Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eighty

Danielin kirja - satakahdeksankymmentä】【。meta

The Prophetic Intersection of Rome, the Maccabees, and Modern Times: A Study in Daniel’s Visions

Rooman, makkabilaisten ja nykyajan profeetallinen leikkauspiste: tutkimus Danielin näyistä

Author

Jeff Pippenger

Published

April 10, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Uriah Smith wrote, “Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162.” Most modern historians mark the date as 161 BC, and Smith twice references 161 BC, in the same book. My assumption is that this reference to 162 BC, is a typo.

Uriah Smith kirjoitti: ”Rooma liittyi liiton kautta yhteyteen Jumalan kansan, juutalaisten, kanssa vuonna 162 eKr.” Useimmat nykyajan historioitsijat ajoittavat tämän vuoteen 161 eKr., ja Smith viittaa samaan kirjaan kahdesti vuoteen 161 eKr. Oletukseni on, että tämä viittaus vuoteen 162 eKr. on painovirhe.

> “By verses 23 and 24 we are brought down this side of the league between the Jews and the Romans, BC 161, to the time when Rome had acquired universal dominion.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 273.

> ”Jakeet 23 ja 24 tuovat meidät juutalaisten ja roomalaisten välisen liiton, vuonna 161 eKr., tälle puolelle, aikaan, jolloin Rooma oli saavuttanut yleismaailmallisen herruuden.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 273.

Verses eleven and twelve, identify the victory and aftermath of the Battle of Raphia, which occurred in 217 BC, between the Seleucid Empire, led by Antiochus III the Great, and the Ptolemaic Kingdom of Egypt, led by King Ptolemy IV Philopator.

Jakeet yksitoista ja kaksitoista osoittavat Raphian taistelun voiton ja jälkiseuraukset; tämä taistelu käytiin vuonna 217 eKr. Seleukidien valtakunnan, jota johti Antiokhos III Suuri, ja Egyptin Ptolemaiosten valtakunnan välillä, jota johti kuningas Ptolemaios IV Filopator.

The Battle of Panium, which occurred seventeen years later in 200 BC, was again between the Seleucid kingdom, and the Ptolemaic kingdom.

Paniumin taistelu, joka käytiin seitsemäntoista vuotta myöhemmin, vuonna 200 eKr., käytiin jälleen Seleukidien valtakunnan ja Ptolemaiosten valtakunnan välillä.

The Maccabean Revolt, began in 167 BC, and was the Jewish rebellion against the Seleucid Empire’s attempts to suppress Jewish religious practices and impose Greek culture.

Makkabilaiskapina alkoi vuonna 167 eKr. ja oli juutalaisten kapina Seleukidien valtakuntaa vastaan tämän pyrkiessä tukahduttamaan juutalaiset uskonnolliset käytännöt ja pakottamaan kreikkalaisen kulttuurin heidän ylleen.

The rededication of the Second Temple in Jerusalem, which marks the historical event celebrated during Hanukkah, occurred in 164 BC, three years before the “league” of verse twenty-three. This event followed the successful military campaign of the Maccabees against the forces of the Seleucid Empire, led by the infamous Antiochus IV Epiphanes, who had desecrated the Temple and outlawed Jewish religious practices. Antiochus IV Epiphanes died shortly after the victory that is commemorated by Hanukkah, and marks the descent of Syrian power from that point onward in history.

Jerusalemin toisen temppelin uudelleenvihkiminen, joka merkitsee Hanukan aikana vietettävää historiallista tapahtumaa, tapahtui vuonna 164 eKr., kolme vuotta ennen kahdennenkymmenennenkolmannen jakeen ”liittoa”. Tämä tapahtuma seurasi makkabealaisten menestyksekästä sotaretkeä Seleukidien valtakunnan joukkoja vastaan; näitä johti pahamaineinen Antiokhos IV Epifanes, joka oli häväissyt temppelin ja kieltänyt juutalaiset uskonnolliset käytännöt. Antiokhos IV Epifanes kuoli pian Hanukan muistamaksi tulleen voiton jälkeen, ja tämä merkitsee Syyrian vallan alamäen alkua siitä hetkestä eteenpäin historiassa.

In 200 BC, (which was also the time of the Battle of Panium), Rome, for the first time inserted itself into the prophetic history of Daniel chapter eleven. There is the symbol which establishes the vision. Its purposeful influence in that history identifies the work of Jezebel, a symbol of a church that pulls strings from behind the scenes. Jezebel was home in Samaria when her husband Ahab watched her prophets get slain by Elijah. Herodias was not at Herod’s birthday party, where her daughter Salome seduced Herod. In the history of the United States, the papacy, represented by the whore of Tyre, is forgotten, until the end of the symbolic seventy years. She then begins to sing her songs of deception to the kings of the earth. The year 200 BC typifies when she begins to openly sing to the kings in the last days, just before the soon coming Sunday law, as represented in verse sixteen.

Vuonna 200 eKr. (joka oli myös Panionin taistelun aikaa) Rooma puuttui ensimmäistä kertaa Danielin kirjan yhdennentoista luvun profeetalliseen historiaan. Siinä on se symboli, joka vahvistaa näyn. Sen tarkoituksellinen vaikutus tuossa historiassa osoittaa Iisebelin työn, symbolin seurakunnasta, joka vetelee naruista kulissien takaa. Iisebel oli Samariassa, kun hänen miehensä Ahab katseli Elian surmaavan hänen profeettansa. Herodias ei ollut Herodeksen syntymäpäiväjuhlassa, jossa hänen tyttärensä Salome vietteli Herodeksen. Yhdysvaltojen historiassa paavius, jota Tyyron portto edustaa, unohdetaan symbolisen seitsemänkymmenen vuoden loppuun saakka. Silloin hän alkaa laulaa petoksen laulujaan maan kuninkaille. Vuosi 200 eKr. on esikuva siitä hetkestä, jolloin hän alkaa viimeisinä päivinä avoimesti laulaa kuninkaille, juuri ennen pian tulevaa sunnuntailakia, johon viitataan jakeessa kuusitoista.

Before the “league” of the Jews in 161 BC to 158 BC, the Maccabees rededicated the temple, as is commemorated by Hanukkah in 164 BC. Then three years later, still in an ongoing struggle with the Syrians, the Maccabean Jews reached out to Rome for support. The “league” with Rome that was then formed becomes a prophetic test for God’s last-day students of prophecy.

Ennen juutalaisten ”liittoa” vuosina 161 eKr.–158 eKr. makkabilaiset vihkivät temppelin uudelleen, mitä hanukka muistaa vuodesta 164 eKr. Kolme vuotta myöhemmin, yhä jatkuvassa taistelussa syyrialaisia vastaan, makkabilaisjuutalaiset kääntyivät Rooman puoleen saadakseen tukea. Tuolloin Rooman kanssa solmitusta ”liitosta” tulee profeetallinen koetinkivi Jumalan viimeisten päivien profetian tutkijoille.

History identifies 161 BC as the point where the “league” took place, but the pioneers identify that history as 158 BC. Was Miller right, or are the modern historians right? Miller added six hundred and sixty-six years (666), to the year 158 BC, and arrived at the year 508, when “the daily” was taken away. Search as you might, it will be extremely difficult, if not actually impossible to find a historical support for 158 BC as the league between the Jews and the Romans.

Historia osoittaa, että vuosi 161 eKr. on se ajankohta, jolloin ”liitto” solmittiin, mutta pioneerit osoittavat tuoksi historialliseksi vuodeksi 158 eKr. Oliko Miller oikeassa, vai ovatko nykyajan historioitsijat oikeassa? Miller lisäsi kuusisataa kuusikymmentäkuusi vuotta (666) vuoteen 158 eKr. ja päätyi vuoteen 508, jolloin ”jokapäiväinen” otettiin pois. Etsikää kuinka tahansa, on äärimmäisen vaikeaa, ellei suorastaan mahdotonta, löytää historiallista tukea sille, että vuosi 158 eKr. olisi ollut juutalaisten ja roomalaisten välisen liiton ajankohta.

Verse sixteen is the Sunday law, but before that history Rome enters into history to establish the vision in the year 200 BC. The Maccabean revolt began at Modein in 167 BC, and eventually they rededicated the temple in 164 BC. Then from 161 BC, to 158 BC, the Jews enter into a covenant with the Roman power. 161 BC to 158 BC represents a period of time which was required to establish the “league.” This understanding identifies the “league” in agreement with the historians’ testimony, and also with the chart that was directed by the hand of the Lord and should not be altered.

Kuudestoista jae on sunnuntailaki, mutta sitä ennen Rooma astuu historian näyttämölle vahvistaakseen näyn vuonna 200 eKr. Makkabealaiskapina alkoi Modeinissa vuonna 167 eKr., ja lopulta he vihkivät temppelin uudelleen vuonna 164 eKr. Sitten vuodesta 161 eKr. vuoteen 158 eKr. juutalaiset solmivat liiton Rooman vallan kanssa. Vuodet 161 eKr.–158 eKr. edustavat ajanjaksoa, joka vaadittiin ”liiton” vahvistamiseksi. Tämä ymmärrys yksilöi ”liiton” historioitsijoiden todistuksen mukaisesti sekä myös sen kartan mukaisesti, jota Herran käsi ohjasi ja jota ei tule muuttaa.

The historians inform us that the process of negotiating treaties between ancient nations like Judah and Rome in the second century BC, varied depending on the specific circumstances, diplomatic protocols, and power dynamics involved. Typically, the process would begin with one party expressing interest in establishing a treaty or alliance with the other. In the case of Judah and Rome, Judah initiated contact with Rome to propose a formal alliance.

Historioitsijat kertovat meille, että muinaisten kansakuntien, kuten Juudan ja Rooman, välisiä sopimusneuvotteluja koskeva menettely toisella vuosisadalla eKr. vaihteli kulloistenkin olosuhteiden, diplomaattisten käytäntöjen ja osapuolten välisten voimasuhteiden mukaan. Tavallisesti menettely alkoi siten, että toinen osapuoli ilmaisi kiinnostuksensa tehdä toisen kanssa sopimuksen tai solmia liiton. Juudan ja Rooman tapauksessa Juuda otti yhteyttä Roomaan ehdottaakseen virallista liittoa.

Diplomatic channels would have been utilized to convey the proposal and initiate negotiations. This had to involve sending ambassadors or envoys to Rome to meet with its leaders or representatives. Once negotiations commenced, both parties would discuss the terms of the proposed treaty. This could involve a series of meetings, exchanges of diplomatic messages, and possibly the involvement of intermediaries or mediators to facilitate discussions. During negotiations, each party would consider the terms proposed by the other and may offer counter-proposals or seek amendments to certain terms. This process could involve careful deliberation, consultation with advisors, and assessments of the potential benefits and drawbacks of the proposed treaty.

Diplomaattisia kanavia olisi käytetty ehdotuksen välittämiseksi ja neuvottelujen käynnistämiseksi. Tähän olisi täytynyt sisältyä lähettiläiden tai sanansaattajien lähettäminen Roomaan tapaamaan sen johtajia tai edustajia. Kun neuvottelut olivat alkaneet, molemmat osapuolet keskustelisivat ehdotetun sopimuksen ehdoista. Tämä olisi voinut käsittää joukon tapaamisia, diplomaattisten viestien vaihtoa sekä mahdollisesti välikäsien tai sovittelijoiden osallistumisen keskustelujen edistämiseksi. Neuvottelujen aikana kumpikin osapuoli harkitsisi toisen esittämiä ehtoja ja saattaisi tehdä vastaehdotuksia tai pyrkiä muuttamaan tiettyjä ehtoja. Tämä prosessi olisi voinut edellyttää huolellista harkintaa, neuvonantajien kuulemista sekä ehdotetun sopimuksen mahdollisten hyötyjen ja haittojen arviointia.

If both parties reached an agreement on the terms of the treaty, formal documentation would be prepared outlining the terms and conditions agreed upon by both sides. The treaty would then need to be ratified by the respective authorities of each nation. In the case of Rome, this might involve approval by the Senate or other governing bodies. Similarly, in Judah, the treaty would likely require approval by its leadership or governing council. Once ratified, the treaty would be implemented, and both parties would be expected to adhere to its terms. This might involve various forms of cooperation, mutual defense agreements, trade relations, or other forms of diplomatic engagement outlined in the treaty.

Jos molemmat osapuolet pääsivät yhteisymmärrykseen liiton ehdoista, laadittiin virallinen asiakirja, jossa määriteltiin ne ehdot ja määräykset, joista kumpikin osapuoli oli sopinut. Tämän jälkeen liitto tuli ratifioida kummankin kansakunnan asianomaisten viranomaisten toimesta. Rooman tapauksessa tämä saattoi merkitä senaatin tai muiden hallintoelinten hyväksyntää. Samoin Juudassa liitto edellytti todennäköisesti sen johdon tai hallintoneuvoston hyväksymistä. Kun liitto oli ratifioitu, se pantiin täytäntöön, ja molempien osapuolten odotettiin noudattavan sen ehtoja. Tähän saattoi sisältyä erilaisia yhteistyön muotoja, keskinäisiä puolustussopimuksia, kauppasuhteita tai muita liitossa määriteltyjä diplomaattisen kanssakäymisen muotoja.

In the second century BC, travel from Judea (located in the eastern Mediterranean region) to Rome (located in central Italy) would have been a challenging and time-consuming endeavor, especially considering the limitations of ancient transportation methods. The distance between Judea and Rome is approximately 1,500 to 2,000 kilometers (930 to 1,240 miles) depending on the specific route taken. Sea travel was often faster and more efficient than overland travel in ancient times, but sea travel was subject to the prevailing winds. Traveling by ship from a port in Judea to a port in Italy (such as Ostia, the port of Rome) could take several weeks, depending on factors like wind conditions, sea currents, and the type of vessel used.

Toisella vuosisadalla eKr. matkustaminen Juudeasta (joka sijaitsi itäisen Välimeren alueella) Roomaan (joka sijaitsi Keski-Italiassa) olisi ollut vaivalloinen ja aikaa vievä hanke, varsinkin kun otetaan huomioon antiikin kulkuneuvojen rajoitukset. Juudean ja Rooman välinen etäisyys on kuljetusta reitistä riippuen noin 1 500–2 000 kilometriä (930–1 240 mailia). Merimatka oli antiikin aikana usein nopeampi ja tehokkaampi kuin maamatka, mutta merikulku oli riippuvainen vallitsevista tuulista. Matka laivalla Juudean satamasta Italian satamaan (kuten Ostiaan, Rooman satamaan) saattoi kestää useita viikkoja riippuen esimerkiksi tuuliolosuhteista, merivirroista ja käytetyn aluksen tyypistä.

Overland travel from Judea to Rome would have been slower and more arduous. Travelers would have to navigate through various terrains, including mountains, valleys, and rivers, and contend with obstacles such as bandits and hostile territories. It’s estimated that travel by foot or by horse-drawn carriage could take several months. Travel time would have also been influenced by factors such as the condition of roads, availability of accommodations and rest stops, and the need to rest and resupply along the way.

Maamatka Juudeasta Roomaan olisi ollut hitaampaa ja vaivalloisempaa. Matkustajien olisi täytynyt kulkea erilaisten maastojen halki, kuten vuorten, laaksojen ja jokien, sekä selviytyä esteistä, kuten rosvoista ja vihamielisistä alueista. On arvioitu, että matka jalan tai hevosvetoisilla vaunuilla olisi voinut kestää useita kuukausia. Matka-aikaan olisivat vaikuttaneet myös sellaiset tekijät kuin teiden kunto, majoituspaikkojen ja levähdyspaikkojen saatavuus sekä tarve levätä ja täydentää varastoja matkan varrella.

When the Maccabean Jews sought a league with Rome, they would have needed to send ambassadors to Rome. Once those ambassadors were received by the Roman authorities, there would be a period of negotiation. In historical theory, for no precise record is available, once a treaty was formalized, it would need to be taken back to Judea for confirmation, and then probably it would need to be returned to Rome to confirm the acceptance of the Jews. It is almost impossible to believe that the process of forming an alliance in that period of time would have been accomplished in one year, so the understanding that the “league” represents a process from 161 BC to 158 BC fits other lines of prophecy that identify the history that leads to the Sunday law of verse sixteen.

Kun makkabilaiset juutalaiset tavoittelivat liittoa Rooman kanssa, heidän olisi täytynyt lähettää lähettiläitä Roomaan. Kun Rooman viranomaiset olivat ottaneet nämä lähettiläät vastaan, olisi seurannut neuvottelujakso. Historiallisen teorian mukaan, sillä täsmällistä asiakirjallista todistetta ei ole saatavilla, sopimus olisi, kun se oli virallistettu, täytynyt viedä takaisin Juudeaan vahvistettavaksi, ja sen jälkeen se olisi todennäköisesti pitänyt palauttaa Roomaan juutalaisten hyväksynnän vahvistamiseksi. On miltei mahdotonta uskoa, että liiton muodostamisprosessi tuona ajanjaksona olisi voitu saattaa päätökseen yhdessä vuodessa, joten käsitys, että ”liitto” edustaa ajanjaksoa vuodesta 161 eKr. vuoteen 158 eKr., sopii yhteen muiden niiden profetian linjojen kanssa, jotka osoittavat siihen historiaan, joka johtaa jakeen kuusitoista sunnuntailakiin.

A “league” that all historians agree was initiated by the Maccabean Jews, began in Judea in 161 BC. The purpose was that the Jews wanted support against the Syrians who they had been struggling with since their revolt began in 167 BC. The revolt was sparked by the efforts of Mattathias, a Jewish priest, and his five sons, particularly Judas Maccabee, to resist the Hellenization policies imposed by the Seleucid ruler Antiochus IV Epiphanes. These policies included attempts to suppress Jewish religious practices and force the adoption of Greek customs and beliefs.

Eräs ”liitto”, jonka kaikki historioitsijat katsovat makkabilaisten juutalaisten käynnistäneen, alkoi Juudeassa vuonna 161 eKr. Tämän tarkoituksena oli, että juutalaiset halusivat tukea syyrialaisia vastaan, joiden kanssa he olivat kamppailleet siitä lähtien, kun heidän kapinansa alkoi vuonna 167 eKr. Kapina sai alkunsa juutalaisen papin Mattatiaan ja hänen viiden poikansa, erityisesti Juudas Makkabin, pyrkimyksistä vastustaa hellenisaatiopolitiikkaa, jota seleukidihallitsija Antiokhos IV Epifanes pani toimeen. Tähän politiikkaan sisältyi pyrkimyksiä tukahduttaa juutalaiset uskonnolliset käytännöt ja pakottaa omaksumaan kreikkalaiset tavat ja uskomukset.

The catalyst for the revolt was an incident in the village of Modein, where Mattathias refused to comply with a decree to offer a sacrifice to a Greek deity. “Modein” is derived from the Hebrew word “modi’a,” which means “to declare” or “to protest.” In his protest, Mattathias killed a Jewish apostate who was about to perform the sacrifice, and he and his sons fled to the hills, initiating a guerrilla warfare campaign against the Seleucid forces. The Maccabean Revolt lasted for several years, during which the Maccabees engaged in numerous battles against the Seleucids and their allies. Despite being vastly outnumbered and out-equipped, the Maccabees achieved several significant victories.

Kapinan sysäyksenä oli välikohtaus Modeinin kylässä, jossa Mattatias kieltäytyi noudattamasta määräystä uhrata kreikkalaiselle jumaluudelle. ”Modein” johtuu heprean sanasta ”modi’a”, joka merkitsee ”julistaa” tai ”vastustaa”. Protestissaan Mattatias surmasi juutalaisen luopion, joka oli aikeissa toimittaa uhrin, ja hän poikineen pakeni vuorille, mikä käynnisti sissisodan Seleukidien joukkoja vastaan. Makkabilaiskapina kesti useita vuosia, joiden aikana makkabilaiset kävivät lukuisia taisteluita Seleukideja ja heidän liittolaisiaan vastaan. Vaikka he olivat ylivoimaisesti alakynnessä sekä lukumäärältään että varustukseltaan, makkabilaiset saavuttivat useita merkittäviä voittoja.

The Seleucid Empire was seeking to impose the religion of Greece upon the Jews, and the Greeks represent the globalists of the last days. Their religion is expressed in the woke-ism that is currently being forced upon the United States and the world, by the globalist forces of the banking system, the mainstream media, the educational centers, and the tearing down of national distinctions through the forced immigration of illegal aliens. When Antiochus Epiphanes was forcing the Greek religion upon the Jews, there were Jews who were cooperating with his efforts. The Maccabees represent one class of apostate Jews, who were resisting the religion of Greece, but there was also another class of apostate Jews who were supporting the work of enforcing the Greek religion.

Seleukidien valtakunta pyrki pakottamaan juutalaisille Kreikan uskonnon, ja kreikkalaiset edustavat viimeisten päivien globalisteja. Heidän uskontonsa ilmenee siinä woke-ismissa, jota parhaillaan pakotetaan Yhdysvaltoihin ja koko maailmaan pankkijärjestelmän, valtamedian, koulutuskeskusten sekä kansallisten erottelujen purkamisen kautta laittomien siirtolaisten pakotetun maahanmuuton avulla. Kun Antiokhos Epifanes pakotti juutalaisille Kreikan uskontoa, oli juutalaisia, jotka tekivät yhteistyötä hänen pyrkimystensä kanssa. Makkabilaiset edustavat yhtä luopiojuutalaisten ryhmää, joka vastusti Kreikan uskontoa, mutta oli myös toinen luopiojuutalaisten ryhmä, joka tuki Kreikan uskonnon pakkotäytäntöönpanon työtä.

Verse sixteen is the soon coming Sunday law, and the threefold union of the dragon, the beast and false prophet. That history is preceded by verses thirteen through fifteen, where the three battles of verse forty occur from verse ten (1989), verses eleven and twelve (the Ukrainian war), and the Battle of Panium. The Battle of Panium represents a battle in which the two-horned earth beast prevails over the globalist’s religious and political philosophies.

Kuudestoista jae on pian tuleva sunnuntailaki sekä lohikäärmeen, pedon ja väärän profeetan kolminkertainen liitto. Tuota historiaa edeltävät jakeet kolmesta viiteentoista, joissa jakeen neljäkymmentä kolme taistelua esiintyvät jakeesta kymmenen (1989), jakeista yksitoista ja kaksitoista (Ukrainan sota) sekä Paniumin taistelusta. Paniumin taistelu edustaa taistelua, jossa kaksisarvinen maanpeto voittaa globalistin uskonnolliset ja poliittiset filosofiat.

In that battle the final president of the United States must deal with the aftermath of Putin’s victory and subsequent collapse represented in verses eleven and twelve. He will form an alliance with NATO, or the United Nations, in order to resolve the fallout from the collapse of Russia, and within the history of that alliance he will engage the United Nations in the Battle of Panium. The third battle of verse forty, will be as the first battle of verse forty. As the Soviet Union collapsed under the economic and military force of the United States, the globalists of the United Nations will be forced to repeat “perestroika” the key component of Gorbachev’s efforts to reform the Soviet Union, though they ultimately contributed to the unraveling of the Soviet system and the eventual dissolution of the Soviet Union.

Tuossa taistelussa Yhdysvaltojen viimeisen presidentin on käsiteltävä Putinin voiton ja sitä seuranneen romahtamisen jälkiseurauksia, joihin viitataan jakeissa yksitoista ja kaksitoista. Hän muodostaa liiton Naton tai Yhdistyneiden kansakuntien kanssa ratkaistakseen Venäjän romahtamisesta aiheutuneen jälkiselvittelyn, ja tuon liiton historian kuluessa hän käy Yhdistyneiden kansakuntien kanssa Paniumin taistelun. Jakeen neljäkymmentä kolmas taistelu on oleva niin kuin jakeen neljäkymmentä ensimmäinen taistelu. Samoin kuin Neuvostoliitto romahti Yhdysvaltojen taloudellisen ja sotilaallisen voiman alla, Yhdistyneiden kansakuntien globalistit pakotetaan toistamaan ”perestroika”, joka oli Gorbatšovin Neuvostoliiton uudistamispyrkimysten keskeinen osa, vaikkakin ne lopulta myötävaikuttivat neuvostojärjestelmän purkautumiseen ja Neuvostoliiton lopulliseen hajoamiseen.

The third battle is illustrated by the first battle, and through economics and military pressure Trump, as represented by Reagan, will force the United Nations into “perestroika,” which means restructuring or reformation. The restructuring will place the United States upon the head of the ten kings’ system that is the United Nations. In the battle the papacy will then introduce itself into history, claiming to be the defender of the system that Trump is then conquering.

Kolmas taistelu havainnollistuu ensimmäisen taistelun kautta, ja taloudellisen sekä sotilaallisen painostuksen avulla Trump, jota Reagan edustaa, pakottaa Yhdistyneet Kansakunnat ”perestroikaan”, mikä merkitsee uudelleenjärjestelyä tai reformia. Tämä uudelleenjärjestely asettaa Yhdysvallat sen kymmenen kuninkaan järjestelmän johtoon, joka on Yhdistyneet Kansakunnat. Tässä taistelussa paavius tuo sitten itsensä historian näyttämölle väittäen olevansa sen järjestelmän puolustaja, jota Trump tuolloin on valloittamassa.

In the same history Trump will face an internal Civil War that he will be forced to address, just as Abraham Lincoln was forced to address. The Civil War will be among two opposing apostate factions within the United States. One class represented by those who have accepted the religion and philosophy of woke-ism, who are the progressive globalists of both political parties. The other class (MAGA-ism) professes to be genuine Protestants, though they lost that mantle in 1844.

Samassa historiassa Trump joutuu kohtaamaan sisäisen sisällissodan, johon hänen on pakko puuttua, aivan kuten Abraham Lincolnin oli pakko puuttua. Sisällissota käydään Yhdysvaltojen sisällä kahden vastakkaisen luopioryhmittymän välillä. Toista luokkaa edustavat ne, jotka ovat omaksuneet woke-ismin uskonnon ja filosofian, molempien poliittisten puolueiden edistykselliset globalistit. Toinen luokka (MAGA-ismi) tunnustautuu aidoiksi protestanteiksi, vaikka se menetti tuon aseman vuonna 1844.

The President’s faction is represented by MAGA-ism, and is based upon the misguided claim of upholding true Protestantism and the Constitution. Woke-ism’s claim is the religion of Mother Earth, the New Age and the belief that the Constitution is applied by the existing circumstances of society’s norms, not by the archaic ideas of the founding fathers.

Presidentin ryhmittymää edustaa MAGA-ismi, ja se perustuu harhaanjohtavaan väitteeseen todellisen protestantismin ja perustuslain ylläpitämisestä. Woke-ismin väite on Äiti Maan uskonto, New Age sekä usko siihen, että perustuslakia sovelletaan yhteiskunnan normien kulloistenkin olosuhteiden mukaan eikä perustajaisien vanhentuneiden ajatusten mukaisesti.

Mattathias (Trump) will end the attempts of the globalist-progressive Democrats within the United States as represented by the revolt that began in Modein in 167 BC. Trump will then repeat the history of 164 BC, when the Maccabees rededicated the temple, as commemorated by the observance of Hanukkah. Then in the period represented from 161 BC to 158 BC, Trump will begin the final push for erecting the image of the papacy, which is an image that identifies an illicit relationship between the religious power and the political power. In 158 BC the league will be implemented as the soon coming Sunday law of verse sixteen is enforced.

Mattatias (Trump) lopettaa Yhdysvalloissa globalistis-edistyksellisten demokraattien yritykset, sellaisina kuin niitä edustaa kapina, joka alkoi Modeinissa vuonna 167 eKr. Sitten Trump toistaa vuoden 164 eKr. historian, jolloin makkabilaiset vihkivät temppelin uudelleen, kuten Hanukan vietto sitä muistoksi juhlistaa. Sen jälkeen ajanjaksolla, jota vuodet 161 eKr.–158 eKr. edustavat, Trump aloittaa lopullisen ponnistuksen paaviuden kuvan pystyttämiseksi; tämä kuva ilmaisee lainvastaisen suhteen uskonnollisen vallan ja poliittisen vallan välillä. Vuonna 158 eKr. liitto pannaan täytäntöön, kun jakeen kuusitoista pian tuleva sunnuntailaki saatetaan voimaan.

Daniel eleven first identifies how Rome politically takes control, and then Daniel repeats and enlarges the same history with a line identifying how Rome deals with God’s people in the very same history. From verse sixteen unto verse nineteen the three obstacles to pagan Rome taking control of the world are illustrated. In verse sixteen, Syria was conquered by pagan Rome in 65 BC, and then Judea was conquered by Pompey in 63 BC. Verse sixteen identifies when Rome was to stand in the glorious land, and in so doing is typifying the Sunday law of verse forty-one of the same chapter.

Daniel yksitoista osoittaa ensin, kuinka Rooma ottaa poliittisesti vallan, ja sitten Daniel toistaa ja laajentaa saman historian lausumalla, joka osoittaa, kuinka Rooma kohtelee Jumalan kansaa juuri samassa historiassa. Jakeista kuusitoista yhdeksäntoista asti havainnollistetaan ne kolme estettä, jotka pakanallisen Rooman oli voitettava saadakseen maailman hallintaansa. Jakeessa kuusitoista Syyria valloitettiin pakanallisen Rooman toimesta vuonna 65 eKr., ja sitten Pompeius valloitti Juudean vuonna 63 eKr. Jae kuusitoista osoittaa, milloin Rooman oli määrä seisoa ihanassa maassa, ja tehdessään niin se toimii saman luvun jakeen neljäkymmentäyksi sunnuntailain esikuvana.

It is important to note that the history of the conquering occurred in 63 BC [parallel to 1863], in the midst of a Civil War taking place within Jerusalem. Uriah Smith stated, “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea.”

On tärkeää huomata, että valloituksen historia tapahtui vuonna 63 eKr. [rinnakkainen vuodelle 1863], keskellä Jerusalemin sisällä käynnissä ollutta sisällissotaa. Uriah Smith totesi: ”Pompeiuksen palatessa sotaretkeltään Pontoksen kuningasta Mithridatesta vastaan kaksi kruununtavoittelijaa, Hyrkanos ja Aristobulos, kamppailivat Juudean kruunusta.”

The names “Hyrcanus” and “Aristobulus’ are both of Greek origin and have historical significance, particularly in the context of Jewish history during the Hellenistic period and the Hasmonean dynasty. “Hyrcanus” is derived from the Greek word “Hurkanos,” which likely originated from the word “hurkan,” meaning “wolf” in the Persian language. Hyrcanus was a name borne by several Hasmonean rulers. “Aristobulus” means “best counselor” or “best adviser.” Aristobulus was another name borne by several Hasmonean rulers. Both “Hyrcanus” and “Aristobulus” are names associated with significant figures in Jewish history during the Hasmonean period. They were rulers who played important roles in the governance and expansion of the Hasmonean Kingdom in Judea. The prophetic descendants and representatives of the Hasmonean kingdom in the time of Christ was the Pharisees.

Nimet ”Hyrcanus” ja ”Aristobulus” ovat molemmat kreikkalaista alkuperää, ja niillä on historiallista merkitystä erityisesti juutalaisen historian yhteydessä hellenistisellä kaudella ja hasmonelaisdynastian aikana. ”Hyrcanus” johtuu kreikan sanasta ”Hurkanos”, joka on todennäköisesti peräisin persian kielen sanasta ”hurkan”, joka merkitsee ”sutta”. Hyrcanus oli nimi, jota useat hasmonelaiset hallitsijat kantoivat. ”Aristobulus” merkitsee ”parasta neuvonantajaa” tai ”parasta neuvonpitäjää”. Aristobulus oli toinen nimi, jota useat hasmonelaiset hallitsijat kantoivat. Sekä ”Hyrcanus” että ”Aristobulus” ovat nimiä, jotka yhdistyvät merkittäviin henkilöihin juutalaisessa historiassa hasmonelaisella kaudella. He olivat hallitsijoita, joilla oli tärkeitä tehtäviä Hasmonelaisten valtakunnan hallinnossa ja laajentamisessa Juudeassa. Hasmonelaisten valtakunnan profeetalliset jälkeläiset ja edustajat Kristuksen aikana olivat fariseukset.

When Pompey conquered Jerusalem, two political parties both traced their origins back to the time of the revolt represented by Modein in 167 BC. Once Pompey was drawn into the rebellion, he determined to take Jerusalem and the political party of Aristobulus determined to resist him, but the party of Hyrcanus determined to open the gates to Pompey. Pompey then mounted his attack upon Jerusalem and three months later Jerusalem was forever under the jurisdiction of Rome.

Kun Pompeius valloitti Jerusalemin, kaksi poliittista puoluetta johti molemmat alkuperänsä takaisin siihen kapinan aikaan, jota Modein vuonna 167 eKr. edusti. Kun Pompeius oli vedetty mukaan kapinaan, hän päätti vallata Jerusalemin, ja Aristobuloksen poliittinen puolue päätti tehdä hänelle vastarintaa, mutta Hyrkanoksen puolue päätti avata portit Pompeiukselle. Tämän jälkeen Pompeius ryhtyi hyökkäykseen Jerusalemia vastaan, ja kolme kuukautta myöhemmin Jerusalem oli lopullisesti Rooman alaisuudessa.

By verse nineteen Egypt, the third and final obstacle, was taken by Rome. Then in verse twenty the birth of Christ is identified as Daniel begins to set forth how Rome would deal with God’s people in that history. In verses twenty-one and twenty-two Christ is crucified. In verse twenty-three, the league that began in 161 BC to 158 BC, is identified immediately after the verses that describe the cross where the apostate Jews proclaimed they “had no king, but Caesar.” The line of the apostate Jews, represented by the Maccabees, who had resisted the inroads of Greek religious philosophy, and in so doing formed an unholy relationship with Rome, follows the verse identifying the history of the cross, where the fruit of their unholy relationship was fully manifested.

Yhdeksännessätoista jakeessa Egypti, kolmas ja viimeinen este, joutui Rooman vallan alle. Sitten kahdennessakymmenennessä jakeessa Kristuksen syntymä osoitetaan, kun Daniel alkaa esittää, kuinka Rooma tulisi tuossa historiassa kohtelemaan Jumalan kansaa. Jakeissa kaksikymmentäyksi ja kaksikymmentäkaksi Kristus ristiinnaulitaan. Kahdennessakolmannessa jakeessa liitto, joka alkoi vuosina 161 eKr. ja 158 eKr., yksilöidään välittömästi niiden jakeiden jälkeen, jotka kuvaavat ristiä, jossa luopiot juutalaiset julistivat, ettei heillä ollut ”kuningasta muuta kuin keisari”. Luopiojuutalaisten linja, jota makkabealaiset edustivat ja joka oli vastustanut kreikkalaisen uskonnollisen filosofian tunkeutumista ja siten muodostanut epäpyhän suhteen Rooman kanssa, seuraa sitä jaetta, joka yksilöi ristin historian, jossa heidän epäpyhän suhteensa hedelmä tuli täysin ilmeiseksi.

The Shekinah never returned to the temple that was erected after the seventy years of captivity. The last prophetic testimony, proclaimed by Malachi, was given about the middle of the fifth century BC. There had been no visible presence of God, nor any prophetic testimony for hundreds of years before the Maccabees stood up against the globalist Greek influence. At the beginning of their revolt, they accomplished the very rebellion that both Ptolemy and King Uzziah had attempted, when both kings sought to fulfill the role of priest and make an offering in the temple.

Šekina ei koskaan palannut siihen temppeliin, joka pystytettiin seitsemänkymmenen vankeusvuoden jälkeen. Viimeinen profeetallinen todistus, jonka Malakia julisti, annettiin noin viidennen vuosisadan eKr. puolivälissä. Satoihin vuosiin ennen kuin makkabilaiset nousivat maailmanlaajuisen kreikkalaisen vaikutuksen vastustajiksi ei ollut ollut mitään Jumalan näkyvää läsnäoloa eikä mitään profeetallista todistusta. Kapinansa alussa he toteuttivat juuri sen kapinan, jota sekä Ptolemaios että kuningas Ussia olivat yrittäneet, kun kumpikin kuningas pyrki täyttämään papin tehtävän ja toimittamaan uhrin temppelissä.

Jonathan Apphus (also known as Jonathan Maccabeus), was one of the sons of Mattathias, who initiated the Maccabean Revolt, and he played a significant role in leading the Jewish rebellion against the Seleucid Empire. After the death of his brother Judas Maccabee in battle, Jonathan assumed leadership of the Maccabean forces. In addition to his military and political leadership, Jonathan also took on the role of high priest, serving as the spiritual leader of the Jewish people. Jonathan’s dual role as both leader and high priest marked a significant development in Jewish history, as it consolidated both political and religious authority within the Hasmonean dynasty. His leadership helped to strengthen Jewish autonomy and establish the Hasmonean rule in Judea.

Joonatan Apphus (tunnetaan myös nimellä Joonatan Makkabeus) oli yksi Mattatiaan pojista; Mattatias käynnisti makkabilaiskapinan, ja Joonatanilla oli merkittävä osa juutalaisten kapinan johtamisessa Seleukidien valtakuntaa vastaan. Hänen veljensä Juudas Makkabeuksen kaaduttua taistelussa Joonatan otti johtoonsa makkabilaisjoukot. Sotilaallisen ja poliittisen johtajuutensa lisäksi Joonatan omaksui myös ylipapin tehtävän ja palveli juutalaisen kansan hengellisenä johtajana. Joonatanin kaksoisrooli sekä johtajana että ylipappina merkitsi huomattavaa kehitysvaihetta juutalaisten historiassa, sillä se keskitti sekä poliittisen että uskonnollisen vallan hasmonelaisen dynastian käsiin. Hänen johtajuutensa auttoi vahvistamaan juutalaisten itsehallintoa ja vakiinnuttamaan hasmonelaisten hallitusvallan Juudeassa.

The very sin which Ptolemy attempted after the victory of Raphia was accomplished at the very beginning of the revolt of the Maccabees. It was the same sin that was resisted by the priests in the time of king Uzziah, but the Maccabees’ professed defense of God’s temple services was a misguided and rebellious manifestation of the combination of church and state, and as such, typifies the rebellion of apostate Protestantism that is now rallying in support of Trump against the inroads of Biden’s globalist woke-ism.

Juuri se synti, jota Ptolemaios yritti tehdä Raphian voiton jälkeen, toteutettiin Makkabealaisten kapinan aivan alkuvaiheessa. Se oli sama synti, jota papit vastustivat kuningas Ussian aikana, mutta Makkabealaisten julkilausuttu Jumalan temppelipalveluksen puolustaminen oli harhaanjohtava ja kapinallinen ilmentymä kirkon ja valtion yhdistelmästä, ja sellaisena se on luopuneen protestantismin kapinan esikuva, kun tämä nyt kokoontuu Trumpin tueksi Bidenin globalistisen woke-ismin tunkeutumista vastaan.

The Bible teaches that you will know them by their fruits, and the Pharisees during the time of Christ were the final remnants of the Hasmonean dynasty that began with Mattathias. Mattathias, and the rebellion he began, bore the fruits of Pharisee-ism, as does the apostate Protestants that are supporting the concept of “Make America Great Again”. America was great when the Constitution was understood to keep church and state separated from each other, but at the counterfeit miracle represented by the victory that is commemorated by the feast of Hanukkah, the movement for Sunday legislation will come out into the open.

Raamattu opettaa, että te tunnette heidät heidän hedelmistään, ja fariseukset Kristuksen aikana olivat Mattatiaasta alkaneen hasmonealaisen dynastian viimeiset jäänteet. Mattatias ja hänen aloittamansa kapina kantoivat farisealaisuuden hedelmiä, samoin kuin luopiot protestantit, jotka tukevat käsitettä ”Make America Great Again”. Amerikka oli suuri silloin, kun perustuslain ymmärrettiin pitävän kirkon ja valtion erillään toisistaan, mutta Hanukan juhlan muistamalla voitolla kuvatussa väärennetyssä ihmeessä sunnuntailainsäädäntöä ajava liike tulee astumaan avoimesti esiin.

We will continue this study in the next article.

Jatkamme tätä tutkistelua seuraavassa artikkelissa.

> “Heretofore those who presented the truths of the third angel’s message have often been regarded as mere alarmists. Their predictions that religious intolerance would gain control in the United States, that church and state would unite to persecute those who keep the commandments of God, have been pronounced groundless and absurd. It has been confidently declared that this land could never become other than what it has been—the defender of religious freedom. But as the question of enforcing Sunday observance is widely agitated, the event so long doubted and disbelieved is seen to be approaching, and the third message will produce an effect which it could not have had before.

> ”Tähän asti niitä, jotka ovat esittäneet kolmannen enkelin sanoman totuuksia, on usein pidetty pelkkinä hälytyksenlietsojina. Heidän ennustuksiaan siitä, että uskonnollinen suvaitsemattomuus saisi vallan Yhdysvalloissa, että kirkko ja valtio yhtyisivät vainoamaan niitä, jotka pitävät Jumalan käskyt, on julistettu perusteettomiksi ja mielettömiksi. On vakuuttuneesti väitetty, ettei tämä maa voisi koskaan tulla muuksi kuin mitä se on ollut — uskonnonvapauden puolustajaksi. Mutta kun kysymystä sunnuntain vieton pakollisesta toimeenpanosta laajalti kiihotetaan, nähdään niin kauan epäillyn ja epäuskoisena torjutun tapahtuman olevan lähestymässä, ja kolmas sanoma tuottaa vaikutuksen, jota sillä ei aikaisemmin olisi voinut olla.

> “In every generation God has sent His servants to rebuke sin, both in the world and in the church. But the people desire smooth things spoken to them, and the pure, unvarnished truth is not acceptable. Many reformers, in entering upon their work, determined to exercise great prudence in attacking the sins of the church and the nation. They hoped, by the example of a pure Christian life, to lead the people back to the doctrines of the Bible. But the Spirit of God came upon them as it came upon Elijah, moving him to rebuke the sins of a wicked king and an apostate people; they could not refrain from preaching the plain utterances of the Bible— doctrines which they had been reluctant to present. They were impelled to zealously declare the truth and the danger which threatened souls. The words which the Lord gave them they uttered, fearless of consequences, and the people were compelled to hear the warning.

> Jokaisena aikakautena Jumala on lähettänyt palvelijansa nuhtelemaan syntiä sekä maailmassa että seurakunnassa. Mutta ihmiset haluavat, että heille puhutaan miellyttäviä asioita, eikä puhdas, kaunistelematon totuus ole heille otollinen. Monet uskonpuhdistajat päättivät ryhtyessään työhönsä noudattaa suurta varovaisuutta hyökätessään kirkon ja kansakunnan syntejä vastaan. He toivoivat voivansa puhtaan kristillisen elämän esimerkillä johtaa kansan takaisin Raamatun oppien luo. Mutta Jumalan Henki tuli heidän ylleen niin kuin se tuli Elian ylle, liikuttaen häntä nuhtelemaan jumalattoman kuninkaan ja luopiokansan syntejä; he eivät voineet pidättyä julistamasta Raamatun selviä lausumia — oppeja, joita he olivat vastahakoisesti esittäneet. Heidät pakotettiin innokkaasti julistamaan totuutta ja sitä vaaraa, joka uhkasi sieluja. Ne sanat, jotka Herra heille antoi, he lausuivat seurauksia pelkäämättä, ja kansa pakotettiin kuulemaan varoitus.

> “Thus the message of the third angel will be proclaimed. As the time comes for it to be given with greatest power, the Lord will work through humble instruments, leading the minds of those who consecrate themselves to His service. The laborers will be qualified rather by the unction of His Spirit than by the training of literary institutions. Men of faith and prayer will be constrained to go forth with holy zeal, declaring the words which God gives them. The sins of Babylon will be laid open. The fearful results of enforcing the observances of the church by civil authority, the inroads of spiritualism, the stealthy but rapid progress of the papal power—all will be unmasked. By these solemn warnings the people will be stirred. Thousands upon thousands will listen who have never heard words like these. In amazement they hear the testimony that Babylon is the church, fallen because of her errors and sins, because of her rejection of the truth sent to her from heaven. As the people go to their former teachers with the eager inquiry, Are these things so? the ministers present fables, prophesy smooth things, to soothe their fears and quiet the awakened conscience. But since many refuse to be satisfied with the mere authority of men and demand a plain ‘Thus saith the Lord,’ the popular ministry, like the Pharisees of old, filled with anger as their authority is questioned, will denounce the message as of Satan and stir up the sin-loving multitudes to revile and persecute those who proclaim it.

> ”Näin julistetaan kolmannen enkelin sanoma. Kun tulee aika, jolloin se on annettava suurimmalla voimalla, Herra toimii nöyrien välikappaleiden kautta johdattaen niiden ajatuksia, jotka pyhittävät itsensä Hänen palvelukseensa. Työntekijät pätevöityvät pikemminkin Hänen Henkensä voitelun kuin kirjallisten oppilaitosten antaman koulutuksen kautta. Uskon ja rukouksen miehet pakotetaan lähtemään pyhässä innossa julistaen ne sanat, jotka Jumala heille antaa. Babylonin synnit paljastetaan. Kirkon säädösten pakkotäytäntöönpanon kauhistuttavat seuraukset maallisen vallan avulla, spiritismin tunkeutuminen, paavillisen vallan salakavala mutta nopea edistyminen – kaikki tämä riisutaan naamioistaan. Näiden juhlallisten varoitusten kautta kansa herätetään. Tuhannet tuhansien jälkeen kuuntelevat, jotka eivät koskaan ole kuulleet tällaisia sanoja. Hämmästyneinä he kuulevat todistuksen, että Babylon on kirkko, langennut erheittensä ja syntiensä tähden, koska se on hylännyt taivaasta sille lähetetyn totuuden. Kun kansa menee entisten opettajiensa luo palavasti kysyen: Ovatko nämä asiat niin? palvelijat esittävät taruja, ennustavat miellyttäviä asioita rauhoittaakseen heidän pelkonsa ja vaientaakseen heränneen omantunnon. Mutta koska monet kieltäytyvät tyytymästä pelkkään ihmisten arvovaltaan ja vaativat selvää lausetta: ’Näin sanoo Herra’, kansansuosion tavoittelijat, muinaisten fariseusten tavoin, täynnä vihaa siitä, että heidän arvovaltansa asetetaan kyseenalaiseksi, leimaavat sanoman Saatanasta lähteneeksi ja yllyttävät syntiä rakastavat joukot herjaamaan ja vainoamaan niitä, jotka sitä julistavat.”

> “As the controversy extends into new fields and the minds of the people are called to God’s downtrodden law, Satan is astir. The power attending the message will only madden those who oppose it. The clergy will put forth almost superhuman efforts to shut away the light lest it should shine upon their flocks. By every means at their command they will endeavor to suppress the discussion of these vital questions. The church appeals to the strong arm of civil power, and, in this work, papists and Protestants unite. As the movement for Sunday enforcement becomes more bold and decided, the law will be invoked against commandment keepers. They will be threatened with fines and imprisonment, and some will be offered positions of influence, and other rewards and advantages, as inducements to renounce their faith. But their steadfast answer is: ‘Show us from the word of God our error’—the same plea that was made by Luther under similar circumstances. Those who are arraigned before the courts make a strong vindication of the truth, and some who hear them are led to take their stand to keep all the commandments of God. Thus light will be brought before thousands who otherwise would know nothing of these truths.” The Great Controversy, 605, 606.

> ”Kun kiista leviää uusille aloille ja kansan mieli johdetaan Jumalan poljetun lain puoleen, Saatana käy liikkeelle. Sanomaan liittyvä voima vain villitsee ne, jotka sitä vastustavat. Papisto ponnistelee lähes yli-inhimillisin voimin sulkeakseen valon pois, ettei se loistaisi heidän laumalleen. Kaikin käytettävissään olevin keinoin he pyrkivät tukahduttamaan näiden elintärkeiden kysymysten käsittelyn. Kirkko turvautuu maallisen vallan voimakkaaseen käsivarteen, ja tässä työssä paavilaiset ja protestantit yhtyvät. Kun sunnuntain vieton pakkotäytäntöönpano käy yhä röyhkeämmäksi ja määrätietoisemmaksi, lakia käytetään käskynpitäjiä vastaan. Heitä uhataan sakoilla ja vankeudella, ja joillekuille tarjotaan vaikutusvaltaisia asemia sekä muita palkintoja ja etuja houkutuksiksi luopua uskostaan. Mutta heidän horjumaton vastauksensa on: ’Osoittakaa meille Jumalan sanasta meidän erehdyksemme’ — sama vetoomus, jonka Luther esitti samankaltaisissa olosuhteissa. Ne, jotka vedetään oikeuden eteen, puolustavat totuutta voimallisesti, ja jotkut heidän kuulijoistaan johdatetaan asettumaan sille kannalle, että he pitävät kaikki Jumalan käskyt. Näin valo tuodaan tuhansien eteen, jotka muutoin eivät tietäisi näistä totuuksista mitään.” Suuri taistelu, 605, 606.

Back to Articles