Article

# Rome Establishes the Vision - Number Six

Rooma vahvistaa näyn – numero kuusi

The Prophetic Controversies in Adventist History: Understanding the Conflict Between Uriah Smith and James White on Daniel 11:36

Adventistisen historian profeetalliset kiistat: Uriah Smithin ja James Whiten välisen ristiriidan ymmärtäminen Danielin kirjan 11:36:sta

Author

Jeff Pippenger

Published

August 14, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are addressing six lines of prophetic controversy that have occurred within the history of Adventism from 1798 until the present day.

Tarkastelemme kuutta profeetallisen kiistan linjaa, jotka ovat ilmenneet adventismin historian kuluessa vuodesta 1798 aina nykypäivään saakka.

> “In history and prophecy the Word of God portrays the long continued conflict between truth and error. That conflict is yet in progress. Those things which have been, will be repeated. Old controversies will be revived, and new theories will be continually arising. But God’s people, who in their belief and fulfillment of prophecy have acted a part in the proclamation of the first, second, and third angels’ messages, know where they stand. They have an experience that is more precious than fine gold. They are to stand firm as a rock, holding the beginning of their confidence steadfast unto the end.” Selected Messages, book 2, 109.

> ”Historiassa ja profetiassa Jumalan Sana kuvaa pitkään jatkunutta totuuden ja erehdyksen välistä taistelua. Tuo taistelu on yhä käynnissä. Se, mikä on ollut, toistuu jälleen. Vanhat kiistat herätetään uudelleen, ja uusia teorioita nousee jatkuvasti esiin. Mutta Jumalan kansa, joka uskossaan ja profetian täyttymyksessä on ollut mukana julistamassa ensimmäisen, toisen ja kolmannen enkelin sanomia, tietää, missä se seisoo. Sillä on kokemus, joka on kalliimpi kuin puhdas kulta. Sen tulee seistä lujana kuin kallio ja pitää luottamuksensa alku vahvana loppuun asti.” Selected Messages, kirja 2, 109.

The previous article addressed the first and last controversy about the Roman power, and we will now take up the controversy that occurred between Uriah Smith and James White. Uriah Smith inserted his own “private interpretation” into verse thirty-six.

Edellisessä artikkelissa käsiteltiin ensimmäinen ja viimeinen kiistakysymys Rooman vallasta, ja nyt tarkastelemme kiistaa, joka syntyi Uriah Smithin ja James Whiten välillä. Uriah Smith sisällytti oman ”yksityisen tulkintansa” jakeeseen kolmekymmentäkuusi.

> “VERSE 36. And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvelous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished; for that that is determined shall be done.

> “JAE 36. Ja kuningas tekee tahtonsa mukaan; hän korottaa itsensä ja suurentelee itseään yli jokaisen jumalan, ja puhuu ihmeellisiä Jumalien Jumalaa vastaan, ja menestyy, kunnes suuttumus on täyttynyt; sillä mikä on määrätty, se tapahtuu.

> “The king here introduced cannot denote the same power which was last noticed; namely, the papal power; for the specifications will not hold good if applied to that power.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 292.

> ”Tässä esiin tuotu kuningas ei voi tarkoittaa sitä samaa valtaa, josta viimeksi puhuttiin, nimittäin paavillista valtaa; sillä nämä tuntomerkit eivät pidä paikkaansa, jos ne sovelletaan siihen valtaan.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 292.

Smith acknowledged that the power in the previous verse was “papal Rome,” but claims the characteristics of verse thirty-six are not prophetic characteristics that identify papal Rome. That claim is false. It should be remembered that in the rebellion of 1863, the seven times of Leviticus chapter twenty-six was set aside, and therefore the representation of the seven times of both tables of Habakkuk was rejected. Both the 1843 and the 1850 charts illustrate the seven times in the very center of the charts, and both illustrations place the cross in the center of the line of the seven times. When the new light of the seven times arrived in 1856 and was thereafter rejected, it marked a rejection of Habakkuk’s two tables, and also the authority of the Spirit of Prophecy, which so clearly identifies that both charts were directed by God.

Smith myönsi, että edellisen jakeen valta oli ”paavillinen Rooma”, mutta väittää, etteivät jakeen kolmekymmentäkuusi tuntomerkit ole profeetallisia tuntomerkkejä, jotka yksilöivät paavillisen Rooman. Tuo väite on väärä. On muistettava, että vuoden 1863 kapinassa syrjäytettiin 3. Mooseksen kirjan kahdennenkymmenennenkuudennen luvun seitsemän aikaa, ja sen vuoksi hylättiin Habakukin molempien taulujen seitsemän ajan esitys. Sekä vuoden 1843 että vuoden 1850 kaavio havainnollistavat seitsemää aikaa aivan kaavioiden keskuksessa, ja molemmat esitykset sijoittavat ristin seitsemän ajan linjan keskelle. Kun seitsemän ajan uusi valo saapui vuonna 1856 ja sittemmin hylättiin, se merkitsi Habakukin kahden taulun hylkäämistä sekä myös Profetian Hengen arvovallan hylkäämistä, joka niin selvästi osoittaa, että molemmat kaaviot olivat Jumalan ohjaamia.

According to Sister White the last deception of Satan is to make of none effect the testimony of God’s Spirit, and here the first deception was to make of none effect the testimony of God’s Spirit, and it also represented a simultaneous rejection of the foundational truths upon the two charts, and more specifically the seven times.

Sisar Whiten mukaan Saatanan viimeinen eksytys on tehdä tyhjäksi Jumalan Hengen todistus, ja tässä ensimmäinen eksytys oli tehdä tyhjäksi Jumalan Hengen todistus, ja se merkitsi myös samanaikaista kahden kartan perustotuuksien hylkäämistä, ja tarkemmin sanoen seitsemän ajan hylkäämistä.

At the rebellion of 1863, it was none other than Uriah Smith that produced the 1863 counterfeit chart, which removed the line of the seven times. By 1863 Uriah Smith had closed his eyes to the light of the seven times, and was unable to see that there are two “indignations” which Daniel identifies. The two indignations represent the seven times against the northern kingdom of Israel, and the southern kingdom of Judah. The first against the ten northern tribes began in 723 BC and ended in 1798, and the second began in 677 BC and ended in 1844.

Vuoden 1863 kapinan yhteydessä juuri Uriah Smith laati vuoden 1863 väärennetyn kartan, josta seitsemän ajan linja oli poistettu. Vuoteen 1863 mennessä Uriah Smith oli sulkenut silmänsä seitsemän ajan valolta eikä kyennyt näkemään, että Daniel osoittaa olevan kaksi ”suuttumusta”. Nämä kaksi suuttumusta edustavat seitsemää aikaa Israelin pohjoista valtakuntaa ja Juudan eteläistä valtakuntaa vastaan. Ensimmäinen pohjoisia kymmentä sukukuntaa vastaan alkoi vuonna 723 eKr. ja päättyi vuonna 1798, ja toinen alkoi vuonna 677 eKr. ja päättyi vuonna 1844.

Gabriel came to Daniel in chapter eight to explain the marah vision, and in connection with his work, he provided a second witness to 1844. The twenty-three hundred years of Daniel chapter eight ended in 1844, but so too did the last of the two indignations against the northern and southern kingdoms.

Gabriel tuli Danielin luo kahdeksannessa luvussa selittämään marah-näyn, ja työnsä yhteydessä hän antoi toisen todistuksen vuodelle 1844. Danielin kahdeksannen luvun kaksituhattakolmesataa vuotta päättyivät vuonna 1844, mutta samoin päättyi myös viimeinen niistä kahdesta vihastumuksesta, jotka kohdistuivat pohjoiseen ja eteläiseen valtakuntaan.

> And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. Daniel 8:19.

> Ja hän sanoi: Katso, minä ilmoitan sinulle, mitä tapahtuu vihastuksen lopulla; sillä määräaikana loppu on tuleva. Daniel 8:19.

The last end presupposes a first end. The last of the two indignations, which is simply another expression of the seven times, ended in 1844, and the first indignation ended in 1798. The verse Smith claimed possessed no specifications of the papal power identified the year when the papacy would receive its deadly wound.

Viimeinen loppu edellyttää ensimmäistä loppua. Näistä kahdesta vihastumisesta jälkimmäinen, joka on yksinkertaisesti toinen ilmaus niille seitsemälle ajalle, päättyi vuonna 1844, ja ensimmäinen vihastuminen päättyi vuonna 1798. Jae, jonka Smith väitti olevan vailla mitään paavillista valtaa koskevia täsmennyksiä, osoitti sen vuoden, jolloin paavius saisi kuolinhaavansa.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvelous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished; for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> Ja kuningas tekee mielensä mukaan; ja hän korottaa itsensä ja suurentelee itseään yli jokaisen jumalan, ja puhuu ihmeellisiä Jumalien Jumalaa vastaan, ja menestyy, kunnes vihastus on täyttynyt; sillä se, mikä on määrätty, tapahtuu. Daniel 11:36.

“The king” in verse thirty-six would “prosper till the indignation be accomplished.” Notice what Smith writes about Daniel chapter eight, verses twenty-three and twenty-four in the same book where he claims the papal power does not possess the correct attributes to fulfill verse thirty-six.

”Kuningas” jakeessa kolmekymmentäkuusi ”menestyy, kunnes viha on täyttynyt”. Huomaa, mitä Smith kirjoittaa Danielin kirjan kahdeksannesta luvusta, jakeista kaksikymmentäkolme ja kaksikymmentäneljä, samassa kirjassa, jossa hän väittää, ettei paavillisella vallalla ole oikeita ominaisuuksia jakeen kolmekymmentäkuusi täyttämiseksi.

> “VERSE 23. And in the latter time of their kingdom, when the transgressors are come to the full, a king of fierce countenance, and understanding dark sentences, shall stand up. 24. And his power shall be mighty, but not by his own power: and he shall destroy wonderfully, and shall prosper, and practice, and shall destroy the mighty and the holy people. 25. And through his policy also he shall cause craft to prosper in his hand: and he shall magnify himself in his heart, and by peace shall destroy many: he shall also stand up against the Prince of princes; but he shall be broken without hand.

> ”JAE 23. Ja heidän valtakuntansa loppuaikana, kun rikkojain mitta on täyttynyt, nousee kuningas, kasvoiltaan julma ja arvoitusten ymmärtäjä. 24. Ja hänen voimansa on oleva väkevä, mutta ei hänen oman voimansa kautta; ja hän on saava aikaan ihmeellisen hävityksen, ja hän menestyy ja toimii, ja hän hävittää mahtavat ja pyhän kansan. 25. Ja viekkautensa kautta hän saattaa petoksen menestymään kädessään; ja sydämessään hän korottaa itsensä, ja rauhan aikana hän tuhoaa monet; hän nousee myös ruhtinaiden Ruhtinasta vastaan, mutta hänet murskataan ilman kättä.

> “This power succeeds to the four divisions of the goat kingdom in the latter time of their kingdom, that is, toward the termination of their career. It is, of course, the same as the little horn of verse 9 and onward. Apply it to Rome, as set forth in remarks on verse 9, and all is harmonious and clear.

> ”Tämä valta nousee kaurisvaltakunnan neljän jaon jälkeen niiden valtakunnan loppuaikana, toisin sanoen niiden uran päättymistä kohti. Se on luonnollisesti sama kuin jakeen 9 ja sitä seuraavien jakeiden pieni sarvi. Soveltakaa se Roomaan, kuten jakeen 9 huomautuksissa esitetään, niin kaikki on sopusointuista ja selvää.

> “‘A king of fierce countenance.’ Moses, in predicting punishment to come upon the Jews from this same power, calls it ‘a nation of fierce countenance.’ Deut. 28:49, 50. No people made a more formidable appearance in warlike array than the Romans. ‘Understanding dark sentences.’ Moses, in the scripture just referred to, says, ‘Whose tongue thou shalt not understand.’ This could not be said of the Babylonians, Persians, or Greeks, in reference to the Jews; for the Chaldean and Greek languages were used to a greater or less extent in Palestine. This was not the case, however, with the Latin.

> ”’Kasvoiltaan julma kuningas.’ Mooses, ennustaessaan rangaistusta, joka oli tämän saman vallan kautta tuleva juutalaisten ylle, kutsuu sitä ”kasvoiltaan julmaksi kansaksi”. 5. Moos. 28:49, 50. Mikään kansa ei esiintynyt sotajärjestyksessä pelottavampana kuin roomalaiset. ”Ymmärtäväinen arvoituksissa.” Mooses sanoo juuri viitatussa raamatunkohdassa: ”jonka kieltä sinä et ymmärrä”. Näin ei voitu sanoa babylonialaisista, persialaisista eikä kreikkalaisista juutalaisiin nähden; sillä kaldean ja kreikan kieliä käytettiin Palestiinassa enemmän tai vähemmän. Näin ei kuitenkaan ollut latinan kielen laita.

> “When the transgressors are come to the full.’ All along, the connection between God’s people and their oppressors is kept in view. It was on account of the transgressions of his people that they were sold into captivity. And their continuance in sin brought more severe punishment. At no time were the Jews more corrupt morally, as a nation, than at the time they came under the jurisdiction of the Romans.

> ”Kun rikkojien määrä on tullut täyteen.” Kauttaaltaan pidetään näkyvissä yhteys Jumalan kansan ja heidän sortajiensa välillä. Hänen kansansa rikkomusten tähden heidät myytiin pakkosiirtolaisuuteen. Ja heidän jatkuva pysymisensä synnissä toi yhä ankaramman rangaistuksen. Milloinkaan juutalaiset eivät kansana olleet moraalisesti turmeltuneempia kuin silloin, kun he joutuivat roomalaisten vallan alaisuuteen.

> “‘Mighty, but not by his own power.’ The success of the Romans was owing largely to the aid of their allies, and divisions among their enemies, of which they were ever ready to take advantage. Papal Rome also was mighty by means of the secular powers over which she exercised spiritual control.

> ”Väkevä, mutta ei omalla voimallaan.” Roomalaisten menestys johtui suuressa määrin heidän liittolaistensa avusta sekä heidän vihollistensa keskinäisistä erimielisyyksistä, joita he olivat aina valmiit käyttämään hyväkseen. Myös paavillinen Rooma oli väkevä niiden maallisten valtojen välityksellä, joiden ylitse se käytti hengellistä valtaansa.

> “‘He shall destroy wonderfully.’ The Lord told the Jews by the prophet Ezekiel that he would deliver them to men who were ‘skilful to destroy;’ and the slaughter of eleven hundred thousand Jews at the destruction of Jerusalem by the Roman army, was a terrible confirmation of the prophet’s words. And Rome in its second, or papal, phase was responsible for the death of fifty millions of martyrs.

> ”Hän on hävittävä ihmeellisellä tavalla.” Herra ilmoitti juutalaisille profeetta Hesekielin kautta, että hän antaisi heidät miesten käsiin, jotka olivat ”taitavia hävittämään”; ja se, että Rooman armeija surmasi yksitoista sataa tuhatta juutalaista Jerusalemin hävityksen yhteydessä, oli profeetan sanojen kauhea vahvistus. Ja Rooma toisessa eli paavillisessa vaiheessaan oli vastuussa viidenkymmenen miljoonan marttyyrin kuolemasta.

> “‘And through his policy also he shall cause craft to prosper in his hand.’ Rome has been distinguished above all other powers for a policy of craft, by means of which it brought the nations under its control. This is true of both pagan and papal Rome. And thus by peace it destroyed many.

> ”’Ja juoniensa kautta hän saattaa petoksen menestymään kädessään.’ Rooma on erottunut kaikkien muiden valtojen joukosta viekkauden politiikallaan, jonka avulla se saattoi kansat valtansa alle. Tämä pitää paikkansa sekä pakanallisesta että paavillisesta Roomasta. Ja näin se rauhan kautta tuhosi monet.

> “And Rome, finally, in the person of one of its governors, stood up against the Prince of princes, by giving sentence of death against Jesus Christ. ‘But he shall be broken without hand,’ an expression which identifies the destruction of this power with the smiting of the image of chapter 2.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 202–204.

> ”Ja Rooma lopulta, yhden käskynhaltijansa henkilössä, nousi ruhtinaiden Ruhtinasta vastaan langettamalla kuolemantuomion Jeesukselle Kristukselle. ’Mutta hänet muserretaan ilman kättä’, ilmaus, joka samastaa tämän vallan tuhon 2. luvun kuvapatsaan lyömiseen.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 202–204.

Smith, twice in the passage, identifies that the prophetic characteristics of pagan and papal Rome are interchangeable, for they are simply the manifestation of Rome in its two phases, such as the mixture of iron and clay in Daniel chapter two, which Sister White identifies as symbols of churchcraft and statecraft. When Daniel identifies in the verses Smith is addressing–that Rome “shall prosper, and practice,” and that Rome “shall cause craft to prosper in his hand,”–Smith claims that in verse thirty-six that the “king” who “shall prosper till the indignation be accomplished,” identifies a prophetic characteristic of both pagan and papal Rome. Then he claims that none of the characteristics of Rome in verse thirty-six refer to the papal power.

Smith osoittaa kahdesti tässä katkelmassa, että pakanallisen ja paavillisen Rooman profeetalliset ominaispiirteet ovat keskenään vaihdettavissa, sillä ne ovat yksinkertaisesti Rooman ilmentymiä sen kahdessa vaiheessa, kuten Danielin toisen luvun raudan ja saven sekoitus, jonka Sisar White tunnistaa kirkollisvaltiuden ja valtiollisuuden vertauskuviksi. Kun Daniel niissä jakeissa, joita Smith käsittelee, toteaa, että Rooma ”menestyy ja toimii”, ja että Rooma ”saattaa juonet menestymään hänen kädessään”, Smith väittää, että jakeessa kolmekymmentäkuusi ”kuningas”, joka ”menestyy, kunnes viha on täytetty”, ilmaisee sekä pakanallisen että paavillisen Rooman profeetallisen ominaispiirteen. Sitten hän väittää, ettei mikään Rooman ominaispiirre jakeessa kolmekymmentäkuusi viittaa paavilliseen valtaan.

We have referred to Smith in supporting the identification of Rome being the robbers who establish the vision, and one of the four prophetic characteristics in verse fourteen is that Rome exalts themselves.

Olemme viitanneet Smithiin tukeaksemme samaistusta, jonka mukaan Rooma on ne ryöstäjät, jotka vahvistavat näyn, ja yksi jakeen neljätoista neljästä profeetallisesta tunnusmerkistä on se, että Rooma korottaa itseään.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> Ja niinä aikoina monet nousevat etelän kuningasta vastaan; myös sinun kansasi väkivaltaiset korottavat itsensä vahvistaakseen näyn, mutta he kaatuvat. Daniel 11:14.

Smith claims that the specifications of the king in verse thirty-six do not align with the papal power, though he earlier defended that it was Rome in verse fourteen that exalts itself. Yet the king in verse thirty-six “shall exalt himself.” That very same king in verse thirty-six would “speak marvelous things against the God of gods.” In Daniel the papal power “shall speak great words against the Most High,” and in the book of Revelation the papal power blasphemes against the Most High.

Smith väittää, etteivät jakeen kolmekymmentäkuusi kuninkaan tuntomerkit sovi paavilliseen valtaan, vaikka hän aiemmin puolusti näkemystä, että jakeessa neljätoista itseään korottava valta oli Rooma. Kuitenkin jakeen kolmekymmentäkuusi kuningas ”korottaa itsensä”. Juuri tuo sama jakeen kolmekymmentäkuusi kuningas ”puhuu ihmeellisiä sanoja jumalien Jumalaa vastaan”. Danielin kirjassa paavillinen valta ”puhuu suuria sanoja Korkeinta vastaan”, ja Ilmestyskirjassa paavillinen valta pilkkaa Korkeinta.

> And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. And he opened his mouth in blasphemy against God, to blaspheme his name, and his tabernacle, and them that dwell in heaven. Revelation 13:5, 6.

> Ja sille annettiin suu puhumaan suuria sanoja ja pilkkapuheita, ja sille annettiin valta toimia neljäkymmentäkaksi kuukautta. Ja se avasi suunsa pilkkaamaan Jumalaa, pilkatakseen hänen nimeään ja hänen majaansa ja niitä, jotka taivaassa asuvat. Ilmestys 13:5, 6.

Every prophetic specification of the papal power is identified in verse thirty-six.

Jokainen paavillista valtaa koskeva profeetallinen tuntomerkki yksilöidään jakeessa kolmekymmentäkuusi.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvelous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished; for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> Ja kuningas tekee mielensä mukaan; ja hän korottaa itsensä ja suurentelee itseään yli jokaisen jumalan, ja puhuu ihmeellisiä Jumalien Jumalaa vastaan, ja menestyy, kunnes vihastus on täyttynyt; sillä se, mikä on määrätty, tapahtuu. Daniel 11:36.

Human commentators are many times unreliable, but many Adventist commentators give witness to the obvious truth that it was verse thirty-six which the apostle Paul was paraphrasing from 2 Thessalonians, when he addressed the man of sin.

Inhimilliset selittäjät ovat monesti epäluotettavia, mutta monet adventistiset selittäjät todistavat ilmeisestä totuudesta, että juuri jaetta kolmekymmentäkuusi apostoli Paavali parafraasasi 2. Tessalonikalaiskirjeessä puhuessaan synnin ihmisestä.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God. 2 Thessalonians 2:2, 3.

> Älköön kukaan millään tavoin pettäkö teitä; sillä se päivä ei tule, ennen kuin luopumus ensin tapahtuu ja laittomuuden ihminen ilmestyy, kadotuksen lapsi, tuo vastustaja, joka korottaa itsensä yli kaiken, mitä jumalaksi tai palvottavaksi kutsutaan, niin että hän asettuu Jumalan temppeliin kuin Jumala ja osoittaa olevansa Jumala. 2. Tessalonikalaiskirje 2:2, 3.

Verse thirty-six states that “he shall exalt himself, and magnify himself above every god,” and Paul says “that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped.” Clearly Smith had no prophetic authority to claim that the king of verse thirty-six was different from the king under discussion in the verses leading to verse thirty-six. Grammatically he had no justification for making his flawed application, and his claim that he did so because verse thirty-six possesses no characteristics of the papal power was a wresting of the Scripture in an attempt to establish a private interpretation.

Kolmannessakymmenennessä kuudennessa jakeessa sanotaan, että ”hän korottaa itsensä ja suuresti ylentää itsensä yli jokaisen jumalan”, ja Paavali sanoo: ”että tuo synnin ihminen ilmestyisi, kadotuksen poika; joka asettuu vastustamaan ja korottaa itsensä yli kaiken, mitä jumalaksi kutsutaan tai mitä palvotaan.” On ilmeistä, ettei Smithillä ollut mitään profeetallista valtuutta väittää, että kolmannenkymmenennen kuudennen jakeen kuningas olisi eri kuin se kuningas, josta puhutaan niissä jakeissa, jotka johtavat kolmanteenkymmenenteen kuudenteen jakeeseen. Kieliopillisesti hänellä ei ollut mitään oikeutusta tehdä virheellistä sovellustaan, ja hänen väitteensä, että hän teki niin siksi, ettei kolmannessakymmenennessä kuudennessa jakeessa ole mitään paavillista valtaa kuvaavia tuntomerkkejä, oli Raamatun vääntämistä yksityisen tulkinnan vahvistamiseksi.

> We have also a more sure word of prophecy; whereunto ye do well that ye take heed, as unto a light that shineth in a dark place, until the day dawn, and the day star arise in your hearts: Knowing this first, that no prophecy of the scripture is of any private interpretation. For the prophecy came not in old time by the will of man: but holy men of God spake as they were moved by the Holy Ghost. 2 Peter 1:19–21.

> Meillä on myös entistä varmempi profeetallinen sana, ja teette hyvin, jos otatte siitä vaarin niin kuin pimeässä paikassa loistavasta valosta, kunnes päivä valkenee ja kointähti koittaa teidän sydämissänne. Tietäkää ennen kaikkea se, ettei yksikään Raamatun profetia ole kenenkään omin neuvoin selitettävissä. Sillä ei koskaan ole mitään profetiaa tuotu esiin ihmisen tahdosta, vaan Pyhän Hengen johtamina Jumalan pyhät ihmiset ovat puhuneet. 2 Piet. 1:19–21.

Through the years of Laodicean Adventism there have been many Adventist theologians, pastors and authors who have addressed whether they think Smith’s application is correct or incorrect. An Australian pastor, Louis Were, who is long deceased, spent the majority of his ministry in opposing Smith’s false prophetic model. The reason for his opposition was not simply that Smith ultimately identified the king that comes to his end in verse forty-five as Turkey, but Smith’s platform also produced an incorrect application of Armageddon. In the 1980’s or thereabout an Adventist author penned a book titled, Adventists and Armageddon, Have we Misunderstood Prophecy? The author’s name is Donald Mansell, and the book is still available.

Laodikealaisen adventismin vuosikymmenten aikana on ollut monia adventistiteologeja, pastoreita ja kirjoittajia, jotka ovat käsitelleet kysymystä siitä, pitävätkö he Smithin sovellutusta oikeana vai virheellisenä. Australialainen pastori Louis Were, joka on jo kauan sitten kuollut, käytti suurimman osan palvelustyöstään Smithin väärän profeetallisen mallin vastustamiseen. Hänen vastustuksensa syynä ei ollut yksinomaan se, että Smith lopulta samasti jakeessa neljäkymmentäviisi loppunsa saavan kuninkaan Turkkiin, vaan Smithin tulkintakehys tuotti myös virheellisen Armageddonin sovellutuksen. 1980-luvulla tai niihin aikoihin eräs adventistikirjoittaja kirjoitti kirjan nimeltä Adventists and Armageddon, Have we Misunderstood Prophecy? Kirjoittajan nimi on Donald Mansell, ja kirja on yhä saatavilla.

Mansell tracks the history leading up to World War One and World War Two showing that when both those wars were seen to be approaching the Adventist evangelists began to employ Smith’s false application of Turkey marching to literal Jerusalem as a sign of Armageddon and the end of the world. He demonstrates by church membership roles that as each of the wars approached many souls were brought into the membership of the Adventist church, based upon the evangelist’s prophetic emphasis drawn from Smith’s flawed view of Armageddon.

Mansell jäljittää ensimmäiseen maailmansotaan ja toiseen maailmansotaan johtaneen historian osoittaen, että kun kummankin sodan nähtiin olevan lähestymässä, adventistievankelistat alkoivat käyttää Smithin virheellistä sovellutusta, jonka mukaan Turkin marssi kirjaimelliseen Jerusalemiin olisi merkki Harmagedonista ja maailman lopusta. Hän osoittaa seurakunnan jäsenluetteloiden perusteella, että kunkin sodan lähestyessä monet sielut liitettiin adventtikirkon jäsenyyteen evankelistojen profeetallisen painotuksen perusteella, joka ammensi Smithin virheellisestä näkemyksestä Harmagedonista.

When either war ended, and the flawed predictions were not fulfilled, the church lost more members than they had gained from the prophetic model that was constructed by Smith.

Kun kumpikin sota päättyi eikä virheellisiä ennustuksia täytetty, kirkko menetti enemmän jäseniä kuin se oli saanut Smithin rakentaman profeetallisen mallin kautta.

Through Smith’s rejection of the foundational message of the Millerites, and his willingness to promote his private interpretation of verse thirty-six to forty-five of Daniel, Smith’s logic produced a prophetic model based upon current events.

Koska Smith hylkäsi milleriläisten perustavan sanoman ja oli halukas edistämään omaa yksityistä tulkintaansa Danielin jakeista kolmekymmentäkuusi–neljäkymmentäviisi, hänen päättelynsä synnytti ajankohtaisiin tapahtumiin perustuvan profeetallisen mallin.

In the argument between Smith and James White over the king who comes to his end in the last verse of Daniel eleven, James White presented a logic that succinctly represented Smith’s sandy prophetic foundation. White taught that “prophecy produces history, but history does not produce prophecy.”

Väittelyssä Smithin ja James Whiten välillä Danielin yhdentoista luvun viimeisessä jakeessa mainitusta kuninkaasta, joka tulee loppuunsa, James White esitti logiikan, joka ytimekkäästi kuvasi Smithin hiekalle rakennetun profeetallisen perustan. White opetti, että ”profetia synnyttää historiaa, mutta historia ei synnytä profetiaa”.

The evangelists of Adventism that worked before both wars employed the developing history to present Smith’s flawed prophetic model of Armageddon, and their work, which seemed so blessed leading up to the wars, produced a net loss when the prophetic model was demonstrated to be based upon a private interpretation.

Adventismin evankelistat, jotka toimivat ennen kumpaakin sotaa, käyttivät kehittyvää historiaa esittääkseen Smithin virheellisen profeetallisen Harmagedon-mallin, ja heidän työnsä, joka sotia edeltävinä aikoina näytti olevan niin siunattua, tuotti lopulta nettotappion, kun osoitettiin, että profeetallinen malli perustui yksityiseen tulkintaan.

> Beware of false prophets, which come to you in sheep’s clothing, but inwardly they are ravening wolves. Ye shall know them by their fruits. Do men gather grapes of thorns, or figs of thistles? Even so every good tree bringeth forth good fruit; but a corrupt tree bringeth forth evil fruit. A good tree cannot bring forth evil fruit, neither can a corrupt tree bring forth good fruit. Every tree that bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire. Wherefore by their fruits ye shall know them. Matthew 7:15–20.

> Varokaa vääriä profeettoja, jotka tulevat teidän luoksenne lammasten vaatteissa, mutta sisältä he ovat raatelevia susia. Te tunnette heidät heidän hedelmistään. Kootaanko orjantappuroista viinirypäleitä tai ohdakkeista viikunoita? Samoin jokainen hyvä puu tuottaa hyvää hedelmää, mutta kelvoton puu tuottaa pahaa hedelmää. Hyvä puu ei voi tuottaa pahaa hedelmää, eikä kelvoton puu voi tuottaa hyvää hedelmää. Jokainen puu, joka ei tuota hyvää hedelmää, hakataan maahan ja heitetään tuleen. Sentähden te tunnette heidät heidän hedelmistään. Matteus 7:15–20.

Smith’s willingness to promote a private prophetic model of the king in verse thirty-six bore the fruit of also creating an incorrect application of the sixth plague and Armageddon.

Smithin halukkuus edistää jakeen kolmenkymmenenyhden kuninkaasta yksityistä profeetallista mallia johti myös kuudennen vitsauksen ja Harmagedonin virheelliseen soveltamiseen.

> And the sixth angel poured out his vial upon the great river Euphrates; and the water thereof was dried up, that the way of the kings of the east might be prepared. And I saw three unclean spirits like frogs come out of the mouth of the dragon, and out of the mouth of the beast, and out of the mouth of the false prophet. For they are the spirits of devils, working miracles, which go forth unto the kings of the earth and of the whole world, to gather them to the battle of that great day of God Almighty. Behold, I come as a thief. Blessed is he that watcheth, and keepeth his garments, lest he walk naked, and they see his shame. And he gathered them together into a place called in the Hebrew tongue Armageddon. Revelation 16:12–16.

> Ja kuudes enkeli vuodatti maljansa suuren Eufrat-virran päälle; ja sen vesi kuivui, jotta idän kuninkaiden tie valmistuisi. Ja minä näin lohikäärmeen suusta ja pedon suusta ja väärän profeetan suusta lähtevän kolme saastaista henkeä, sammakkojen kaltaisia. Sillä ne ovat riivaajahenkiä, jotka tekevät ihmeitä ja lähtevät maan kuninkaiden ja koko maanpiirin kuninkaiden luo kootakseen heidät Kaikkivaltiaan Jumalan suuren päivän sotaan. Katso, minä tulen niin kuin varas. Autuas se, joka valvoo ja säilyttää vaatteensa, ettei hän vaeltaisi alastomana eikä hänen häpeäänsä nähtäisi. Ja hän kokosi heidät paikkaan, jota kutsutaan hebreaksi Harmagedon. Ilmestys 16:12–16.

As we have previously pointed out, the sixth plague comes after the close of human probation, so the warning contained to keep your garments, must refer to a testing issue that occurs before Michael stands up and human probation closes and the first plague begins. The sixth plague identifies the activities of the dragon, the beast and the false prophet, who are the threefold union that comes together at the soon-coming Sunday law. That threefold union is Modern Rome, and the symbol that identifies and establishes the threefold union of Modern Rome, are the “robbers of thy people,” who “exalt themselves to establish the vision” and “fall.”

Kuten olemme aiemmin todenneet, kuudes vitsaus tulee ihmiskunnan armonajan päättymisen jälkeen, joten siihen sisältyvän varoituksen pitää vaatteesi täytyy viitata koetinkysymykseen, joka ilmenee ennen kuin Miikael nousee ja ihmiskunnan armonaika päättyy ja ensimmäinen vitsaus alkaa. Kuudes vitsaus yksilöi lohikäärmeen, pedon ja väärän profeetan toiminnan; nämä muodostavat kolminkertaisen liiton, joka syntyy pian tulevan sunnuntailain yhteydessä. Tuo kolminkertainen liitto on Moderni Rooma, ja vertauskuva, joka yksilöi ja vahvistaa Modernin Rooman kolminkertaisen liiton, ovat ”sinun kansasi väkivaltaiset miehet”, jotka ”korottavat itsensä vahvistaakseen näyn” ja ”lankeavat”.

The warning of the sixth plague, when understood, allows a soul to keep his garments, but if it is rejected it leaves a soul naked, which is one of the five attributes of a Laodicean. The symbol that establishes that warning is the robbers of thy people, who exalt themselves and ultimately fall. Solomon said if God’s people do not have that vision, they perish.

Kuudennen vitsauksen varoitus, oikein ymmärrettynä, antaa sielulle mahdollisuuden pitää vaatteensa, mutta jos se hylätään, se jättää sielun alastomaksi, mikä on yksi laodikealaisen viidestä ominaisuudesta. Tuo varoituksen vahvistava vertauskuva on sinun kansasi rosvot, jotka korottavat itsensä ja lopulta lankeavat. Salomo sanoi, että jos Jumalan kansalla ei ole sitä näkyä, se hukkuu.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 29:18.

> Missä ei ole näkyä, siellä kansa menehtyy; mutta autuas on se, joka pitää lain. Sananlaskut 29:18.

The Hebrew word “perish” means “to make naked”, and John recorded, “Blessed is he that watcheth, and keepeth his garments, lest he walk naked, and they see his shame.” Smith was wrong on the King of the North, and that false prophetic foundation allowed him to develop a prophetic application that, if accepted, produces nakedness, which is a symbol of the Laodiceans, who are spewed out of the mouth of the Lord.

Heprean sana ”tuhoutua” merkitsee ”riisua alastomaksi”, ja Johannes kirjoitti: ”Autuas se, joka valvoo ja säilyttää vaatteensa, ettei hän vaeltaisi alastomana eikä hänen häpeäänsä nähtäisi.” Smith oli väärässä Pohjoisen kuninkaasta, ja tuo väärä profeetallinen perustus salli hänen kehittää profeetallisen sovelluksen, joka hyväksyttynä tuottaa alastomuuden, mikä on niiden laodikealaisten vertauskuva, jotka syljetään ulos Herran suusta.

Smith had no problem arguing his new false identification of the King of the North against the prophetess’ husband James White. Adventist historians, and Sister White, address their famous disagreement. Ellen White rebuked both her husband and Smith for allowing their difference of opinion on who was represented by the king of the north in Daniel eleven, to be put into the public domain. In the very first Adventist publication after the Great Disappointment of 1844, James White wrote:

Smithillä ei ollut mitään vaikeutta puolustaa uutta väärää samaistustaan pohjoisen kuninkaasta profeetattaren aviomiestä James Whitea vastaan. Adventistihistorioitsijat sekä sisar White käsittelevät heidän kuuluisaa erimielisyyttään. Ellen White nuhteli sekä miestään että Smithiä siitä, että he sallivat erimielisyytensä siitä, ketä Danielin yhdenteentoista luvussa kuvattu pohjoisen kuningas edusti, tulla julkisuuteen. Heti ensimmäisessä suuressa pettymyksessä vuonna 1844 tapahtuneen jälkeen julkaistussa adventistisessa julkaisussa James White kirjoitti:

> “That Jesus rose up, and shut the door, and came to the Ancient of days, to receive his kingdom, at the 7th month, 1844, I fully believe. See Luke 13:25; Matthew 25:10; Daniel 7:13,14. But the standing up of Michael, Daniel 12:1, appears to be another event, for another purpose. His rising up in 1844, was to shut the door, and come to his Father, to receive his kingdom, and power to reign; but Michael’s standing up, is to manifest his kingly power, which he already has, in the destruction of the wicked, and in the deliverance of his people. Michael is to stand up at the time that the last power in chapter 11, comes to his end, and none to help him. This power is the last that treads down the true church of God: and as the true church is still trodden down, and cast out by all christendom, it follows that the last oppressive power has not ‘come to his end;’ and Michael has not stood up. This last power that treads down the saints is brought to view in Revelation 13:11-18. His number is 666.” James White, A Word to the Little Flock, 8.

> ”Että Jeesus nousi, sulki oven ja tuli Vanhaikäisen tykö vastaanottaakseen valtakuntansa vuonna 1844, 7. kuussa, sen uskon täysin. Ks. Luuk. 13:25; Matt. 25:10; Dan. 7:13, 14. Mutta Mikaelin nouseminen, Dan. 12:1, näyttää olevan toinen tapahtuma, toista tarkoitusta varten. Hänen nousemisensa vuonna 1844 tapahtui oven sulkemiseksi ja hänen Isänsä tykö tulemiseksi vastaanottamaan valtakuntansa ja vallan hallita; mutta Mikaelin nouseminen on hänen kuninkaallisen voimansa, joka hänellä jo on, ilmaisemista jumalattomien hävityksessä ja kansansa vapauttamisessa. Mikaelin on noustava siihen aikaan, kun 11. luvun viimeinen valta tulee loppuunsa, eikä hänellä ole auttajaa. Tämä valta on viimeinen, joka tallaa alleen Jumalan todellisen seurakunnan; ja koska todellista seurakuntaa tallataan yhä jalkoihin ja koko kristikunta heittää sen ulos, siitä seuraa, ettei viimeinen sortava valta ole vielä ’tullut loppuunsa’; eikä Mikael ole noussut. Tämä viimeinen valta, joka tallaa pyhiä, tuodaan esiin Ilm. 13:11–18:ssa. Sen luku on 666.” James White, A Word to the Little Flock, 8.

When Smith introduced his so-called “new light” on the subject of “the last power in Daniel chapter eleven,” James White saw Smith’s application, not as new light, but as an attack upon the foundations. The controversy of Rome as the king of the north in Daniel eleven that took place between Uriah Smith and James White possesses specific attributes, that as students of prophecy, we are to bring together with the other controversies of Adventist history concerning the symbol of Rome.

Kun Smith esitti niin sanotun ”uuden valonsa” aiheesta ”viimeinen valta Danielin kirjan luvussa yksitoista”, James White näki Smithin sovellutuksen, ei uutena valona, vaan hyökkäyksenä perustuksia vastaan. Kiista Roomasta pohjoisen kuninkaana Danielin kirjan luvussa yksitoista, joka käytiin Uriah Smithin ja James Whiten välillä, sisältää erityisiä piirteitä, jotka meidän profetian tutkijoina tulee yhdistää muihin adventtihistorian kiistoihin, jotka koskevat Rooman symbolia.

One of those attributes is the introduction of a private interpretation. Another attribute is that the application of the private interpretation requires a wresting of simple grammar, for Smith not only disregarded that every prophetic attribute in verse thirty-six addresses Rome, but he disregarded that the grammatical structure demands that the king of verse thirty-six must be the same king as represented in the previous passage.

Yksi noista ominaispiirteistä on omavaltaisen tulkinnan esittäminen. Toinen ominaispiirre on se, että omavaltaisen tulkinnan soveltaminen edellyttää yksinkertaisen kieliopin vääristämistä, sillä Smith ei ainoastaan jättänyt huomiotta sitä, että jokainen jakeen kolmekymmentäkuusi profeetallinen tunnusmerkki viittaa Roomaan, vaan hän jätti huomiotta myös sen, että kieliopillinen rakenne vaatii, että jakeen kolmekymmentäkuusi kuninkaan täytyy olla sama kuningas kuin edellisessä katkelmassa esitetty kuningas.

Another is that the private interpretation was a rejection of foundational truths. Another is that it represents a rejection of the authority of the Spirit of Prophecy. Another characteristic is that the first flawed idea concerning Rome will lead to a prophetic model that disallows a person from keeping his garments as they approach the close of human probation. Another was the willingness to promote his private interpretation publicly. Another is that the private interpretation is invariably identified as new light. All of these attributes are represented within the current discussion of the “robbers of thy people.”

Toinen on se, että yksityinen tulkinta merkitsi perustavanlaatuisten totuuksien hylkäämistä. Toinen on se, että se edustaa Hengen profetian auktoriteetin hylkäämistä. Eräs toinen tunnusmerkki on se, että ensimmäinen virheellinen käsitys Roomasta johtaa sellaiseen profeetalliseen malliin, joka ei salli ihmisen pitää vaatteitaan lähestyttäessä ihmiskunnan koetusajan päättymistä. Toinen oli halukkuus julkisesti edistää omaa yksityistä tulkintaansa. Toinen on se, että yksityinen tulkinta tunnistetaan poikkeuksetta uudeksi valoksi. Kaikki nämä ominaispiirteet ovat edustettuina nykyisessä keskustelussa ”sinun kansasi ryöväreistä”.

When the last controversy of Rome, which was typified by the first controversy of Rome identifying the “robbers of thy people,” is brought together with the prophetic line of Uriah Smith’s and James White’s controversy we will see that one class will be building their prophetic model upon a private interpretation, which rejects foundational truth.

Kun Rooman viimeinen kiista, jota ennakkokuvasi Rooman ensimmäinen kiista tunnistaessaan ”sinun kansasi ryöstäjät”, yhdistetään Urija Smithin ja James Whiten kiistan profeetalliseen linjaan, tulemme näkemään, että yksi ryhmä rakentaa profeetallisen mallinsa yksityisen tulkinnan varaan, joka hylkää perustavan totuuden.

The rejection of the foundational truths automatically represents a rejection of the authority of the Spirit of Prophecy, which so soundly defends those foundational truths. That class will also be willing to present their view publicly, regardless of any concerns that may be raised about the impact the teaching might have upon God’s people around the globe.

Perustavien totuuksien hylkääminen merkitsee väistämättä myös Profetian Hengen auktoriteetin hylkäämistä, sillä se puolustaa noita perustavia totuuksia niin painokkaasti. Tuo ryhmä on myös valmis esittämään näkemyksensä julkisesti välittämättä niistä huolenaiheista, joita saatetaan esittää siitä vaikutuksesta, joka tällä opetuksella saattaisi olla Jumalan kansaan kautta koko maailman.

Immediately after 1844, in the first generation of Adventism, another controversy about Rome was introduced. That controversy continued to be agitated, until the false view was accepted in the third generation of Adventism. We will consider the controversy of the “daily” as the fourth of six lines we are now considering in the model of line upon line.

Välittömästi vuoden 1844 jälkeen, adventismin ensimmäisessä sukupolvessa, tuotiin esiin toinen Roomaa koskeva kiista. Tätä kiistaa pidettiin yllä, kunnes väärä näkemys hyväksyttiin adventismin kolmannessa sukupolvessa. Tarkastelemme nyt ”jokapäiväistä” koskevaa kiistaa neljäntenä niistä kuudesta linjasta, joita parhaillaan tarkastelemme rivin rivin päälle -mallissa.

But before we take up the fourth line of the controversies of Rome, it needs to be remembered that in the previous article, when we were addressing verse ten of Daniel chapter eleven, we stated “Verse ten also directly connects the “seven times” of Leviticus twenty-six to the hidden history, but that line of truth is outside what we are here setting forth.”

Mutta ennen kuin ryhdymme käsittelemään Rooman kiistakysymysten neljättä linjaa, on muistettava, että edellisessä artikkelissa, tarkastellessamme Danielin kirjan luvun yksitoista kymmenettä jaetta, totesimme: ”Myös jae kymmenen yhdistää suoraan 3. Mooseksen kirjan kahdennenkymmenennenkuudennen luvun ”seitsemän aikaa” kätkettyyn historiaan, mutta tuo totuuden linja on sen ulkopuolella, mitä me tässä esitämme.”

Uriah Smith was the leader in rejecting the seven times in 1863. He had rejected the increase of knowledge upon that subject that was presented in the articles on the subject, penned by Hiram Edson and published in the Review in 1856. The implications of Smith being associated with a movement that presented the seven times, but who thereafter rejected an increase of knowledge upon that very subject is also outside of the subject of the characteristics of Smith’s introduction of what he claimed was new light on the subject of the king of the north, but when we conclude our overview of the line of the Adventist controversies of Rome, we will return to both the significance of verse ten of chapter eleven of Daniel, and also what is represented by Smith’s rejection of the Laodicean message that arrived in 1856 with the increase of knowledge on the seven times.

Uriah Smith oli johtava henkilö seitsemän ajan hylkäämisessä vuonna 1863. Hän oli hylännyt sitä aihetta koskevan tiedon lisääntymisen, joka esitettiin aihetta käsittelevissä artikkeleissa, Hiram Edsonin kirjoittamina ja Review’ssa vuonna 1856 julkaistuina. Smithin liittymisen seuraukset liikkeeseen, joka esitti seitsemän aikaa mutta joka sen jälkeen hylkäsi tiedon lisääntymisen juuri tuosta samasta aiheesta, ovat niin ikään Smithin pohjoisen kuninkaan aihetta koskevan, hänen uutena valona esittämänsä kannan ominaispiirteitä käsittelevän tarkastelun ulkopuolella; mutta kun päätämme yleiskatsauksemme adventististen Roomaa koskevien kiistojen linjasta, palaamme sekä Danielin yhdennentoista luvun kymmenennen jakeen merkitykseen että siihen, mitä Smithin hylkäämä Laodikean sanoma, joka saapui vuonna 1856 yhdessä seitsemää aikaa koskevan tiedon lisääntymisen kanssa, edustaa.

> “Our faith in reference to the messages of the first, second, and third angels was correct. The great waymarks we have passed are immovable. Although the hosts of hell may try to tear them from their foundation, and triumph in the thought that they have succeeded, yet they do not succeed. These pillars of truth stand firm as the eternal hills, unmoved by all the efforts of men combined with those of Satan and his host. We can learn much, and should be constantly searching the Scriptures to see if these things are so.” Evangelism, 223.

> ”Uskomme ensimmäisen, toisen ja kolmannen enkelin sanomien suhteen oli oikea. Ne suuret tienviitat, jotka olemme ohittaneet, ovat järkkymättömät. Vaikka helvetin joukot saattavat pyrkiä repimään ne perustuksestaan ja riemuitsemaan ajatuksesta, että he ovat onnistuneet, he eivät kuitenkaan onnistu. Nämä totuuden pylväät seisovat lujina kuin iankaikkiset kukkulat, liikkumattomina kaikista ihmisten ponnistuksista yhdessä Saatanan ja hänen joukkojensa ponnistusten kanssa. Voimme oppia paljon, ja meidän tulisi jatkuvasti tutkia kirjoituksia nähdäksemme, ovatko nämä asiat niin.” Evangelism, 223.

> “The great waymarks of truth, showing us our bearings in prophetic history, are to be carefully guarded, lest they be torn down, and replaced with theories that would bring confusion rather than genuine light.” Selected Messages, book 2, 101, 102.

> ”Totuuden suuria tienviittoja, jotka osoittavat meille paikkamme profeetallisessa historiassa, on huolellisesti varjeltava, etteivät ne tulisi revityiksi maahan ja korvatuiksi teorioilla, jotka toisivat pikemminkin hämmennystä kuin aitoa valoa.” Selected Messages, kirja 2, 101, 102.

> “At this time many efforts will be made to unsettle our faith in the sanctuary question; but we must not waver. Not a pin is to be moved from the foundations of our faith. Truth is still truth. Those who become uncertain will drift into erroneous theories, and will finally find themselves infidel in regard to the past evidence we have had of what is truth. The old waymarks must be preserved, that we lose not our bearings.” Manuscript Releases, volume 1, 55

> ”Tänä aikana tehdään monia yrityksiä horjuttaa uskoamme pyhäkkökysymyksessä; mutta meidän ei tule horjua. Ei ainoatakaan tappia saa siirtää uskomme perustuksista. Totuus on yhä totuus. Ne, jotka tulevat epäröiviksi, ajautuvat virheellisiin teorioihin ja huomaavat lopulta olevansa epäuskoisia sen menneisyyden todistusaineiston suhteen, joka meillä on ollut siitä, mikä on totuus. Vanhat tienviitat on säilytettävä, ettemme menettäisi suuntaamme.” Manuscript Releases, osa 1, 55

Back to Articles