen otsikon ”The True Midnight Cry” erottaakseen sen milleriläisestä opetuksesta, jonka mukaan keskiyön huuto oli yleinen sanoma.

The most spiritual received the message first, and those who had formerly led in the work were the last to receive and help swell the cry. William Miller, who had led the work from 1833 onward, struggled with the Midnight Cry message when it came in August 1844. He was unsure about separating from the churches and had been teaching another understanding of the Midnight Cry for many years.

Hengellisimmät ottivat sanoman vastaan ensimmäisinä, ja ne, jotka olivat aiemmin johtaneet työtä, olivat viimeisiä ottamaan sen vastaan ja auttamaan huudon voimistumisessa. William Miller, joka oli johtanut työtä vuodesta 1833 alkaen, kamppaili Keskiyön huuto -sanoman kanssa, kun se tuli elokuussa 1844. Hän oli epävarma siitä, tulisiko kirkoista erottautua, ja oli opettanut monien vuosien ajan toisenlaista käsitystä Keskiyön huudosta.

William Miller wrote:

William Miller kirjoitti:

> 'I'd never been positive as to any particular day for the Lord's appearing, believing that no man could know the day and hour. In all my published lectures, it will be seen on the title page, about the year 1843. In all my oral lectures, I invariably told my audiences that the periods would terminate in 1843 if there were no mistake in my calculation, but that I could not say the end might not come even before that time, and that they should be continually prepared. In 1842, some of the brethren preached with great positiveness, the exact year, and censured me for putting in an "if."'

> En ollut koskaan pitänyt mitään erityistä päivää Herran ilmestymiselle varmana, sillä uskoin, ettei kukaan voi tietää päivää eikä hetkeä. Kaikissa julkaistuissa luennoissani tämä on nähtävissä nimilehdellä ilmauksessa ”noin vuonna 1843”. Kaikissa suullisissa esitelmissäni sanoin kuulijoilleni poikkeuksetta, että ajanjaksot päättyisivät vuonna 1843, jos laskelmissani ei ollut erehdystä, mutta etten voinut sanoa, ettei loppu saattaisi tulla jo ennen sitä aikaa, ja että heidän tuli olla lakkaamatta valmiit. Vuonna 1842 jotkut veljistä saarnasivat suurella varmuudella täsmällisestä vuodesta ja moittivat minua siitä, että lisäsin siihen sanan ”jos”.

In May 1842, the 1843 chart was published, and the brethren told Miller to remove the 'if' from his presentation.

Toukokuussa 1842 vuoden 1843 kartta julkaistiin, ja veljet kehottivat Milleriä poistamaan esityksestään sanan ”jos”.

Miller continued, 'The public press had also published that I'd fixed upon a definite day, the twenty-third of April, for the Lord's advent. Therefore, in December of that year, as I could see no error in my reckoning, I published my belief that sometime between March 21, 1843, and March 21, 1844, the Lord would come.' Miller had already concluded the tenth day of the seventh month, and long before Samuel Snow used this conclusion to proclaim the Midnight Cry, Miller had written about it. Miller was the one the Lord used to put together the logic that Samuel Snow employed to identify October 22, 1844.

Miller jatkoi: ”Julkinen lehdistö oli myös julkaissut, että olin määrännyt Herran tulemukselle tarkan päivän, huhtikuun kahdeskymmenestkolmannen. Sen tähden saman vuoden joulukuussa, koska en voinut havaita mitään virhettä laskelmassani, julkaisin vakaumukseni, että Herra tulisi jonakin aikana 21. maaliskuuta 1843 ja 21. maaliskuuta 1844 välisenä aikana.” Miller oli jo päätynyt seitsemännen kuun kymmenenteen päivään, ja kauan ennen kuin Samuel Snow käytti tätä johtopäätöstä Julistaakseen Keskiyön Huudon, Miller oli kirjoittanut siitä. Miller oli se, jota Herra käytti kokoamaan sen logiikan, jota Samuel Snow käytti määrittäessään päivämäärän 22. lokakuuta 1844.

Miller wrote, 'During the year 1843, the most violent denunciations were heaped upon me and those associated with me by the press and some pulpits. Our motives were assailed, our principles misrepresented, our characters traduced.' Time passed, and March 21, 1844, went by without the Lord's appearing. The disappointment was great, and many walked no more with them. Before this time, from 1840, there were an estimated 200,000 Millerites, but by this point, only 50,000 remained.

Miller kirjoitti: ”Vuoden 1843 aikana lehdistö ja eräät saarnatuolit syytivät mitä kiivaimpia parjauksia minun ja niiden ylle, jotka olivat yhteydessä minuun. Vaikuttimiamme vastaan hyökättiin, periaatteemme esitettiin väärin, ja luonnettamme herjattiin.” Aika kului, ja 21. maaliskuuta 1844 meni ohi ilman, että Herra ilmestyi. Pettymys oli suuri, ja monet eivät enää vaeltaneet heidän kanssaan. Ennen tätä aikaa, vuodesta 1840 lähtien, milleriläisiä arvioitiin olleen 200 000, mutta tähän mennessä heitä oli jäljellä enää 50 000.

Miller continued, 'Previously to this, in the fall of 1843, some of my brethren began to call the churches Babylon and to urge that it was the duty of Adventists to come out of them. With this, I was much grieved. Not only was the effect very bad, but I regarded it as a perversion of the Word of God, a wresting of the Scriptures.' Miller struggled with the second angel's message, making it more difficult for him to accept the true Midnight Cry message. The practice spread, and the churches were closed against them, creating hostility and separating most Adventists from their respective churches.

Miller jatkoi: ”Ennen tätä, syksyllä 1843, jotkut veljistäni alkoivat kutsua kirkkoja Babyloniksi ja vaatia, että adventistien velvollisuutena oli lähteä niistä ulos. Tästä minä tulin suuresti murheelliseksi. Vaikutus ei ainoastaan ollut hyvin huono, vaan minä pidin sitä Jumalan sanan vääristelynä, Raamatun kirjoitusten vääntelemisenä.” Miller kamppaili toisen enkelin sanoman kanssa, mikä teki hänelle vaikeammaksi ottaa vastaan todellisen keskiyön huudon sanoman. Tämä menettely levisi, ja kirkot suljettiin heiltä, mikä synnytti vihamielisyyttä ja erotti useimmat adventistit heidän omista kirkoistaan.

After his published time passed, Miller acknowledged his disappointment regarding the exact period but maintained his faith. He continued his labors in the West during the summer of 1844 until the Seventh Month movement. He had no participation in this movement except for a letter written eighteen months earlier about the Mosaic Law observances pointing to that month. He did not expect that such a use would be made of those topics or that belief in such evidence would become a test of salvation. He had no fellowship with the movement until two or three weeks before October 22, 1844. In a letter to Himes on October 6, 1844, Miller wrote, 'I see a glory in the seventh month which I never saw before... Now, blessed be the name of the Lord, I see a beauty, a harmony, an agreement in the scriptures, for which I've long prayed but did not see until today. Thank the Lord, O my soul. Brother Snow, Brother Storrs, and others, be blessed for their instrumentality in opening my eyes. I'm almost home. Glory, glory, glory, glory.'

Sen jälkeen kun hänen julkaisemansa aika oli kulunut umpeen, Miller tunnusti pettymyksensä tarkan ajankohdan suhteen, mutta säilytti uskonsa. Hän jatkoi työtään lännessä vuoden 1844 kesän aikana aina Seitsemännen kuun liikkeeseen saakka. Hänellä ei ollut osaa tässä liikkeessä muuten kuin kahdeksantoista kuukautta aikaisemmin kirjoitetun kirjeen kautta, jossa Mooseksen lain säädösten todettiin viittaavan siihen kuuhun. Hän ei odottanut, että noita aiheita käytettäisiin sillä tavoin tai että uskomisesta sellaiseen todistusaineistoon tulisi pelastuksen koetinkivi. Hänellä ei ollut yhteyttä liikkeeseen ennen kuin kaksi tai kolme viikkoa ennen 22. lokakuuta 1844. Kirjeessä Himesille 6. lokakuuta 1844 Miller kirjoitti: ”Minä näen seitsemännessä kuussa kirkkauden, jota en koskaan ennen nähnyt... Nyt, siunattu olkoon Herran nimi, minä näen kirjoituksissa kauneuden, sopusoinnun, yhtäpitävyyden, jota olen kauan rukoillut, mutta jota en nähnyt ennen tätä päivää. Kiitä Herraa, sieluni. Veli Snow, veli Storrs ja muut, siunattuja olkoot heidän välikappaleisuutensa siitä, että silmäni ovat avautuneet. Olen melkein kotona. Kunnia, kunnia, kunnia, kunnia.”

Afterward, Miller rethought the Midnight Cry, calling it fanaticism. Damsteegt notes that Snow got his basic outline of the Midnight Cry message from Miller's earlier work.

Myöhemmin Miller arvioi uudelleen Keskiyön huudon ja nimitti sitä kiihkoiluksi. Damsteegt toteaa, että Snow sai Keskiyön huuto -sanoman perusjäsennyksen Millerin varhaisemmasta työstä.

Snow's calculations, published in March 1844, aroused little attention until the Exeter camp meeting, August 12–17, 1844. There, his exact date for Christ's return stirred many Millerites, bringing their missionary endeavor to a peak. Their response became known as the Seventh Month movement. Although Millerite leaders were initially skeptical, some weeks before the expected event, they joined the movement and allowed Snow's views to be printed and supported.

Snow’n maaliskuussa 1844 julkaistut laskelmat herättivät vain vähän huomiota aina Exeterin telttakokoukseen saakka 12.–17. elokuuta 1844. Siellä hänen täsmällinen ajankohtansa Kristuksen paluulle liikutti monia milleriittejä ja vei heidän lähetystyönsä huippuunsa. Heidän vastauksensa tuli tunnetuksi seitsemännen kuun liikkeenä. Vaikka milleriittijohtajat olivat aluksi epäileviä, joitakin viikkoja ennen odotettua tapahtumaa he liittyivät liikkeeseen ja sallivat Snow’n näkemysten painattamisen ja tukemisen.

## The Midnight Cry and Its Aftermath

Keskiyön huuto ja sen jälkiseuraukset

Ellen White's first vision shows God's people on a path to heaven, with a light behind them called the Midnight Cry. The message Samuel Snow presented needs to be understood. In May 1842, 300 charts were printed for 300 preachers. By March 22, 1844, after the first disappointment, the chart was set aside, and many left the movement. Those who remained were to wait. At the Exeter camp meeting, Snow showed that the Lord would come on October 22, 1844, the Day of Atonement. This impelled them to proclaim the message.

Ellen Whiten ensimmäinen näky osoittaa Jumalan kansan kulkemassa taivasta kohti johtavaa polkua, ja heidän takanaan on valo, jota kutsutaan Keskiyön huudoksi. Samuel Snown esittämä sanoma on ymmärrettävä. Toukokuussa 1842 painettiin 300 kaaviota 300 saarnaajaa varten. Maaliskuun 22. päivään 1844 mennessä, ensimmäisen pettymyksen jälkeen, kaavio oli pantu syrjään, ja monet jättivät liikkeen. Niiden, jotka jäivät, tuli odottaa. Exeterin leirikokouksessa Snow osoitti, että Herra tulisi 22. lokakuuta 1844, sovituspäivänä. Tämä pakotti heidät julistamaan sanoman.

Joseph Bates recounted that after the Exeter camp meeting, as he walked through the train cars, he heard voices repeating, 'Behold, the bridegroom cometh!' This movement swept over the United States in two months, leading to the Great Disappointment on October 22, 1844.

Joseph Bates kertoi, että Exeterin telttakokouksen jälkeen hänen kulkiessaan junavaunujen halki hän kuuli äänten toistavan: ”Katso, ylkä tulee!” Tämä liike pyyhkäisi Yhdysvaltojen yli kahdessa kuukaudessa ja johti suureen pettymykseen 22. lokakuuta 1844.

Damsteegt comments on the Low Hampton Conference of Adventists, December 28–29, 1844, involving Himes and Miller. Himes urged comforting the saints, arousing the Christian world, and proclaiming salvation to sinners. A few weeks later, the Advent Press resumed, and Himes declared the door of salvation open. Miller gradually gave up the extreme shut door concept and returned to his original view of the Midnight Cry. In that same month, Ellen White had her first vision, showing that those who reject the Midnight Cry fall off the path. That vision was for William Miller as much as anyone else.

Damsteegt kommentoi adventistien Low Hamptonin konferenssia 28.–29. joulukuuta 1844, jossa olivat osallisina Himes ja Miller. Himes kehotti lohduttamaan pyhiä, herättämään kristillistä maailmaa ja julistamaan pelastusta syntisille. Muutamaa viikkoa myöhemmin Advent Press alkoi jälleen ilmestyä, ja Himes julisti pelastuksen oven olevan avoinna. Miller luopui vähitellen äärimmäisestä suljetun oven käsitteestä ja palasi alkuperäiseen näkemykseensä Keskiyön huudosta. Samana kuukautena Ellen White sai ensimmäisen näkynsä, joka osoitti, että ne, jotka hylkäävät Keskiyön huudon, putoavat pois polulta. Tuo näky oli yhtä paljon William Milleriä varten kuin ketä tahansa muutakin varten.

## William Miller's Final Test and Legacy

William Millerin viimeinen koetus ja perintö

From Early Writings, page 257:

Varhaisista kirjoituksista, sivu 257:

> "My attention was then called to William Miller. He looked perplexed and was bowed with anxiety and distress for his people. The company who had been united and loving in 1844 were losing their love, opposing one another, and falling into a cold, backslidden state. As he beheld this, grief wasted his strength. I saw leading men watching him, primarily Joshua Himes, and fearing lest he should receive the third angel's message."

> Huomioni kiinnitettiin sitten William Milleriin. Hän näytti hämmentyneeltä ja oli kumartunut huolen ja ahdistuksen painamana kansansa tähden. Se joukko, joka oli vuonna 1844 ollut yhtynyt ja rakastava, oli menettämässä rakkautensa, vastustamassa toisiaan ja vajoamassa kylmään, luopuneeseen tilaan. Nähdessään tämän murhe kalvoi hänen voimiaan. Näin johtavien miesten tarkkailevan häntä, etupäässä Joshua Himesin, ja pelkäävän, että hän saattaisi vastaanottaa kolmannen enkelin sanoman.

The third angel's message in this context is the Sabbath. As Miller leaned toward the light from heaven, these men would lay plans to draw his mind away. Human influence kept him in darkness and retained his influence among those who opposed the truth. Eventually, Miller raised his voice against the light from heaven—the Sabbath. He failed to receive the message that would have explained his disappointment and cast light and glory on the past. He leaned on human wisdom instead of divine. Being broken by labor and age, he was not as accountable as those who kept him from the truth. The sin rests upon them. If Miller could have seen the light of the third angel, many things would have been explained. But his brethren professed such deep love for him that he thought he could never tear away from them. God allowed him to fall under the power of death and hid him in the grave from those who drew him from the truth. Moses erred before entering the Promised Land; likewise, Miller erred as he was soon to enter the heavenly Canaan. Others led him to do this; others must account for it. But angels watch the precious dust of this servant of God and will come forth at the sound of the last trumpet.

Kolmannen enkelin sanoma tässä yhteydessä on sapatti. Kun Miller kallistui taivaasta tulevaa valoa kohti, nämä miehet laativat suunnitelmia vetääkseen hänen mielensä siitä pois. Inhimillinen vaikutus piti hänet pimeydessä ja säilytti hänen vaikutusvaltansa niiden keskuudessa, jotka vastustivat totuutta. Lopulta Miller kohotti äänensä taivaasta tulevaa valoa vastaan — sapattia vastaan. Hän ei ottanut vastaan sanomaa, joka olisi selittänyt hänen pettymyksensä sekä luonut valoa ja kirkkautta menneisyyteen. Hän turvautui inhimilliseen viisauteen jumalallisen sijasta. Työn ja iän murtamana hän ei ollut yhtä vastuullinen kuin ne, jotka pitivät hänet poissa totuudesta. Synti lepää heidän päällään. Jos Miller olisi voinut nähdä kolmannen enkelin valon, monet asiat olisivat tulleet selitetyiksi. Mutta hänen veljensä tunnustivat häntä kohtaan niin syvää rakkautta, että hän ajatteli, ettei voisi koskaan irtautua heistä. Jumala salli hänen joutua kuoleman vallan alle ja kätki hänet hautaan niiltä, jotka vetivät hänet pois totuudesta. Mooses erehtyi ennen Luvattuun maahan astumistaan; samoin Miller erehtyi ollessaan pian astumassa taivaalliseen Kanaaniin. Toiset johtivat hänet tähän; toisten on tehtävä siitä tili. Mutta enkelit vartioivat tämän Jumalan palvelijan kallista tomua ja hän on tuleva esiin viimeisen pasuunan soidessa.

## Conclusion: Lessons for Today

निष्कर्ष: आज के लिए शिक्षाएँ

In conclusion, William Miller typifies Seventh-day Adventists at the end of the world. Ellen White's first vision is more for our day than for her own. At the end of the world, Seventh-day Adventists will reject the light of the Midnight Cry. The light of the Midnight Cry can only be understood by understanding this history. The first disappointment purged the Millerite movement of those there for the wrong reasons and prepared the people for the testing experience that would lead them into the Most Holy Place. Those who come to the first disappointment are blessed only if they wait for October 22, 1844. This time is designed by God to produce a people He will gather into the Most Holy Place. To reject the Midnight Cry and fall off the path is to reject this entire history.

Lopuksi voidaan todeta, että William Miller on esikuva seitsemännen päivän adventisteista maailman lopussa. Ellen Whiten ensimmäinen näky kuuluu enemmän meidän aikaamme kuin hänen omaansa. Maailman lopussa seitsemännen päivän adventistit hylkäävät keskiyön huudon valon. Keskiyön huudon valo voidaan ymmärtää ainoastaan ymmärtämällä tämä historia. Ensimmäinen pettymys puhdisti milleriittiliikkeen niistä, jotka olivat mukana vääristä syistä, ja valmisti kansan koetuksen kokemukseen, joka johdattaisi heidät kaikkeinpyhimpään. Ne, jotka tulevat ensimmäiseen pettymykseen, ovat siunattuja vain, jos he odottavat 22. lokakuuta 1844. Jumala on määrännyt tämän ajan tuottamaan kansan, jonka Hän kokoaa kaikkeinpyhimpään. Hylätä keskiyön huuto ja pudota polulta merkitsee tämän koko historian hylkäämistä.

William Miller made three mistakes, and we are always tested by three tests. His first error was rejecting the Midnight Cry in December 1844. His second was listening to men instead of God, which led to his third mistake: rejecting the Sabbath. At the end of the world, Seventh-day Adventists will reject the history of the Midnight Cry and the call to return to the old paths because they listen to their leaders. In so doing, they prepare themselves for the mark of the beast, repeating Miller's three-step testing process, which begins with how they relate to the message and history of the Midnight Cry.

William Miller teki kolme virhettä, ja meitä koetellaan aina kolmella koetuksella. Hänen ensimmäinen erehdyksensä oli keskiyön huudon hylkääminen joulukuussa 1844. Hänen toinen erehdyksensä oli ihmisten kuunteleminen Jumalan sijasta, mikä johti hänen kolmanteen virheeseensä: sapatin hylkäämiseen. Maailman lopussa seitsemännen päivän adventistit hylkäävät keskiyön huudon historian ja kutsun palata vanhoille poluille, koska he kuuntelevat johtajiaan. Näin tehdessään he valmistautuvat pedon merkkiä varten ja toistavat Millerin kolmivaiheisen koetusprosessin, joka alkaa siitä, miten he suhtautuvat keskiyön huudon sanomaan ja historiaan.

There are only two prophecies that deal with the history from the first disappointment to the second disappointment: the 2300 days ('Though the vision tarry, wait for it') and the 2520. To reject the 2520 is to reject the Midnight Cry. To reject the Midnight Cry is to fall off the path to the wicked world below.

On vain kaksi profetiaa, jotka käsittelevät historiaa ensimmäisestä pettymyksestä toiseen pettymykseen: 2300 päivää (“Vaikka näky viipyisi, odota sitä”) ja 2520. Hylätä 2520 on hylätä Keskiyön huuto. Hylätä Keskiyön huuto on pudota polulta alhaalla olevaan jumalattomaan maailmaan.

We will address this further in the next presentation.

Palaamme tähän tarkemmin seuraavassa esityksessä.

Back to Articles