Article

# The Book of Daniel - Number Eighty

Danielin kirja – Numero kahdeksankymmentä

The End and Beginning of Visions: Ellen White’s Last Open Vision in 1884 and Its Significance

Näkyjen loppu ja alku: Ellen Whiten viimeinen avoin näky vuonna 1884 ja sen merkitys

Author

Jeff Pippenger

Published

February 13, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In 1884, Ellen White had her last open vision. It was given in Portland, Oregon. Her first open vision was given in 1844, in Portland, Maine. Jesus always illustrates the end of a thing, with the beginning of a thing.

Vuonna 1884 Ellen White sai viimeisen avoimen näkynsä. Se annettiin Portlandissa, Oregonissa. Hänen ensimmäinen avoin näkynsä annettiin vuonna 1844 Portlandissa, Mainessa. Jeesus havainnollistaa aina jonkin asian lopun sen alulla.

> “It was not long after the passing of the time, in 1844, that my first vision was given me. I was visiting Mrs. Haines at Portland, a dear sister in Christ, whose heart was knit with mine; five of us, all women, were kneeling quietly at the family altar. While we were praying, the power of God came upon me as I had never felt it before.

> Ei kulunut kauan ajan päättymisestä vuonna 1844, kun minulle annettiin ensimmäinen näky. Olin vierailemassa rouva Hainesin luona Portlandissa, rakkaan sisaren Kristuksessa, jonka sydän oli liittynyt omaani; meitä oli viisi, kaikki naisia, polvistuneina hiljaa perhealttarin ääreen. Rukoillessamme Jumalan voima tuli ylitseni tavalla, jota en ollut koskaan ennen tuntenut.

> “I seemed to be surrounded with light, and to be rising higher and higher from the earth. I turned to look for the advent people in the world, but could not find them, when a voice said to me, ‘Look again, and look a little higher.’ At this, I raised my eyes, and saw a straight and narrow path, cast up high above the world. On this path the advent people were traveling to the city which was at the farther end of the path. They had a bright light set up behind them at the beginning of the path, which an angel told me was the ‘midnight cry.’ [SEE MATTHEW 25:6.] This light shone all along the path, and gave light for their feet, so that they might not stumble.

> Minusta näytti, että olin valon ympäröimä ja kohosin yhä korkeammalle maasta. Käännyin katsomaan adventtikansaa maailmassa, mutta en voinut löytää heitä, kun ääni sanoi minulle: ”Katso uudelleen, ja katso hieman ylemmäksi.” Tämän kuultuani kohotin silmäni ja näin suoran ja kapean polun, joka oli kohotettu korkealle maailman yläpuolelle. Tätä polkua pitkin adventtikansa kulki kohti kaupunkia, joka oli polun kaukaisessa päässä. Heidän taakseen, polun alkuun, oli asetettu kirkas valo, jonka enkeli sanoi minulle olevan ”keskiyön huuto”. [KS. MATTEUS 25:6.] Tämä valo loisti koko polun pituudelta ja valaisi heidän jalkansa, etteivät he kompastuisi.

> “If they kept their eyes fixed on Jesus, who was just before them, leading them to the city, they were safe. But soon some grew weary, and said the city was a great way off, and they expected to have entered it before. Then Jesus would encourage them by raising His glorious right arm, and from His arm came a light which waved over the advent band, and they shouted ‘Alleluia!’ Others rashly denied the light behind them, and said that it was not God that had led them out so far. The light behind them went out, leaving their feet in perfect darkness, and they stumbled and lost sight of the mark and of Jesus, and fell off the path down into the dark and wicked world below.” Christian Experience and Teachings of Ellen G. White, 57.

> ”Jos he pitivät katseensa kiinnitettyinä Jeesukseen, joka oli aivan heidän edessään ja johti heitä kaupunkiin, he olivat turvassa. Mutta pian muutamat väsyivät ja sanoivat, että kaupunki oli hyvin kaukana ja että he olivat odottaneet pääsevänsä sinne jo aikaisemmin. Silloin Jeesus rohkaisi heitä kohottamalla kirkkaan oikean käsivartensa, ja Hänen käsivarrestaan lähti valo, joka aalloili adventtijoukon yllä, ja he huusivat: ’Halleluja!’ Toiset taas kielsivät uhkarohkeasti heidän takanaan olevan valon ja sanoivat, ettei Jumala ollut johtanut heitä niin pitkälle. Heidän takanaan ollut valo sammui, jättäen heidän jalkansa täydelliseen pimeyteen, ja he kompastuivat, kadottivat näkyvistään merkin ja Jeesuksen ja putosivat polulta alas alla olevaan pimeään ja pahaan maailmaan.” Christian Experience and Teachings of Ellen G. White, 57.

In the six-volume biography of Ellen White, written by her grandson Arthur L. White, he records a statement given by John Loughborough at the 1893 General Conference Session.

Kuusiosaisessa Ellen Whiten elämäkerrassa, jonka kirjoitti hänen pojanpoikansa Arthur L. White, hän tallentaa John Loughborough’n vuoden 1893 yleiskokouksessa esittämän lausunnon.

> “Loughborough, in giving an address at the General Conference session nine years later, stated: “I have seen Sister White in vision about fifty times. The first time was about forty years ago. . . . Her last open vision was in 1884, on the campground at Portland, Oregon.” Ellen White Biography, volume 3, 256.

> Loughborough totesi pitäessään puhetta yleiskokouksen istunnossa yhdeksän vuotta myöhemmin: ”Olen nähnyt sisar White’n näyssä noin viisikymmentä kertaa. Ensimmäinen kerta oli noin neljäkymmentä vuotta sitten.... Hänen viimeinen julkinen näkynsä oli vuonna 1884 leirialueella Portlandissa, Oregonissa.” Ellen White Biography, osa 3, 256.

She was still to have dreams and visions after 1884, but the visions that occurred in public ended exactly forty years after they began, and the beginning and ending open visions both occurred in cities named Portland. The first city on the east coast of the United States, the last city was on the west coast. Some might wish to argue that this fact means nothing more than human coincidence, and others might argue that the purpose for open visions had been fulfilled, so the Lord ended them after forty years.

Hänellä oli edelleen näkemisiä ja unia vuoden 1884 jälkeen, mutta julkisesti tapahtuneet näyt päättyivät täsmälleen neljäkymmentä vuotta niiden alkamisen jälkeen, ja sekä alkavat että päättävät avoimet näyt tapahtuivat kaupungeissa, joiden nimi oli Portland. Ensimmäinen kaupunki sijaitsi Yhdysvaltain itärannikolla, viimeinen kaupunki länsirannikolla. Jotkut saattaisivat haluta väittää, ettei tällä seikalla ole muuta merkitystä kuin inhimillinen sattuma, ja toiset taas saattaisivat väittää, että avointen näkyjen tarkoitus oli tullut täytetyksi, joten Herra päätti ne neljänkymmenen vuoden kuluttua.

The actual reason is due to the increasing disobedience and rebellion against the gift of prophecy that had been given to the Millerite movement.

Todellinen syy on kasvavassa tottelemattomuudessa ja kapinassa sitä profetian lahjaa vastaan, joka oli annettu milleriittiliikkeelle.

> “After I came to Oakland I was weighted down with a sense of the condition of things at Battle Creek, and I, weak, powerless to help you. I knew that the leaven of unbelief was at work. Those who disregarded the plain injunctions of God’s word were disregarding the testimonies which urged them to give heed to that word. While visiting Healdsburg last winter, I was much in prayer and burdened with anxiety and grief. But the Lord swept back the darkness at one time while I was in prayer, and a great light filled the room. An angel of God was by my side, and I seemed to be in Battle Creek. I was in your councils; I heard words uttered, I saw and heard things that, if God willed, I wish could be forever blotted from my memory. My soul was so wounded I knew not what to do or what to say. Some things I cannot mention. I was bidden to let no one know in regard to this, for much was yet to be developed.

> ”Sen jälkeen kun olin tullut Oaklandiin, minua painoi raskaasti tietoisuus Battle Creekin tilanteesta, ja minä olin heikko, voimaton auttamaan teitä. Tiesin, että epäuskon hapatus oli työssä. Ne, jotka sivuuttivat Jumalan sanan selvät kehotukset, sivuuttivat myös todistukset, jotka kehottivat heitä ottamaan vaarin tuosta sanasta. Viime talvena, käydessäni Healdsburgissa, olin paljon rukouksessa sekä ahdistuksen ja murheen kuormittama. Mutta Herra työnsi erään kerran pimeyden syrjään minun rukoillessani, ja suuri valo täytti huoneen. Jumalan enkeli oli vierelläni, ja minusta tuntui kuin olisin ollut Battle Creekissä. Olin neuvotteluissanne; kuulin lausuttavan sanoja, näin ja kuulin sellaista, minkä, jos Jumala niin tahtoisi, toivoisin voivan iäksi pyyhkiytyä muististani. Sieluni haavoittui niin syvästi, etten tiennyt, mitä tehdä tai mitä sanoa. Joitakin asioita en voi mainita. Minua käskettiin olemaan ilmoittamatta tästä kenellekään, sillä paljon oli vielä tuleva ilmi.

> “I was told to gather up the light that had been given me and let its rays shine forth to God’s people. I have been doing this in articles in the papers. I arose at three o’clock nearly every morning for months and gathered the different items written after the last two testimonies were given me in Battle Creek. I wrote out these matters and hurried them on to you; but I had neglected to take proper care of myself, and the result was that I sank under the burden; my writings were not all finished to reach you at the General Conference.

> Minua kehotettiin kokoamaan se valo, joka minulle oli annettu, ja antamaan sen säteiden loistaa esiin Jumalan kansalle. Tätä olen tehnyt sanomalehtien kirjoituksissa. Nousin lähes joka aamu kello kolme kuukausien ajan ja kokosin eri kohdat, jotka oli kirjoitettu sen jälkeen, kun kaksi viimeistä todistusta oli annettu minulle Battle Creekissä. Kirjoitin nämä asiat puhtaaksi ja kiirehdin lähettämään ne teille; mutta olin laiminlyönyt huolehtia itsestäni asianmukaisesti, ja seurauksena oli, että uuvuin taakan alle; kirjoitukseni eivät kaikki valmistuneet ajoissa ehtiäkseen teille yleiskokoukseen.

> “Again, while in prayer, the Lord revealed Himself. I was once more in Battle Creek. I was in many houses and heard your words around your tables. The particulars I have no liberty now to relate. I hope never to be called to mention them. I had also several most striking dreams.

> ”Jälleen rukouksessa ollessani Herra ilmaisi itsensä. Olin jälleen Battle Creekissä. Olin monissa kodeissa ja kuulin sananne pöytienne äärellä. Yksityiskohtia minulla ei nyt ole vapautta kertoa. Toivon, ettei minua koskaan kutsuta niitä mainitsemaan. Minulla oli myös useita mitä vaikuttavimpia unia.

> “What voice will you acknowledge as the voice of God? What power has the Lord in reserve to correct your errors and show you your course as it is? What power to work in the church? If you refuse to believe until every shadow of uncertainty and every possibility of doubt is removed you will never believe. The doubt that demands perfect knowledge will never yield to faith. Faith rests upon evidence, not demonstration. The Lord requires us to obey the voice of duty, when there are other voices all around us urging us to pursue an opposite course. It requires earnest attention from us to distinguish the voice which speaks from God. We must resist and conquer inclination, and obey the voice of conscience without parleying or compromise, lest its promptings cease and will and impulse control. The word of the Lord comes to us all who have not resisted His Spirit by determining not to hear and obey. This voice is heard in warnings, in counsels, in reproof. It is the Lord’s message of light to His people. If we wait for louder calls or better opportunities, the light may be withdrawn, and we left in darkness.” Testimonies, volume 5, 68.

> ”Minkä äänen te tunnustatte Jumalan ääneksi? Minkä voiman Herra on varannut oikaistakseen teidän erehdyksenne ja näyttääkseen teille kulkuneuvonne sellaisena kuin se on? Mikä voima vaikuttaisi seurakunnassa? Jos kieltäydytte uskomasta, kunnes jokainen epävarmuuden varjo ja jokainen epäilyn mahdollisuus on poistettu, te ette koskaan usko. Epäilys, joka vaatii täydellistä tietoa, ei koskaan anna sijaa uskolle. Usko perustuu todistusaineistoon, ei todisteluun. Herra vaatii meitä tottelemaan velvollisuuden ääntä, kun ympärillämme kuuluu muita ääniä, jotka kehottavat meitä kulkemaan päinvastaista tietä. Meiltä vaaditaan vakavaa tarkkaavaisuutta, jotta erottaisimme sen äänen, joka puhuu Jumalalta. Meidän täytyy vastustaa ja voittaa taipumus sekä totella omantunnon ääntä ilman neuvottelua tai kompromissia, ettei sen kehotus vaikenisi ja ettei tahto ja impulssi pääsisi hallitsemaan. Herran sana tulee meille kaikille, jotka emme ole vastustaneet Hänen Henkeään päättämällä olla kuulematta ja tottelematta. Tämä ääni kuullaan varoituksissa, neuvoissa ja nuhteissa. Se on Herran valon sanoma Hänen kansalleen. Jos odotamme voimakkaampia kutsuja tai parempia tilaisuuksia, valo saatetaan ottaa pois, ja meidät jätetään pimeyteen.” Testimonies, osa 5, 68.

Sister White identified that if continued rebellion against her ministry as the prophetess was manifested that the “light may be withdrawn, and” Laodicean Adventism would be “left in darkness.” In 1915, the light was withdrawn. God was and is fully capable of raising up a prophet or prophetess whenever He chooses to do so. He raised up Elisha to follow Elijah, but there was no living prophet raised up after 1915, for the Lord had “withdrawn the light.”

Sisar White osoitti, että jos jatkuva kapina hänen palvelutyötään vastaan profeettana ilmenisi, ”valo voidaan ottaa pois, ja” laodikealainen adventismi jäisi ”pimeyteen”. Vuonna 1915 valo otettiin pois. Jumala oli ja on täysin kykenevä herättämään profeetan tai profeetattaren aina, kun Hän niin päättää tehdä. Hän herätti Elisan Elian seuraajaksi, mutta vuoden 1915 jälkeen ei herätetty elävää profeettaa, sillä Herra oli ”ottanut valon pois”.

When it comes to the dreams and visions of Sister White, there were three periods. The first period of forty years, where visions would occur in public, for purposes that were associated with establishing the gift within the minds of those who were in attendance when the visions occurred. Then from 1884, until her death in 1915, visions and dreams were given that were still for the edification of God’s people, but they were given in private. The third period began in 1915, and provided the evidence that Laodicean Adventism was in the darkness of apostasy.

Mitä tulee sisar Whiten uniin ja näkyihin, niitä oli kolme ajanjaksoa. Ensimmäinen, neljänkymmenen vuoden ajanjakso, jolloin näkyjä ilmeni julkisesti tarkoituksiin, jotka liittyivät lahjan vakiinnuttamiseen niiden mielissä, jotka olivat läsnä näkyjen ilmetessä. Sitten vuodesta 1884 hänen kuolemaansa vuonna 1915 asti annettiin näkyjä ja unia, jotka olivat yhä Jumalan kansan rakennukseksi, mutta ne annettiin yksityisesti. Kolmas ajanjakso alkoi vuonna 1915 ja tarjosi todisteen siitä, että Laodikean adventismi oli luopumuksen pimeydessä.

Ancient Israel illustrates modern Israel and in the period of full blown rebellion represented by Eli and his two sons, Hophni and Phineas, there was “no open vision.” The reason was their gross disobedience and rebellion. God does not change.

Muinainen Israel kuvastaa nykyajan Israelia, ja täydellisen kapinan aikana, jota Eli ja hänen kaksi poikaansa, Hofni ja Piinehas, edustivat, ”avointa näkyä ei ollut”. Syynä oli heidän törkeä tottelemattomuutensa ja kapinallisuutensa. Jumala ei muutu.

> “Another warning was to be given to Eli’s house. God could not communicate with the high priest and his sons; their sins, like a thick cloud, had shut out the presence of His Holy Spirit. But in the midst of evil the child Samuel remained true to Heaven, and the message of condemnation to the house of Eli was Samuel’s commission as a prophet of the Most High.

> Eräs toinen varoitus oli annettava Eelin huoneelle. Jumala ei voinut olla yhteydessä ylimmäiseen pappiin eikä hänen poikiinsa; heidän syntinsä olivat kuin sakea pilvi sulkeneet pois Hänen Pyhän Henkensä läsnäolon. Mutta pahuuden keskellä lapsi Samuel pysyi uskollisena taivaalle, ja sanoma tuomiosta Eelin huoneelle oli Samuelin tehtävä Korkeimman profeettana.

> “‘The word of the Lord was precious in those days; there was no open vision. And it came to pass at that time, when Eli was laid down in his place, and his eyes began to wax dim, that he could not see; and ere the lamp of God went out in the temple of the Lord, where the ark of God was, and Samuel was laid down to sleep; that the Lord called Samuel.’ Supposing the voice to be that of Eli, the child hastened to the bedside of the priest, saying, ‘Here am I; for thou calledst me.’ The answer was, ‘I called not, my son; lie down again.’ Three times Samuel was called, and thrice he responded in like manner. And then Eli was convinced that the mysterious call was the voice of God. The Lord had passed by His chosen servant, the man of hoary hairs, to commune with a child. This in itself was a bitter yet deserved rebuke to Eli and his house.” Patriarchs and Prophets, 581.

> ”Herran sana oli niinä päivinä harvinainen; näkyjä ei ollut avoimesti. Ja tapahtui siihen aikaan, kun Eeli oli mennyt leposijalleen ja hänen silmänsä olivat alkaneet hämärtyä niin, ettei hän voinut nähdä, ja ennen kuin Jumalan lamppu sammui Herran temppelissä, jossa Jumalan arkki oli, ja Samuel oli asettunut levolle, että Herra kutsui Samuelia.” Luullen äänen olevan Eelin ääni lapsi kiirehti papin vuoteen ääreen sanoen: ”Tässä olen, sillä sinä kutsuit minua.” Vastaus oli: ”En minä kutsunut, poikani; käy jälleen maata.” Kolme kertaa Samuelia kutsuttiin, ja kolmesti hän vastasi samalla tavoin. Silloin Eeli vakuuttui siitä, että salaperäinen kutsu oli Jumalan ääni. Herra oli kulkenut ohitse valitun palvelijansa, harmaahapsisen miehen, puhutellakseen lasta. Tämä itsessään oli katkera, mutta ansaittu nuhde Eelille ja hänen huoneelleen.” Patriarchs and Prophets, 581.

In the apostasy of Eli’s house there was no open vision, for the Word of the Lord was “precious” in those days. The Hebrew word translated as “precious” means “rare”. From 1844 until 1884, there were “open visions,” given to Laodicean Adventism. It was first established in the history of the Philadelphian Millerite movement, and in 1856 it began to identify that the Philadelphian movement had transitioned unto the Laodicean movement, but the open visions continued, for God is longsuffering and merciful.

Eelin huoneen luopumuksessa ei ollut avointa näkyä, sillä Herran sana oli niinä päivinä ”kallis”. Heprean sana, joka on käännetty sanalla ”kallis”, merkitsee ”harvinaista”. Vuodesta 1844 vuoteen 1884 oli ”avoimia näkyjä”, jotka annettiin laodikealaiselle adventismille. Tämä vahvistettiin ensin filadelfialaisen milleriittiliikkeen historiassa, ja vuonna 1856 alettiin osoittaa, että filadelfialainen liike oli siirtynyt laodikealaiseen liikkeeseen, mutta avoimet näyt jatkuivat, sillä Jumala on pitkämielinen ja armollinen.

Then in 1863, rebellion against the foundational truths began, but the “open visions” continued until 1884. Then a change occurred. In Ezekiel chapter eight, the four abominations are portrayed as escalating in nature. 1884, represents the near conclusion of the first generation and the beginning of the second generation. Advent history documents that in 1881, and then again in 1882, two significant growths in rebellion occurred.

Sitten vuonna 1863 alkoi kapina perustotuuksia vastaan, mutta ”avoimet näyt” jatkuivat vuoteen 1884 saakka. Sitten tapahtui muutos. Hesekielin kahdeksannessa luvussa neljä kauhistusta esitetään luonteeltaan asteittain pahenevina. Vuosi 1884 merkitsee ensimmäisen sukupolven lähes päättymistä ja toisen sukupolven alkua. Adventtihistoria osoittaa, että vuonna 1881 ja sitten jälleen vuonna 1882 tapahtui kaksi merkittävää kapinan kasvua.

In 1881, the General Conference President (George Butler), wrote and placed a series of articles in the Review and Herald, in which he argued that some portions of the Bible were more inspired than other portions, and by the conclusion of his articles he actually identified some portions of the Bible that were not inspired. Following that in 1882, Uriah Smith, a leader of the publishing work, and at that time the leader of the educational work also, began to teach that when Sister White was shown future predictions or past sacred history, her words were inspired, but he argued, when she identified the personal failings of church members, then it was simply her human opinion.

Vuonna 1881 Yleiskonferenssin puheenjohtaja (George Butler) kirjoitti ja julkaisi Review and Heraldissa artikkelisarjan, jossa hän väitti, että jotkin Raamatun osat olivat enemmän inspiroituja kuin toiset osat, ja artikkeliensa lopussa hän itse asiassa määritteli joitakin Raamatun kohtia, jotka eivät olleet inspiroituja. Tämän jälkeen vuonna 1882 Uriah Smith, kustannustoiminnan johtaja ja tuohon aikaan myös opetustyön johtaja, alkoi opettaa, että silloin kun sisar Whiteille näytettiin tulevia ennustuksia tai menneisyyden pyhää historiaa, hänen sanansa olivat inspiroituja, mutta hän väitti, että silloin kun hän osoitti seurakunnan jäsenten henkilökohtaisia puutteita, kyse oli vain hänen inhimillisestä mielipiteestään.

In 1881 an open attack against the authority of the King James Bible was waged by Satan, through the medium of the president of the church, and then in the following year the leader of the educational and publishing work waged a similar attack upon the authority of the Spirit of Prophecy. From 1884, the testimony is that in those days there was no open vision. From 1863 unto 1881, the rebellion had escalated to include the Bible and Spirit of Prophecy, and no longer simply represented the rejection of the foundations.

Vuonna 1881 Saatana kävi kirkon presidentin välityksellä avoimeen hyökkäykseen King James -raamatun arvovaltaa vastaan, ja sitten seuraavana vuonna kasvatus- ja kustannustyön johtaja kävi samanlaiseen hyökkäykseen Profetian Hengen arvovaltaa vastaan. Vuodesta 1884 lähtien todistus kuuluu, että noina päivinä ei ollut avointa näkyä. Vuodesta 1863 vuoteen 1881 kapina oli kärjistynyt niin, että siihen sisältyivät Raamattu ja Profetian Henki, eikä se enää merkinnyt ainoastaan perustusten hylkäämistä.

The four abominations that are represented in Ezekiel chapter eight, are accomplished by the ancient men, which represents the leadership of Jerusalem, which began as a legal church entity as Laodicean Adventism in 1863. At that point in time an article was published in the Review and Herald, that some historians assign to the authorship of James White, though the documentation of the article actually points more to Uriah Smith as the actual author. Be that as it may, the curse against rebuilding Jericho was clearly fulfilled by James White, and Uriah Smith was the person who created the counterfeit 1863 chart. By 1881, the president of the General Conference was placing articles in the Review and Herald, that argued against the full authority of the Bible, and then in the following year Uriah Smith began an attack against the authority of the Spirit of Prophecy.

Nuo neljä kauhistusta, jotka esitetään Hesekielin kahdeksannessa luvussa, toteuttavat vanhimmat miehet, mikä kuvaa Jerusalemin johtajuutta, joka alkoi laillisena kirkkokunnallisena yhteisönä Laodikean adventismina vuonna 1863. Tuolloin Review and Heraldissa julkaistiin artikkeli, jonka jotkut historioitsijat lukevat James Whiten kirjoittamaksi, vaikka artikkelin dokumentaatio viittaa todellisuudessa enemmän siihen, että varsinainen kirjoittaja oli Uriah Smith. Oli asia niin tai näin, kirous Jerikon jälleenrakentamista vastaan täyttyi selvästi James Whitessa, ja Uriah Smith oli se henkilö, joka laati väärennetyn vuoden 1863 kartan. Vuoteen 1881 mennessä pääkonferenssin puheenjohtaja julkaisi Review and Heraldissa artikkeleita, joissa väitettiin Raamatun täyttä arvovaltaa vastaan, ja seuraavana vuonna Uriah Smith aloitti hyökkäyksen Profetian Hengen arvovaltaa vastaan.

The ancient men that were supposed to be the guardians were leading out in an open attack that began with an attack upon the foundational truths represented in Miller’s dream and illustrated upon Habakkuk’s two tables. From there they began to attack the two witnesses of the Bible and the Spirit of Prophecy. In the same period of time (early 1880’s), the leader of the health work, John H. Kellogg, began to introduce the spiritualism of pantheism to the leadership of the church. In 1881, James White was laid to rest, and Sister White was in the midst of an escalating rebellion of the leadership of the educational, health and political structure of the church.

Muinaiset miehet, joiden olisi pitänyt olla vartijoita, johtivat avointa hyökkäystä, joka alkoi hyökkäyksellä niitä perustavia totuuksia vastaan, joita Millerin uni edusti ja jotka oli havainnollistettu Habakukin kahdella taululla. Siitä he alkoivat hyökätä Raamatun ja Profetian Hengen kahden todistajan kimppuun. Samana ajanjaksona (1880-luvun alkupuolella) terveystyön johtaja John H. Kellogg alkoi tuoda panteismin spiritualismia seurakunnan johtoon. Vuonna 1881 James White laskettiin lepoon, ja sisar White oli keskellä seurakunnan koulutus-, terveys- ja poliittisen rakenteen johdon yhä kiihtyvää kapinaa.

The message that had arrived in 1856, which was the increased light of the “seven times,” and also the message to Laodicea, had been rejected, and the Lord intended to repeat that very message at the General Conference in Minneapolis in 1888, through the message presented by Elders Jones and Waggoner. Their message was not a new message, and when those who resisted their message were addressed by Sister White she identified that the rebels believed that their resistance of the message of Jones and Waggoner represented their responsibility to defend the old landmarks, which are also the old foundations. Their rebellion revealed that by 1888, they no longer understood what the foundations were, which is that the foundational truths represent the righteousness of Christ. In the context of the landmarks and William Miller’s rules she stated:

Sanoma, joka oli saapunut vuonna 1856 ja joka oli ”seitsemän ajan” lisääntynyt valo sekä myös sanoma Laodikealle, oli hylätty, ja Herra aikoi toistaa juuri tuon saman sanoman Minneapolisin yleiskokouksessa vuonna 1888 sen sanoman kautta, jonka vanhimmat Jones ja Waggoner esittivät. Heidän sanomansa ei ollut uusi sanoma, ja kun sisar White puhutteli niitä, jotka vastustivat heidän sanomaansa, hän osoitti, että kapinalliset uskoivat heidän vastustuksensa Jonesin ja Waggonerin sanomaa kohtaan merkitsevän heidän velvollisuuttaan puolustaa vanhoja maamerkkejä, jotka ovat myös vanhat perustukset. Heidän kapinansa paljasti, että vuoteen 1888 mennessä he eivät enää ymmärtäneet, mitä perustukset olivat, nimittäin että perustavanlaatuiset totuudet edustavat Kristuksen vanhurskautta. Maamerkkien ja William Millerin sääntöjen yhteydessä hän lausui:

> “We should know for ourselves what constitutes Christianity, what is truth, what is the faith that we have received, what are the Bible rules—the rules given us from the highest authority. There are many who believe without a reason on which to base their faith, without sufficient evidence as to the truth of the matter. If an idea is presented that harmonizes with their own preconceived opinions, they are all ready to accept it. They do not reason from cause to effect, their faith has no genuine foundation, and in the time of trial they will find that they have built upon the sand.

> Meidän tulisi itse tietää, mistä kristinusko muodostuu, mikä on totuus, mikä on se usko, jonka olemme vastaanottaneet, ja mitkä ovat Raamatun säännöt — ne säännöt, jotka on annettu meille korkeimmalta auktoriteetilta. On monia, jotka uskovat ilman perustetta, jolle heidän uskonsa voisi rakentua, ilman riittävää näyttöä asian totuudesta. Jos esitetään ajatus, joka on sopusoinnussa heidän omien ennakkokäsitystensä kanssa, he ovat aivan valmiit hyväksymään sen. He eivät päättele syystä seuraukseen; heidän uskollaan ei ole todellista perustusta, ja koetuksen aikana he havaitsevat rakentaneensa hiekalle.

> “He who rests satisfied with his own present imperfect knowledge of the Scriptures, thinking this sufficient for his salvation, is resting in a fatal deception. There are many who are not thoroughly furnished with Scriptural arguments, that they may be able to discern error, and condemn all the tradition and superstition that has been palmed off as truth. Satan has introduced his own ideas into the worship of God, that he might corrupt the simplicity of the gospel of Christ. A large number who claim to believe the present truth, know not what constitutes the faith that was once delivered to the saints—Christ in you the hope of glory. They think they are defending the old landmarks, but they are lukewarm and indifferent. They know not what it is to weave into their experience and to possess the real virtue of love and faith. They are not close Bible students, but are lazy and inattentive. When differences of opinion arise upon the passages of Scripture, these who have not studied to a purpose and are not decided as to what they believe, fall away from the truth. We ought to impress upon all the necessity of inquiring diligently into divine truth, that they may know that they do know what is truth. Some claim much knowledge, and feel satisfied with their condition, when they have no more zeal for the work, no more ardent love for God, and for souls for whom Christ died, than if they had never known God. They do not read the Bible [in order] to appropriate the marrow and fatness to their own souls. They do not feel that it is the voice of God speaking to them. But, if we would understand the way of salvation, if we would see the beams of the Sun of righteousness, we must study the Scriptures for a purpose, for the promises and prophecies of the Bible shed clear beams of glory upon the divine plan of redemption, which grand truths are not clearly comprehended.” The 1888 Materials, 403.

> ”Se, joka lepää tyytyväisenä nykyiseen vajavaiseen Raamatun tuntemukseensa pitäen sitä pelastukselleen riittävänä, lepää kohtalokkaassa harhassa. On monia, jotka eivät ole perusteellisesti varustautuneet raamatullisilla todistuksilla voidakseen erottaa eksytyksen ja tuomita kaiken sen perinnäissäännön ja taikauskon, jota on tyrkytetty totuutena. Saatana on tuonut omat ajatuksensa Jumalan palvontaan, jotta hän turmelisi Kristuksen evankeliumin yksinkertaisuuden. Suuri joukko niitä, jotka väittävät uskovansa nykyiseen totuuteen, ei tiedä, mikä muodostaa sen uskon, joka kerran annettiin pyhille — Kristus teissä, kirkkauden toivo. He luulevat puolustavansa vanhoja rajapyykkejä, mutta ovat penseitä ja välinpitämättömiä. He eivät tiedä, mitä merkitsee kutoa omaan kokemukseensa ja omistaa rakkauden ja uskon todellinen voima. He eivät ole läheisiä Raamatun tutkijoita, vaan laiskoja ja tarkkaamattomia. Kun mielipide-eroja syntyy Raamatun kohtien johdosta, ne, jotka eivät ole tutkineet tarkoituksellisesti eivätkä ole varmoja siitä, mitä uskovat, luopuvat totuudesta. Meidän tulisi painaa kaikkien mieleen välttämättömyyttä tutkia huolellisesti jumalallista totuutta, jotta he tietäisivät todella, mikä on totuus. Jotkut vaativat itselleen paljon tietoa ja ovat tyytyväisiä tilaansa, vaikka heillä ei ole enempää intoa työhön, ei palavampaa rakkautta Jumalaan eikä niihin sieluihin, joiden puolesta Kristus kuoli, kuin jos he eivät olisi koskaan tunteneet Jumalaa. He eivät lue Raamattua [voidakseen] omistaa sen ydintä ja runsautta omalle sielulleen. He eivät tunne, että se on Jumalan ääni, joka puhuu heille. Mutta jos tahdomme ymmärtää pelastuksen tien, jos tahdomme nähdä vanhurskauden Auringon säteet, meidän on tutkittava Raamattua tarkoituksellisesti, sillä Raamatun lupaukset ja profetiat luovat kirkkaita kirkkauden säteitä jumalalliseen lunastussuunnitelmaan, jonka suuria totuuksia ei selvästi käsitetä.” The 1888 Materials, 403.

This statement is taken from her testimony during the period of 1888, and she identifies that the rebels are building a foundation upon sand, though they know it not. She states, “A large number who claim to believe the present truth, know not what constitutes the faith that was once delivered to the saints—Christ in you the hope of glory. They think they are defending the old landmarks, but they are lukewarm and indifferent.” She identifies them as still in the Laodicean condition, for they are “lukewarm.” And she identifies “the faith that was once delivered to the saints—Christ in you the hope of glory.” Christ is the Rock of Ages, and as the Rock of Ages, He represents the jewels of Miller’s dream.

Tämä lausunto on otettu hänen todistuksestaan vuoden 1888 kaudelta, ja siinä hän osoittaa, että kapinalliset rakentavat perustusta hiekalle, vaikka eivät sitä tiedä. Hän sanoo: ”Suuri joukko niitä, jotka väittävät uskovansa nykyiseen totuuteen, ei tiedä, mikä muodostaa sen uskon, joka kerran annettiin pyhille—Kristus teissä, kirkkauden toivo. He luulevat puolustavansa vanhoja rajapyykkejä, mutta he ovat penseitä ja välinpitämättömiä.” Hän osoittaa heidän olevan yhä Laodikean tilassa, sillä he ovat ”penseitä”. Ja hän määrittelee ”sen uskon, joka kerran annettiin pyhille—Kristus teissä, kirkkauden toivo.” Kristus on iankaikkinen Kallio, ja iankaikkisena Kalliona Hän edustaa Millerin unen jalokiviä.

> “The warning has come: Nothing is to be allowed to come in that will disturb the foundation of the faith upon which we have been building ever since the message came in 1842, 1843, and 1844. I was in this message, and ever since I have been standing before the world, true to the light that God has given us. We do not propose to take our feet off the platform on which they were placed as day by day we sought the Lord with earnest prayer, seeking for light. Do you think that I could give up the light that God has given me? It is to be as the Rock of Ages. It has been guiding me ever since it was given.” Review and Herald, April 14, 1903.

> ”Varoitus on annettu: mitään ei saa päästää sisään, mikä horjuttaisi sen uskon perustusta, jonka varaan olemme rakentaneet siitä asti, kun sanoma tuli vuosina 1842, 1843 ja 1844. Minä olin tässä sanomassa, ja siitä lähtien olen seisonut maailman edessä uskollisena sille valolle, jonka Jumala on meille antanut. Emme aio siirtää jalkojamme pois siltä perustukselta, jolle ne asetettiin, kun päivä päivältä etsimme Herraa hartaassa rukouksessa valoa etsien. Luuletteko, että voisin luopua siitä valosta, jonka Jumala on minulle antanut? Sen tulee olla niin kuin Iankaikkinen Kallio. Se on ohjannut minua siitä asti, kun se annettiin.” Review and Herald, 14. huhtikuuta 1903.

She identifies an important reality of the rebels, who were Ezekiel’s ancient men, when she states, “They do not reason from cause to effect.” The wicked cannot or will not reason from cause to effect. The effect of the 1888 General Conference session was so rebellious that Sister White determined to leave, but her angelic guide commanded her that she must stay and record the parallel history of the rebellion of Korah, Dathan and Abiram. The rebellion of the ancient men was the effect, and the cause was the rejection of the Laodicean message that arrived with the increased light of the “seven times” in 1856, and then escalated to the rebellion against the foundations in 1863, which then led to the attack upon first the Bible and then the Spirit of Prophecy, along with the introduction of Kellogg’s spiritualism.

Hän yksilöi kapinallisten erään tärkeän todellisuuden, niiden, jotka olivat Hesekielin muinaiset miehet, sanoessaan: ”He eivät päättele syystä seuraukseen.” Jumalattomat eivät kykene tai eivät tahdo päätellä syystä seuraukseen. Vuoden 1888 yleiskokouksen istuntokauden vaikutus oli niin kapinallinen, että sisar White päätti lähteä, mutta hänen enkelillinen oppaansa käski häntä, että hänen tuli jäädä ja tallentaa rinnakkainen historia Koorahin, Datanin ja Abiramin kapinasta. Muinaisten miesten kapina oli seuraus, ja syy oli Laodikean sanoman hylkääminen, joka saapui ”seitsemän ajan” lisääntyneen valon myötä vuonna 1856, ja joka sitten kärjistyi kapinaksi perusteita vastaan vuonna 1863, mikä puolestaan johti hyökkäykseen ensin Raamattua ja sitten Profetian Henkeä vastaan sekä Kelloggin spiritualismin käyttöönottoon.

Of course the ancient men’s historians through history have covered the truths associated with the rebellion with rubbish, traditions, customs and dishes of fables, for those who participate in that type of rebellion always attempt to hide the evidence.

Tietenkin muinaisten miesten historiankirjoittajat ovat kautta historian peittäneet kapinaan liittyvät totuudet roskalla, perinnäissäännöillä, tavoilla ja satutarujen annoksilla, sillä ne, jotka osallistuvat sellaiseen kapinaan, pyrkivät aina kätkemään todisteet.

> Woe unto them that seek deep to hide their counsel from the Lord, and their works are in the dark, and they say, Who seeth us? and who knoweth us? Isaiah 25:19.

> Voi niitä, jotka syvälle kätkevät neuvonsa Herralta, joiden teot ovat pimeydessä ja jotka sanovat: Kuka meidät näkee? ja kuka meidät tuntee? Jesaja 25:19.

The men Isaiah is addressing in the verse are they who he identifies as “the scornful men that rule this people in Jerusalem,” and are the same ancient men that were to be the guardians of the people in Ezekiel chapter eight. In Ezekiel’s testimony, at the second abomination, which marks the second generation of Adventism, they answer the questions that Isaiah’s scornful men ask, “for they say, The Lord seeth us not; the Lord hath forsaken the earth” (Ezekiel 8:12).

Ne miehet, joita Jesaja tässä jakeessa puhuttelee, ovat ne, jotka hän yksilöi ”pilkkaajiksi miehiksi, jotka hallitsevat tätä kansaa Jerusalemissa”, ja he ovat samat muinaiset miehet, joiden tuli olla kansan vartijoita Hesekielin kahdeksannessa luvussa. Hesekielin todistuksessa, toisen kauhistuksen kohdalla, joka merkitsee adventismin toista sukupolvea, he vastaavat niihin kysymyksiin, joita Jesajan pilkkaajat miehet esittävät: ”sillä he sanovat: Herra ei meitä näe; Herra on hyljännyt maan” (Hesekiel 8:12).

There is “Woe” pronounced upon those historical revisionists that attempt to cover the truth of the rebellion that led to and occurred in 1888.

Voi on lausuttu niitä historiallisia revisionisteja vastaan, jotka yrittävät peittää totuuden siitä kapinasta, joka johti vuoteen 1888 ja tapahtui tuona vuonna.

We will continue this study in the next article.

Jatkamme tätä tutkistelua seuraavassa artikkelissa.

> “I must speak to you in reference to the meetings in Minneapolis. I at one time decided to leave the meeting because I saw and felt the strong spirit of opposition that prevailed. I could not for one moment acknowledge the spirit which moved with a controlling power upon Brother Morrison and Brother Nicola. I cannot for a moment question what manner of spirit you were of. Certainly it was not the Spirit of God, and lest you should continue in this deception I now write to you.

> Minun on puhuttava teille Minneapolisin kokouksiin liittyen. Päätin eräässä vaiheessa lähteä kokouksesta, koska näin ja tunsin siellä vallinneen voimakkaan vastustuksen hengen. En voinut hetkeksikään tunnustaa sitä henkeä, joka vaikutti hallitsevalla voimalla veli Morrisoniin ja veli Nicolaan. En voi hetkeksikään epäillä, millaisesta hengestä te olitte. Varmasti se ei ollut Jumalan Henki, ja etten antaisi teidän jatkaa tässä eksytyksessä, kirjoitan nyt teille.

> “The night after I had decided not to remain longer in Minneapolis, in a dream or vision of the night—I cannot tell certainly which—a person of tall, commanding appearance brought me a message and revealed to me that it was God’s will for me to stand at my post of duty, and that God Himself would be my helper and sustain me to speak the words He should give me. He said, ‘For this work the Lord has raised you up. His everlasting arms are beneath you. From this meeting decisions will be made for life or for death; not that anyone need to perish, but spiritual pride and self-confidence will close the door that Jesus and His Holy Spirit’s power shall not be admitted. They shall have another chance to be undeceived, and to repent, confess their sins, and come to Christ and be converted that He shall heal them.’

> Sinä yönä sen jälkeen, kun olin päättänyt olla jäämättä enää Minneapolisiin, unessa tai yön näyssä — en voi varmasti sanoa, kummassa — kookas ja arvokasnäköinen henkilö toi minulle sanoman ja ilmaisi minulle, että Jumalan tahto oli, että pysyisin velvollisuuteni paikalla, ja että Jumala itse olisi auttajani ja tukisi minua puhumaan ne sanat, jotka Hän minulle antaisi. Hän sanoi: ”Tätä työtä varten Herra on herättänyt sinut. Hänen iankaikkiset käsivartensa ovat sinun allasi. Tästä kokouksesta tehdään ratkaisuja elämäksi tai kuolemaksi; ei niin, että kenenkään tarvitsisi joutua kadotukseen, vaan hengellinen ylpeys ja itseluottamus sulkevat oven niin, ettei Jeesusta ja Hänen Pyhän Henkensä voimaa päästetä sisään. Heille annetaan vielä toinen tilaisuus vapautua eksytyksestä sekä tehdä parannus, tunnustaa syntinsä ja tulla Kristuksen luo ja kääntyä, jotta Hän parantaisi heidät.”

> “He said, ‘Follow me.’ I followed my guide and he led me to the different houses where brethren made their homes, and he said, ‘Hear the words here spoken, for they are written in the book of records, and these words will have a condemning power upon all who act a part in this work which is not after the spirit of wisdom from above, but after the spirit that descendeth not from above, but is from beneath.’

> “Hän sanoi: ‘Seuraa minua.’ Minä seurasin opastajaani, ja hän johdatti minut eri taloihin, joissa veljet asuivat, ja hän sanoi: ‘Kuule täällä puhutut sanat, sillä ne on kirjoitettu muistokirjaan, ja näillä sanoilla on tuomitseva voima kaikkia niitä vastaan, jotka ovat osallisina tässä työssä, joka ei ole ylhäältä tulevan viisauden hengen mukainen, vaan sen hengen mukainen, joka ei laskeudu ylhäältä, vaan on alhaalta.’”

> “I listened to words uttered that ought to make every one of those ashamed who uttered them. Sarcastic remarks were passed from one to another, ridiculing their brethren A. T. Jones, E. J. Waggoner, and Willie C. White, and myself. My position and my work were freely commented upon by those who ought to have been engaged in the work of humbling their souls before God and setting their own hearts in order. There was seemingly a fascination in brooding over imaginary wrongs and expressions of imagination of their brethren and their work, which had no foundation in truth, and in doubting and speaking and writing bitter things as the result of skepticism and question and unbelief.

> ”Kuuntelin lausuttuja sanoja, joiden olisi pitänyt saattaa häpeään jokainen niistä, jotka ne lausuivat. Sarkastisia huomautuksia esitettiin puolelta toiselle, heidän veljiään A. T. Jonesia, E. J. Waggoneria ja Willie C. Whitea sekä minua pilkaten. Asemaani ja työtäni kommentoivat vapaasti ne, joiden olisi pitänyt olla tekemässä työtä sielunsa nöyryyttämiseksi Jumalan edessä ja oman sydämensä saattamiseksi oikeaan tilaan. Näytti olevan jonkinlaista viehtymystä siinä, että he hautoivat mielessään kuviteltuja vääryyksiä ja mielikuvituksen synnyttämiä käsityksiä veljistään ja heidän työstään, joilla ei ollut mitään perustaa totuudessa, sekä epäilivät ja puhuivat ja kirjoittivat katkeria asioita skeptisyyden, kyselyn ja epäuskon seurauksena.

> “Said my guide, ‘This is written in the books as against Jesus Christ. This spirit cannot harmonize with the Spirit of Christ, of truth. They are intoxicated with the spirit of resistance and know not any more than the drunkard what spirit controls their words or their actions. This sin is peculiarly an offense to God. This spirit bears no more the semblance to the Spirit of truth and righteousness than the spirit that actuated the Jews to form a confederacy to doubt, to criticize and become spies upon Christ, the world’s Redeemer.

> Oppaani sanoi: ”Tämä on kirjoitettu kirjoihin Jeesusta Kristusta vastaan. Tämä henki ei voi sopusointua Kristuksen, totuuden Hengen, kanssa. He ovat vastustuksen hengen päihdyttämiä eivätkä tiedä, sen enempää kuin juopunutkaan, mikä henki hallitsee heidän sanojaan tai tekojaan. Tämä synti on erityisellä tavalla loukkaus Jumalaa vastaan. Tämä henki ei muistuta totuuden ja vanhurskauden Henkeä enempää kuin se henki, joka vaikutti juutalaisissa saaden heidät muodostamaan liiton epäilläkseen, arvostellakseen ja ryhtyäkseen Kristuksen, maailman Lunastajan, vakoilijoiksi.

> “I was told by my guide that there had been a witness to the Christless talk, the rabble talk which evidenced the spirit that prompted the words. When they entered their rooms evil angels came with them, because they closed the door to the Spirit of Christ and would not listen to His voice. There was not a humbling of the soul before God. The voice of prayer was seldom heard, but criticism and exaggerated statements and suppositions and conjectures and envy and jealousy and evil surmising and false accusing were current. Had their eyes been opened they would have seen that which would have alarmed them, the exulting of evil angels. And they would have seen also a Watcher who had heard every word and registered these words in the books of heaven.

> Opastajani kertoi minulle, että oli ollut todistaja kuulemassa Kristuksetonta puhetta, roskaväen puhetta, joka ilmaisi niiden sanojen takana vaikuttaneen hengen. Kun he menivät huoneisiinsa, pahat enkelit tulivat heidän mukanaan, sillä he sulkivat oven Kristuksen Hengeltä eivätkä tahtoneet kuunnella Hänen ääntään. Sielu ei nöyrtynyt Jumalan edessä. Rukouksen ääntä kuultiin harvoin, mutta arvostelu, liioitellut lausunnot sekä otaksumat ja arvailut ja kateus ja mustasukkaisuus ja paha epäluulo sekä väärä syyttäminen olivat yleisiä. Jos heidän silmänsä olisi avattu, he olisivat nähneet sen, mikä olisi heidät kauhistuttanut: pahojen enkelien riemun. Ja he olisivat nähneet myös Vartijan, joka oli kuullut jokaisen sanan ja merkinnyt nämä sanat taivaan kirjoihin.

> “I was then informed that at this time it would be useless to make any decision as to positions on doctrinal points, as to what is truth, or to expect any spirit of fair investigation, because there was a confederacy formed to allow of no change of ideas on any point or position they had received any more than did the Jews. Much was said to me by my Guide that I have no liberty to write. I found myself sitting up in bed in a spirit of grief and distress, also with a spirit of firm resolve to stand at my post of duty to the close of the meeting and then wait for the directions of the Spirit of God telling me how to move and what course to pursue.” The 1888 Materials, 277, 278.

> ”Minulle ilmoitettiin silloin, että tällä ajalla olisi hyödytöntä tehdä mitään päätöstä opinkohtia koskevista kannoista, siitä, mikä on totuus, tai odottaa mitään puolueettoman tutkimisen henkeä, sillä oli muodostettu liittouma, joka ei sallinut minkään ajatuksen muuttumista missään kohdassa tai kannassa, jonka he olivat omaksuneet, sen enempää kuin juutalaisetkaan sallivat. Oppaani sanoi minulle paljon sellaista, mitä minulla ei ole vapautta kirjoittaa. Huomasin istuvani vuoteessa surun ja ahdistuksen hengessä, mutta myös lujan päättäväisyyden vallassa pysyä velvollisuuteni paikalla kokouksen loppuun saakka ja sitten odottaa Jumalan Hengen ohjausta, joka ilmoittaisi minulle, kuinka minun tuli toimia ja mitä menettelytapaa noudattaa.” The 1888 Materials, 277, 278.

Back to Articles