Article

# Panium - Number Nineteen

Panium – numero yhdeksäntoista

The Greats: Antiochus, Constantine, and the Last President

Suuret: Antiokhos, Konstantinus ja viimeinen presidentti

Author

Jeff Pippenger

Published

March 1, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

The key to rightly dividing verses ten through sixteen of Daniel eleven is found in the basic prophetic applications that were employed over thirty years ago, in 1996, when The Time of the End magazine was published. Thirty years later, the Lord has revealed that another prophetic message is to be formalized as was the Millerite message formalized in 1831. In the omega history of these thirty years the message to be formalized is represented as a correction of a previous message of Islam, as represented by Josiah Litch and also a corrected message of the closed door, as represented by Samuel Snow, which is the symbol of the parable of the ten virgins. A message of Islam, accompanied with a warning of the progressive closing doors of probation as Christ finishes His work of judgment will be proclaimed. The message is twofold, possessing and internal and external line, which in turn represent the first two steps of the three-step testing process that always occurs when a prophecy is unsealed, as was the revelation of Jesus Christ on December 31, 2023.

Avain Danielin kirjan yhdennentoista luvun jakeiden kymmenestä kuuteentoista oikeaan jakamiseen löytyy niistä perustavista profeetallisista sovelluksista, joita käytettiin yli kolmekymmentä vuotta sitten, vuonna 1996, jolloin Ajan loppu -lehti julkaistiin. Kolmekymmentä vuotta myöhemmin Herra on paljastanut, että toinen profeetallinen sanoma on määrä formalisoida samalla tavoin kuin milleriläinen sanoma formalisoitiin vuonna 1831. Näiden kolmenkymmenen vuoden omega-historiassa formalisoitava sanoma esitetään aiemman islamia koskevan sanoman oikaisuna, jota Josiah Litch edusti, sekä myös suljetun oven oikaistuna sanomana, jota Samuel Snow edusti ja joka on kymmenen neitsyen vertauksen symboli. Islamia koskeva sanoma, johon liittyy varoitus koetusajan ovien asteittaisesta sulkeutumisesta Kristuksen päättäessä tuomiotyönsä, tullaan julistamaan. Sanoma on kaksiosainen; sillä on sisäinen ja ulkoinen linja, jotka puolestaan edustavat kolmivaiheisen koetusprosessin kahta ensimmäistä askelta, joka tapahtuu aina, kun profetia avataan sineteistään, kuten tapahtui Jeesuksen Kristuksen ilmestyksen kohdalla 31. joulukuuta 2023.

The Time of the End magazine contains the basic overview of the future for America as represented in the last six verses of Daniel eleven which were unsealed at the time of the end in 1989. The magazine has been in the public record for thirty years and no one saw that a main theme of the magazine was the religious struggle between communism and the churches under the influence of Catholicism, especially in the Ukraine. That religious battle from the period of 1989, explains the context of the religious demise of Putin as represented by Ptolemy and Uzziah in the rebellion they both manifested at the temple in Jerusalem. The temple in Jerusalem was Uzziah’s temple, not Ptolemy’s temple. Both Putin and Zelenskyy desecrate the same temple in two different ways; one as an Egyptian and one as a Jew.

Aikakauden lopun aikakauslehti sisältää peruskatsauksen Amerikan tulevaisuuteen, sellaisena kuin se esitetään Danielin kirjan yhdennentoista luvun kuudessa viimeisessä jakeessa, jotka avattiin aikakauden lopun aikana vuonna 1989. Aikakauslehti on ollut julkisessa tiedossa kolmenkymmenen vuoden ajan, eikä kukaan nähnyt, että sen pääteemoihin kuului uskonnollinen taistelu kommunismin ja katolilaisuuden vaikutuksen alaisten kirkkojen välillä, erityisesti Ukrainassa. Tämä uskonnollinen taistelu vuodesta 1989 alkaen selittää Putinin uskonnollisen perikadon asiayhteyden, sellaisena kuin sitä edustavat Ptolemaios ja Ussia siinä kapinassa, jonka he molemmat ilmaisivat Jerusalemin temppelissä. Jerusalemin temppeli oli Ussian temppeli, ei Ptolemaioksen temppeli. Sekä Putin että Zelenskyi häpäisevät samaa temppeliä kahdella eri tavalla: toinen egyptiläisenä ja toinen juutalaisena.

The church that was struggling against the king of the south in 1989 was the Catholic church. And why not? Atheism of France delivered the deadly wound to the king of the north in 1798, so why wouldn’t the papacy retaliate against atheism’s long-drawn-out persecution of the Catholic church, especially in the Ukraine? More significant is that this clear testimony about the Ukraine came from a publication in 1996, that was citing the secular historians about the history of 1989. Now that the Lord is unsealing the hidden history of verse forty, He has pointed to the struggle between two orthodox churches to provide the prophetic and historical context of the battle of Raphia and its aftermath, and He had already included the necessary insights in The Time of the End magazine that was published thirty years ago.

Vuonna 1989 etelän kuningasta vastaan kamppaillut kirkko oli katolinen kirkko. Ja miksipä ei? Ranskan ateismi aiheutti pohjoisen kuninkaalle kuolinhaavan vuonna 1798, joten miksi paavius ei kostaisi ateismin pitkällistä katolisen kirkon vainoa, erityisesti Ukrainassa? Vielä merkittävämpää on se, että tämä selvä todistus Ukrainasta tuli vuonna 1996 julkaistusta teoksesta, joka lainasi maallisia historioitsijoita vuoden 1989 historiasta. Nyt kun Herra avaa jakeen neljänkymmenen kätkettyä historiaa, Hän on osoittanut kahden ortodoksisen kirkon väliseen kamppailuun tarjotakseen Raafian taistelun ja sen seurausten profeetallisen ja historiallisen asiayhteyden, ja Hän oli jo sisällyttänyt tarvittavat näkemykset The Time of the End -lehteen, joka julkaistiin kolmekymmentä vuotta sitten.

The demise of Napoleon aligns with the progressive demise of Lenin, Stalin and the system of the Soviet Union. When the prophetic southern kingdom moved its capital to Russia there were two major revolutions in 1917. The first is what is called the Russian revolution when the Czar was overthrown, and then in the same year the Bolshevik Revolution followed, which led to the civil war of 1917 unto 1922. In 1922 the Soviet Union was formed.

Napoleonin tuho vastaa Leninin, Stalinin ja Neuvostoliiton järjestelmän asteittaista tuhoa. Kun profeetallinen etelän valtakunta siirsi pääkaupunkinsa Venäjälle, vuonna 1917 tapahtui kaksi suurta vallankumousta. Ensimmäinen on se, mitä kutsutaan Venäjän vallankumoukseksi, jolloin tsaari syöstiin vallasta, ja sitten samana vuonna seurasi bolševikkivallankumous, joka johti vuosien 1917–1922 sisällissotaan. Vuonna 1922 Neuvostoliitto muodostettiin.

The beginning of Russia as the spiritual king of the south represented a two-step revolution that led to civil war, then the formation of a confederacy of countries. The collapse of the Soviet Union was also two steps, beginning with the tearing down of the Berlin wall on November 9, 1989, which then led to the dissolution of the Soviet Union on December 31, 1991. As the last ruler of Russia, the king of the south, Vladimir Putin was typified by the first Russian ruler—Vladimir Lenin.

Venäjän alku hengellisenä etelän kuninkaana merkitsi kaksivaiheista vallankumousta, joka johti sisällissotaan ja sen jälkeen maaliiton muodostumiseen. Myös Neuvostoliiton romahdus tapahtui kaksivaiheisesti: se alkoi Berliinin muurin murtamisella 9. marraskuuta 1989, mikä johti sitten Neuvostoliiton hajoamiseen 31. joulukuuta 1991. Venäjän viimeisenä hallitsijana, etelän kuninkaana, Vladimir Putin oli esikuvallisesti ennakoitu ensimmäisessä Venäjän hallitsijassa — Vladimir Leninissä.

Vladimir means “a great leader” and Putin means “the path.” Lenin means “a great river,” but Vladimir Lenin chose the name of Lenin to hide his real name, which was Vladimir Ilyich Ulyanov. Ilyich means “son of Elijah,” and Ulyanov means “youthful son of Elijah.”

Vladimir merkitsee ”suurta johtajaa” ja Putin merkitsee ”tietä”. Lenin merkitsee ”suurta jokea”, mutta Vladimir Lenin valitsi nimen Lenin salatakseen oikean nimensä, joka oli Vladimir Iljitš Uljanov. Iljitš merkitsee ”Elian poikaa”, ja Uljanov merkitsee ”nuorekasta Elian poikaa”.

The great Russian leader on the path, in the history represented by the battle of Raphia in 217 BC, was typified by the first leader of Russia, who as Vladimir Lenin was the great leader of the mighty river, but who hid his name. A name is a symbol of character, and for Vladimir to hide his two names represents a character that chose a great river of political thought, over a character represented by Elijah, which means “God is Jehovah.” The root of atheism is the denial of God, and atheism is a prime characteristic of the king of the south. The second and third given name of Lenin emphasize Elijah and his son, and the end of Russia as the king of the south is represented by Ptolemy IV, who was victorious at the battle of Raphia, but when Antiochus returned in 200 BC at the battle of Panium Ptolemy’s five-year-old son was then ruling. Lenin’s two original names identify Elijah and his son, and align with Ptolemy and his son. Elijah and the message to his children occurs in the latter days, just before “the great and dreadful day of the Lord;” which is where the battles of Raphia and Panium are also located.

Venäjän suuri johtaja sillä historian kulun polulla, jota vuonna 217 eKr. käyty Raphian taistelu edustaa, oli esikuvallisesti kuvattu Venäjän ensimmäisessä johtajassa, joka Vladimir Lenininä oli suuren virran suuri johtaja, mutta joka kätki nimensä. Nimi on luonteen vertauskuva, ja se, että Vladimir kätki kaksi nimeään, kuvaa luonnetta, joka valitsi poliittisen ajattelun suuren virran sellaisen luonteen sijasta, jota Elia edustaa ja jonka merkitys on ”Jumala on Jehova”. Ateismin juuri on Jumalan kieltäminen, ja ateismi on etelän kuninkaan ensisijainen tunnuspiirre. Leninin toinen ja kolmas etunimi korostavat Eliaa ja hänen poikaansa, ja Venäjän loppua etelän kuninkaana edustaa Ptolemaios IV, joka saavutti voiton Raphian taistelussa, mutta kun Antiokhos palasi vuonna 200 eKr. Paniumin taistelussa, hallitsi silloin Ptolemaioksen viisivuotias poika. Leninin kaksi alkuperäistä nimeä viittaavat Eliaan ja hänen poikaansa sekä vastaavat Ptolemaiosta ja hänen poikaansa. Elia ja sanoma hänen lapsilleen esiintyvät viimeisinä päivinä, juuri ennen ”Herran suurta ja peljättävää päivää”; siihen ajankohtaan sijoittuvat myös Raphian ja Paniumin taistelut.

> Behold, I will send you Elijah the prophet before the coming of the great and dreadful day of the Lord: And he shall turn the heart of the fathers to the children, and the heart of the children to their fathers, lest I come and smite the earth with a curse. Malachi 4:5, 6.

> Katso, minä lähetän teille profeetta Elian ennen kuin tulee Herran suuri ja peljättävä päivä. Ja hän on kääntävä isien sydämet lasten puoleen ja lasten sydämet heidän isiensä puoleen, etten minä tulisi ja löisi maata kirouksella. Malakia 4:5, 6.

The testimony of Uzziah and Ptolemy align in verse eleven of Daniel eleven, and Uzziah lived for eleven years after his rebellion and leprosy; whereas, Ptolemy ruled for a total of seventeen years, which is the same number of years between the battles of verse eleven and verse fifteen. The 250-year prophecy that began in 457 BC, ended in 207 BC in the middle of those two battles; ten years after Raphia and seven before Panium. Ptolemy IV’s reign began in 221 BC, and he died in 204 BC, so the seventeen years of Ptolemy are not the same line as the seventeen years from Raphia to Panium. Nor are they the same seventeen years that are represented by the conclusion of the 250-year prophecy beginning with Nero in 64 and ending in 313. From 313 to the first Sunday law in 321 is eight years, and nine years later in 330 Constantine divided the kingdom into east and west.

Ussian ja Ptolemaioksen todistus yhtyy Danielin yhdentoista luvun yhdennessätoista jakeessa, ja Ussia eli yksitoista vuotta kapinansa ja spitaalinsa jälkeen; kun taas Ptolemaios hallitsi yhteensä seitsemäntoista vuotta, mikä on sama vuosien lukumäärä kuin yhdennessätoista jakeessa ja viidennessätoista jakeessa kuvattujen taistelujen välillä. Se 250 vuoden profetia, joka alkoi vuonna 457 eKr., päättyi vuonna 207 eKr. noiden kahden taistelun välissä; kymmenen vuotta Raphian jälkeen ja seitsemän ennen Paniumia. Ptolemaios IV:n hallituskausi alkoi vuonna 221 eKr., ja hän kuoli vuonna 204 eKr., joten Ptolemaioksen seitsemäntoista vuotta eivät ole sama ajallinen linja kuin ne seitsemäntoista vuotta, jotka ulottuvat Raphiasta Paniumiin. Eivätkä ne myöskään ole samat seitsemäntoista vuotta, joita edustaa sen 250 vuoden profetian päätös, joka alkaa Nerosta vuonna 64 ja päättyy vuoteen 313. Vuodesta 313 ensimmäiseen sunnuntailakiin vuonna 321 on kahdeksan vuotta, ja yhdeksän vuotta myöhemmin, vuonna 330, Konstantinus jakoi valtakunnan itään ja länteen.

In the very near future Putin and Russia will defeat Ukraine and the footsteps of Ptolemy and Uzziah will begin to repeat in the history represented by verse twelve. The two biblical witnesses place the final crisis for Putin in a church and state crisis. Their rebellion was manifested at the temple in Jerusalem, thus identifying Uzziah’s temple and religion as the point of prophetic reference.

Hyvin lähitulevaisuudessa Putin ja Venäjä kukistavat Ukrainan, ja Ptolemaioksen ja Ussian jalanjäljet alkavat toistua jakeen kaksitoista kuvaamassa historiassa. Kaksi raamatullista todistajaa sijoittavat Putinin lopullisen kriisin kirkon ja valtion väliseen kriisiin. Heidän kapinansa ilmeni Jerusalemin temppelissä, mikä osoittaa Ussian temppelin ja uskonnon profeetallisen viittauksen kohteeksi.

Zelenskyy, which means “green,” is the puppet of the globalist bureaucrats of the European Union and the United Nations, whose globalist agenda is aptly represented by the green political movement that worships mother earth. It is fitting that Zelenskyy was an actor, for he is clearly a proxy of other powers, and his name meaning “green” identifies the political philosophy that guides his movements on the chess board of human history. Checkmate is right around the corner for Zelenskyy.

Zelenskyi, jonka nimi merkitsee ”vihreää”, on Euroopan unionin ja Yhdistyneiden kansakuntien globalististen byrokraattien nukke; heidän globalistista ohjelmaansa edustaa osuvasti vihreä poliittinen liike, joka palvoo Äiti Maata. On sopivaa, että Zelenskyi oli näyttelijä, sillä hän on selvästi muiden voimien sijaistoimija, ja hänen nimensä merkitys ”vihreä” yksilöi sen poliittisen filosofian, joka ohjaa hänen liikkeitään ihmiskunnan historian shakkilaudalla. Sakkimatti on aivan nurkan takana Zelenskyille.

In this final history the rebellion of Uzziah and Ptolemy will once again be acted out, but Ptolemy (Putin) died four years before the battle of Panium, and the last ruler of the king of the south is represented by a five-year-old child who is being handled by a series of corrupt and incompetent regents.

Tässä viimeisessä historiassa Ussian ja Ptolemaioksen kapina esitetään jälleen, mutta Ptolemaios (Putin) kuoli neljä vuotta ennen Panionin taistelua, ja etelän kuninkaan viimeistä hallitsijaa edustaa viisivuotias lapsi, jota käsittelee joukko turmeltuneita ja kyvyttömiä sijaishallitsijoita.

Ptolemy V was only about 5–6 years old when he ascended the throne in 204 BC (after his father’s mysterious death), and the Ptolemaic kingdom was paralyzed by a series of incompetent or corrupt regencies during his reign. The initial regency was from 204–202 BC, after Ptolemy IV’s death was concealed and his mother Arsinoe III murdered. The court favorites Sosibius, a longtime minister under Ptolemy IV, and Agathocles the brother of Ptolemy IV’s mistress Agathoclea, declared themselves regents. They forged or presented a will making them guardians, placed the young king under the care of Agathoclea and her family, and purged potential rivals. Sosibius handled much of the early administration.

Ptolemaios V oli vain noin 5–6-vuotias noustessaan valtaistuimelle vuonna 204 eKr. (isänsä salaperäisen kuoleman jälkeen), ja Ptolemaiosten valtakunta halvaantui hänen hallituskautensa aikana epäpätevien tai turmeltuneiden sijaishallitusten sarjan vuoksi. Ensimmäinen sijaishallitus toimi vuosina 204–202 eKr., sen jälkeen kun Ptolemaios IV:n kuolema oli salattu ja hänen äitinsä Arsinoe III murhattu. Hovisuosikit Sosibios, Ptolemaios IV:n pitkäaikainen ministeri, ja Agathokles, Ptolemaios IV:n rakastajattaren Agathokleian veli, julistautuivat sijaishallitsijoiksi. He väärensivät tai esittivät testamentin, joka teki heistä holhoojia, asettivat nuoren kuninkaan Agathokleian ja tämän suvun huostaan ja puhdistivat mahdolliset kilpailijat. Sosibios hoiti suuren osan varhaisesta hallinnosta.

A shift occurred around 202 BC, when Agathocles became the dominant regent, but was widely hated for debauchery and mismanagement. A popular uprising in Alexandria led to his brutal lynching by a mob, with the boy-king nominally approving. Subsequent regents were Tlepolemus the governor of Pelusium, and then Aristomenes. By the time of the battle of Panium in 200 BC, the kingdom was under this rotating series of regents and court advisors.

Muutos tapahtui noin vuonna 202 eKr., kun Agathokleesta tuli hallitseva sijaishallitsija, mutta häntä vihattiin laajalti irstailun ja huonon hallinnon vuoksi. Aleksandriassa tapahtunut kansannousu johti siihen, että väkijoukko lynkkasi hänet raa’asti, poikakuningaan nimellisesti hyväksyessä teon. Seuraavat sijaishallitsijat olivat Pelusionin käskynhaltija Tlepolemos ja sitten Aristomenes. Panionin taistelun aikaan vuonna 200 eKr. valtakunta oli tämän vaihtuvan sijaishallitsijoiden ja hovineuvonantajien sarjan alaisuudessa.

At the battle of Panium the Ptolemaic forces were led in the field by the general Scopas of Aetolia, a mercenary commander appointed under the regency, not by Ptolemy V himself. The young king had no real control—the decisions, military strategy, and kingdom’s overall weakness stemmed from the regents’ paralysis, internal revolts (like the native Egyptian uprisings), and court intrigue. This instability allowed Antiochus III the Great to decisively defeat Scopas at Panium, seizing Coele-Syria, including Judea permanently from Ptolemaic control.

Paniumin taistelussa ptolemaiolaisten joukkoja johti kentällä Aitoliasta kotoisin ollut kenraali Skopas, sijaishallinnon alaisuudessa nimitetty palkkasoturipäällikkö, ei Ptolemaios V itse. Nuorella kuninkaalla ei ollut todellista määräysvaltaa — päätökset, sotilaallinen strategia ja valtakunnan yleinen heikkous johtuivat sijaishallitsijoiden lamaannuksesta, sisäisistä kapinoista (kuten egyptiläisten alkuperäisasukkaiden kansannousuista) ja hovijuonitteluista. Tämä epävakaus antoi Antiokhos III Suurelle mahdollisuuden lyödä Skopas ratkaisevasti Paniumissa ja vallata Koilesyyrian, Juudea siihen luettuna, pysyvästi pois ptolemaiolaisten hallinnasta.

Historians discuss the probability that Ptolemy IV’s death was by poisoning, which is also part of the historical speculation concerning Vladimir Lenin, Joseph Stalin, as well as the queen of the south, Cleopatra. Putin prevails in the Ukrainian War, but then his demise begins with his desire to implement the controlling relationship that the Soviet Union formerly had with the Ukrainian church, which when removed in 1989, was the symbol of the victory of the king of the north over the king of the south.

Historioitsijat pohtivat sen todennäköisyyttä, että Ptolemaios IV:n kuolema johtui myrkytyksestä; tämä kuuluu myös siihen historialliseen spekulaatioon, joka koskee Vladimir Leniniä, Josif Stalinia sekä etelän kuningatarta, Kleopatraa. Putin saavuttaa voiton Ukrainan sodassa, mutta sitten hänen perikatonsa alkaa hänen halustaan toteuttaa se hallitseva suhde, joka Neuvostoliitolla aiemmin oli Ukrainan kirkkoon ja jonka poistaminen vuonna 1989 oli vertauskuva pohjoisen kuninkaan voitosta etelän kuninkaasta.

The Ukraine is the cradle of Eastern Slavic Orthodoxy. The baptism of Vladimir the Great took place in 988 in Kyiv. Moscow later claimed the title “Third Rome” after Constantinople fell, positioning itself as the rightful heir and spiritual guardian of all Russian lands, including the Ukraine as its “canonical territory”.

Ukraina on itäslaavilaisen ortodoksisuuden kehto. Vladimir Suuren kaste tapahtui vuonna 988 Kiovassa. Myöhemmin Moskova omaksui itselleen arvonimen ”kolmas Rooma” Konstantinopolin kukistuttua ja asetti siten itsensä kaikkien venäläisten maiden oikeutetuksi perilliseksi ja hengelliseksi suojelijaksi, mukaan lukien Ukraina ”kanonisena alueenaan”.

The Moscow Patriarchate has always viewed Ukraine as spiritually inseparable from Russia with the motto of “One people, one faith,” which is a phrase Putin himself has repeatedly used. Ukraine, especially since 2014/2022, increasingly sees Moscow’s oversight as colonial and imperial domination rather than true spiritual motherhood. As of February 2026, there are two competing Orthodox structures. One is the Orthodox Church of Ukraine, which since 2019 has been independent from Ecumenical Patriarch Bartholomew of Constantinople. In Kyiv the Orthodox Church of Ukraine is considered as the truly national church.

Moskovan patriarkaatti on aina nähnyt Ukrainan hengellisesti erottamattomana Venäjästä tunnuslauseen ”Yksi kansa, yksi usko” mukaisesti; tätä ilmausta Putin itsekin on toistuvasti käyttänyt. Ukraina, etenkin vuodesta 2014/2022 lähtien, näkee yhä enemmän Moskovan valvonnan kolonialistisena ja imperialistisena herruutena eikä todellisena hengellisenä äitiytenä. Helmikuuhun 2026 mennessä on olemassa kaksi keskenään kilpailevaa ortodoksista rakennetta. Toinen niistä on Ukrainan ortodoksinen kirkko, joka on vuodesta 2019 lähtien ollut itsenäinen Konstantinopolin ekumeenisesta patriarkasta Bartolomeoksesta. Kiovassa Ukrainan ortodoksista kirkkoa pidetään aidosti kansallisena kirkkona.

Reader beware: the Orthodox Church of Ukraine is a different church than the Ukrainian Orthodox church. The Ukrainian Orthodox church is connected with Russia’s orthodox church, and for this reason Zelenskyy has been attacking it. The Vatican opposes the attacks of Zelenskyy that are already underway, but Putin’s rebellion of verse twelve follows his victory at Raphia, and is yet future.

Lukija varokoon: Ukrainan ortodoksinen kirkko on eri kirkko kuin Ukrainan ortodoksinen kirkko. Ukrainan ortodoksinen kirkko on yhteydessä Venäjän ortodoksiseen kirkkoon, ja tästä syystä Zelenskyi on hyökännyt sitä vastaan. Vatikaani vastustaa Zelenskyin jo käynnissä olevia hyökkäyksiä, mutta jakeen kaksitoista Putinin kapina seuraa hänen voittoaan Rafiassa ja on vielä tulevaisuudessa.

The Ukrainian Orthodox Church was historically linked to the Moscow body. In the aftermath of the invasion of 2022, the Ukrainian Orthodox Church declared full autonomy in May 2022, but Ukrainian state investigations (DESS) have repeatedly argued it remains canonically and legally affiliated with Moscow. Ukraine passed a law in August 2024 (signed by Zelenskyy) banning any religious body tied to the Russian Orthodox Church (the “aggressor state”). The Ukrainian Orthodox Church has been ordered to fully sever ties or face court-ordered dissolution of its Kyiv Metropolis. As of late 2025 and early 2026, there are ongoing raids, parish transfers to the Ukrainian Orthodox Church (over 1,300 since 2022), court cases, and UN experts warning of religious-freedom concerns regarding the Ukrainian Orthodox Church.

Ukrainan ortodoksinen kirkko oli historiallisesti yhteydessä Moskovan kirkkokuntaan. Vuoden 2022 hyökkäyksen jälkimainingeissa Ukrainan ortodoksinen kirkko julisti täyden autonomian toukokuussa 2022, mutta Ukrainan valtiolliset tutkimukset (DESS) ovat toistuvasti väittäneet sen pysyvän kanonisesti ja oikeudellisesti sidoksissa Moskovaan. Ukraina sääti elokuussa 2024 lain (jonka Zelenskyi allekirjoitti), joka kieltää minkä tahansa Venäjän ortodoksiseen kirkkoon sidoksissa olevan uskonnollisen yhteisön (”aggressorivaltio”). Ukrainan ortodoksinen kirkko on määrätty katkaisemaan siteensä täydellisesti tai kohtaamaan tuomioistuimen määräämän Kiovan metropolin lakkauttamisen. Vuoden 2025 lopun ja vuoden 2026 alun tilanteessa on meneillään jatkuvia ratsioita, seurakuntien siirtoja Ukrainan ortodoksiseen kirkkoon (yli 1 300 vuodesta 2022 lähtien), oikeustapauksia sekä YK:n asiantuntijoiden varoituksia Ukrainan ortodoksiseen kirkkoon liittyvistä uskonnonvapaushuolista.

The Vatican has publicly opposed any forced dissolution of the Ukrainian Orthodox Church. Russia and Putin frame this as outright persecution of canonical Orthodoxy and have made protection of the “Russian Orthodox churches” an explicit demand in any peace negotiations. Russian propaganda consistently ties the Ukrainian Orthodox Church and the Ukrainian state attacks upon it as “Nazism” and as part of their “denazification” justification.

Vatikaani on julkisesti vastustanut Ukrainan ortodoksisen kirkon minkäänlaista pakotettua lakkauttamista. Venäjä ja Putin esittävät tämän suoranaisena kanonisen ortodoksisuuden vainona ja ovat tehneet ”venäläisten ortodoksisten kirkkojen” suojelusta nimenomaisen vaatimuksen kaikissa rauhanneuvotteluissa. Venäläinen propaganda liittää johdonmukaisesti Ukrainan ortodoksisen kirkon ja Ukrainan valtion siihen kohdistamat hyökkäykset ”natsismiin” sekä osaksi heidän ”denatsifikaatio”-perusteluaan.

Putin will presumptuously “enter the temple” and claim full spiritual dominion over Ukrainian Orthodoxy in attempt to re-subordinate the entire Ukrainian church structure under Moscow, demanding recognition as the rightful spiritual head of the Russian orthodox world.

Putin tulee röyhkeästi ”astumaan temppeliin” ja vaatimaan itselleen täyttä hengellistä herruutta Ukrainan ortodoksisuudesta pyrkiessään alistamaan koko Ukrainan kirkkorakenteen uudelleen Moskovan alaisuuteen sekä vaatien tunnustusta Venäjän ortodoksisen maailman oikeutettuna hengellisenä päänä.

This is the exact parallel to Ptolemy entering the Most Holy Place, while Uzziah is Zelenskyy seeking to burn incense. Ptolemy’s rebellion was in the Most Holy Place and Uzziah’s was in the holy place. A southern king, flushed with the victory of the “borderline,” ending the proxy-power of Nazism, and then overstepping into the place that belongs only to the realm of religion. Then will come a sudden providential humbling, and Putin will disappear from the scene (as Ptolemy IV died in 204 BC). After the power vacuum of a ‘weak-successors phase,’ the northern king returns with greater force and prevails at the modern battle of Panium in verse 15.

Tämä on täsmällinen rinnastus siihen, että Ptolemaios astui kaikkeinpyhimpään, samalla kun Ussia on Zelenskyi, joka pyrkii polttamaan suitsuketta. Ptolemaioksen kapina tapahtui kaikkeinpyhimmässä ja Ussian pyhässä paikassa. Etelän kuningas, ”rajalinjan” voitosta huumaantuneena, natsismin sijaistoimivallan päättäen ja sitten tunkeutuen siihen paikkaan, joka kuuluu yksin uskonnon valtapiiriin. Silloin tulee äkillinen kaitselmuksellinen nöyryytys, ja Putin katoaa näyttämöltä (niin kuin Ptolemaios IV kuoli vuonna 204 eKr.). Heikkojen seuraajien vaiheen aiheuttaman valtatyhjiön jälkeen pohjoisen kuningas palaa suuremmalla voimalla ja voittaa jakeen 15 nykyajan Paniumin taistelussa.

## Seventeen

Seitsemäntoista

Seventeen years occurs three times in the history where the battles of Raphia and Panium merge together, line upon line. The seventeen years from the edict of Milan where the eastern and western thrones of the empire were brought together through marriage, until the kingdom was divided and divorced in 330. The seventeen years beginning and ending are waymarks of two other related prophetic periods. Beginning with Nero in the year 64 a period of persecution is marked that ended in the history of Constantine the Great. The transition from Nero’s period of persecution unto the compromise represented by Constantine identifies the transition from the church of Smyrna unto the church of Pergamos. 313 and the edict of Milan identify the end of the church of Smyrna, and the end of the seventeen-year period is the year 330, which was the fulfillment of the three-hundred-and-sixty-year prophecy of Daniel 11:24.

Seitsemäntoista vuotta esiintyy historiassa kolme kertaa siinä kohdassa, jossa Raphian ja Paniumin taistelut sulautuvat yhteen, rivi rivin päälle. Ne seitsemäntoista vuotta, jotka ulottuvat Milanon ediktistä, jolloin valtakunnan itäinen ja läntinen valtaistuin liitettiin yhteen avioliiton kautta, siihen saakka, kun valtakunta vuonna 330 jaettiin ja erotettiin. Ne seitsemäntoista vuotta, niiden alku ja loppu, ovat kahden muun toisiinsa liittyvän profeetallisen ajanjakson tienviittoja. Neron vuodesta 64 alkaen merkitään vainon ajanjakso, joka päättyi Konstantinus Suuren historian vaiheessa. Siirtymä Neron vainon ajanjaksosta Konstantinuksen edustamaan kompromissiin yksilöi siirtymän Smyrnan seurakunnasta Pergamon seurakuntaan. Vuosi 313 ja Milanon edikti osoittavat Smyrnan seurakunnan loppua, ja seitsemäntoistavuotisen ajanjakson päätepiste on vuosi 330, joka oli Daniel 11:24:n kolmensadankuudenkymmenen vuoden profetian täyttymys.

> He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:24.

> Hän tunkeutuu rauhallisesti maakunnan lihavimpiinkin paikkoihin ja tekee sellaista, mitä eivät hänen isänsä eivätkä hänen isiensä isät ole tehneet; hän jakaa heidän keskuuteensa saalista, ryöstöä ja rikkautta; niin, hän hautoo hankkeitaan linnoituksia vastaan, mutta vain ajaksi. Daniel 11:24.

The seventeen years from 313 and the edict of Milan, begins with a fulfillment of prophecy and ends at the fulfillment of another prophecy. The first prophetic fulfillment which marks the beginning, identifies the transition from the church of Smyrna unto the church of Pergamos, and the prophecy that marks the end of those seventeen years, identifies the division of Rome into eastern and western Rome. The seventeen years is identified by prophetic history, not by any specific seventeen-year proclamation. The alpha of the division of the second church from the third church aligned with the division of the empire into east and west at the fulfillment of the time prophecy of 360 years. Those two prophecies establish a period of seventeen years, and they need to be established as a legitimate prophetic period based upon the witness of two or three; if seventeen is a valid prophetic symbol.

Ne seitsemäntoista vuotta vuodesta 313 ja Milanon ediktistä alkavat yhden profetian täyttymyksestä ja päättyvät toisen profetian täyttymykseen. Ensimmäinen profeetallinen täyttymys, joka merkitsee alkua, osoittaa siirtymän Smyrnan seurakunnasta Pergamon seurakuntaan, ja se profetia, joka merkitsee näiden seitsemäntoista vuoden loppua, osoittaa Rooman jakautumisen itäiseen ja läntiseen Roomaan. Nämä seitsemäntoista vuotta määrittyvät profeetallisen historian perusteella, eivät minkään erityisen seitsemääntoista vuotta koskevan julistuksen perusteella. Toisen seurakunnan erottumisen kolmannesta seurakunnasta alkuvaihe asettui samalle linjalle valtakunnan jakautumisen kanssa itään ja länteen 360 vuoden aikaprofetian täyttymyksessä. Nämä kaksi profetiaa vahvistavat seitsemäntoista vuoden ajanjakson, ja ne on vahvistettava lailliseksi profeetalliseksi ajanjaksoksi kahden tai kolmen todistajan perusteella, jos seitsemäntoista on pätevä profeetallinen vertauskuva.

Those witnesses exist in another 250-year period which began in 457 BC. On that date the 2,300-year prophecy of Daniel 8:14 began. 457 BC is a prophetic starting point, and an established prophetic waymark. Extending 250 years into the future brings you to 207 BC, which is the history between the battles of Raphia and Panium. The battle of Raphia and Panium cannot be separated, for they are both engaged in by Antiochus the Great. From the battle of Raphia in 217 BC unto the battle of Panium in 200 BC is seventeen years. The 2,300-year prophecy identifies a change of dispensation at the beginning, when the third decree restored Judah’s national sovereignty and then at the ending there was a change of dispensation when Christ moved from the holy place to the Most Holy Place. 207 BC represents the change of dispensation of Egyptian rule over Judea, unto the Seleucid dispensation of rule over the glorious land. The dispensation of Seleucid control over the glorious land produced the revolt of the Maccabees in 167 BC.

Nuo todistajat ovat olemassa toisessa 250 vuoden ajanjaksossa, joka alkoi vuonna 457 eKr. Tuona ajankohtana alkoi Danielin 8:14:n 2 300 vuoden profetia. Vuosi 457 eKr. on profeetallinen lähtökohta ja vakiintunut profeetallinen merkkipaalu. Kun tästä ulotetaan 250 vuotta tulevaisuuteen, päädytään vuoteen 207 eKr., joka sijoittuu Raphian ja Paniumin taistelujen väliseen historiaan. Raphian ja Paniumin taisteluja ei voida erottaa toisistaan, sillä molemmat liittyvät Antiokhos Suuren käymiin sotiin. Raphian taistelusta vuonna 217 eKr. Paniumin taisteluun vuonna 200 eKr. on seitsemäntoista vuotta. 2 300 vuoden profetia osoittaa aikakauden vaihtumisen alussa, jolloin kolmas säädös palautti Juudan kansallisen suvereniteetin, ja sitten lopussa tapahtui aikakauden vaihtuminen, kun Kristus siirtyi pyhästä kaikkeinpyhimpään. Vuosi 207 eKr. edustaa Juudeaan kohdistuneen egyptiläisen hallinnan aikakauden vaihtumista seleukidien hallintokauteen ihanan maan yli. Seleukidien hallinnan aikakausi ihanan maan yli synnytti makkabilaisten kapinan vuonna 167 eKr.

The Nero period of 250 years ends with the history of Constantine the GREAT and the 250 years that conclude between the two battles is the history of Antiochus the GREAT. At the battle of Raphia, Ptolemy IV defeated Antiochus the Great and Ptolemy reigned for seventeen years. Both 250-year periods contain a distinct seventeen-year period. Both end in the history of a ruler who is known as the GREAT. Both 250-year periods begin at an established prophetic waymark and they both end at an established prophetic waymark.

Neron 250 vuoden ajanjakso päättyy Konstantinus SUUREN historiaan, ja ne 250 vuotta, jotka päättyvät näiden kahden taistelun välillä, ovat Antiokhos SUUREN historiaa. Raphian taistelussa Ptolemaios IV voitti Antiokhos Suuren, ja Ptolemaios hallitsi seitsemäntoista vuotta. Kumpikin 250 vuoden ajanjakso sisältää erillisen seitsemäntoista vuoden jakson. Kumpikin päättyy sellaisen hallitsijan historiaan, joka tunnetaan nimellä SUURI. Kumpikin 250 vuoden ajanjakso alkaa vakiintuneesta profeetallisesta tienviitasta, ja kumpikin päättyy vakiintuneeseen profeetalliseen tienviittaan.

The United States began on July 4, 1776 and 250 years later brings you to July 4, 2026 when Donald Trump, who is known as the one seeking to make America “great,” is going to celebrate those 250 years. 2026, like unto the 250 years from 457 BC concludes in the middle of the history of the modern battles of Raphia and Panium, known as the Ukrainian and Third World War. The reign of a southern king, the period of the first Sunday law and the period from the battle of Raphia to Panium provide three periods of seventeen years that are all connected with the same prophetic history. Three 250-year periods all arrive together in the same prophetic histories. The three periods of 250 years establish three lines of prophetic truth with history associated with Donald Trump, represented as either Constantine the Great, or Antiochus the Great.

Yhdysvallat sai alkunsa 4. heinäkuuta 1776, ja 250 vuotta myöhemmin tullaan päivään 4. heinäkuuta 2026, jolloin Donald Trump, joka tunnetaan siitä, että hän pyrkii tekemään Amerikasta ”suuren”, tulee juhlistamaan noita 250 vuotta. Vuosi 2026, samoin kuin 250 vuotta vuodesta 457 eKr., päättyy keskellä modernien Rafian ja Paniumin taistelujen historiaa, jotka tunnetaan Ukrainan sotana ja kolmantena maailmansotana. Eteläisen kuninkaan hallituskausi, ensimmäisen sunnuntailain ajanjakso sekä Rafian taistelusta Paniumiin ulottuva ajanjakso muodostavat kolme seitsemäntoista vuoden pituista jaksoa, jotka kaikki liittyvät samaan profeetalliseen historiaan. Kolme 250 vuoden ajanjaksoa saapuvat kaikki yhdessä samoihin profeetallisiin historioihin. Nämä kolme 250 vuoden ajanjaksoa vahvistavat kolme profeetallisen totuuden linjaa, joiden historia liittyy Donald Trumpiin, jota kuvataan joko Konstantinus Suurena tai Antiokhos Suurena.

The three lines of 250 years provide three different, but complementary illustrations of the latter days. Nero’s line identifies the seventeen-year history of compromise that perfectly speaks to the prophetic characteristics of the formation of the image of the beast.

Kolme 250 vuoden pituista linjaa tarjoavat kolme erilaista mutta toisiaan täydentävää kuvausta viimeisistä päivistä. Neron linja osoittaa seitsemäntoista vuoden pituisen luopumuksen historian, joka täydellisesti ilmaisee pedon kuvan muodostumisen profeetalliset tuntomerkit.

> “The Lord has shown me clearly that the image of the beast will be formed before probation closes; for it is to be the great test for the people of God, by which their eternal destiny will be decided. Your position is such a jumble of inconsistencies that but few will be deceived.

> Herra on osoittanut minulle selvästi, että pedon kuva muodostetaan ennen kuin armonaika päättyy; sillä siitä on tuleva Jumalan kansalle suuri koetus, jonka perusteella heidän iankaikkinen kohtalonsa ratkaistaan. Teidän kantanne on sellainen epäjohdonmukaisuuksien sekamelska, että vain harvat tulevat petetyiksi.

> “In Revelation 13 this subject is plainly presented; [Revelation 13:11–17, quoted].

> Ilmestyskirjan 13. luvussa tämä aihe esitetään selvästi; [Ilmestyskirja 13:11–17, lainattu].

> “This is the test that the people of God must have before they are sealed. All who proved their loyalty to God by observing His law, and refusing to accept a spurious sabbath, will rank under the banner of the Lord God Jehovah, and will receive the seal of the living God. Those who yield the truth of heavenly origin and accept the Sunday sabbath, will receive the mark of the beast.” Manuscript Releases, volume 15, 15.

> ”Tämä on se koetus, joka Jumalan kansalla täytyy olla ennen kuin heidät sinetöidään. Kaikki, jotka osoittivat uskollisuutensa Jumalalle noudattamalla Hänen lakiaan ja kieltäytymällä hyväksymästä väärää sapattia, asettuvat Herran Jumalan Jehovan lipun alle ja saavat elävän Jumalan sinetin. Ne, jotka luopuvat taivaallista alkuperää olevasta totuudesta ja hyväksyvät sunnuntaisapatin, saavat pedon merkin.” Manuscript Releases, osa 15, 15.

The image of the beast is the combination of church and state, with the church in control of the relationship. The compromise of Constantine in attempting to bring paganism together with Christianity is the classic example of the compromise of the latter days.

Pedon kuva on kirkon ja valtion yhdistelmä, jossa kirkko hallitsee tätä suhdetta. Konstantinuksen myönnytysyritys, jossa hän pyrki yhdistämään pakanuuden kristinuskoon, on klassinen esimerkki viimeisten päivien luopumuksesta.

> “In the movements now in progress in the United States to secure for the institutions and usages of the church the support of the state, Protestants are following in the steps of papists. Nay, more, they are opening the door for the papacy to regain in Protestant America the supremacy which she has lost in the Old World. And that which gives greater significance to this movement is the fact that the principal object contemplated is the enforcement of Sunday observance—a custom which originated with Rome, and which she claims as the sign of her authority. It is the spirit of the papacy—the spirit of conformity to worldly customs, the veneration for human traditions above the commandments of God—that is permeating the Protestant churches and leading them on to do the same work of Sunday exaltation which the papacy has done before them.

> ”Niissä liikkeissä, jotka nyt ovat käynnissä Yhdysvalloissa hankkiakseen kirkon laitoksille ja tavoille valtion tuen, protestantit seuraavat paavilaisten jalanjälkiä. Vielä enemmänkin: he avaavat paavinvallalle oven saada takaisin protestanttisessa Amerikassa sen ylivallan, jonka se on menettänyt Vanhassa maailmassa. Ja se, mikä antaa tälle liikkeelle vielä suuremman merkityksen, on se tosiasia, että sen pääasiallisena tavoitteena on sunnuntain vieton pakottaminen—tavan, joka sai alkunsa Roomasta ja jonka se vaatii omaksi valtansa merkiksi. Protestanttisia kirkkoja läpäisee paavinvallan henki—maailmallisiin tapoihin mukautumisen henki, ihmisperinnäissääntöjen kunnioittaminen yli Jumalan käskyjen—ja se johtaa niitä tekemään saman sunnuntain korottamisen työn, jonka paavivalta on tehnyt ennen niitä.

> “If the reader would understand the agencies to be employed in the soon-coming contest, he has but to trace the record of the means which Rome employed for the same object in ages past. If he would know how papists and Protestants united will deal with those who reject their dogmas, let him see the spirit which Rome manifested toward the Sabbath and its defenders.

> Jos lukija tahtoo ymmärtää ne välikappaleet, joita käytetään pian puhkeavassa taistelussa, hänen tarvitsee vain seurata sitä kertomusta niistä keinoista, joita Rooma käytti saman päämäärän saavuttamiseksi menneinä aikakausina. Jos hän tahtoo tietää, kuinka paavilaiset ja protestantit yhdistyneinä kohtelevat niitä, jotka hylkäävät heidän oppinsa, katsokoon hän sitä henkeä, jota Rooma osoitti sapattia ja sen puolustajia kohtaan.

> “Royal edicts, general councils, and church ordinances sustained by secular power were the steps by which the pagan festival attained its position of honor in the Christian world. The first public measure enforcing Sunday observance was the law enacted by Constantine. (A.D. 321) This edict required townspeople to rest on ‘the venerable day of the sun,’ but permitted countrymen to continue their agricultural pursuits. Though virtually a heathen statute, it was enforced by the emperor after his nominal acceptance of Christianity.” The Great Controversy, 574.

> ”Kuninkaalliset säädökset, yleiset kirkolliskokoukset ja maallisen vallan tukemat kirkolliset määräykset olivat ne askeleet, joiden kautta pakanallinen juhlapäivä saavutti kunniasijansa kristillisessä maailmassa. Ensimmäinen julkinen toimenpide, jolla sunnuntain viettämistä pakotettiin noudattamaan, oli Konstantinuksen säätämä laki. (jKr. 321) Tämä edikti vaati kaupunkilaisia lepäämään ’auringon kunnioitettavana päivänä’, mutta salli maaseudun asukkaiden jatkaa maataloustöitään. Vaikka se tosiasiallisesti oli pakanallinen säädös, keisari pani sen täytäntöön nimellisen kristinuskoon kääntymisensä jälkeen.” Suuri taistelu, 574.

The progression of compromise that led to, and will again lead to the Sunday law is represented with the seventeen-year period from 313 to 330, with the first Sunday law of 321 as the midpoint of the history. At the beginning was a marriage of east and west, and at the end was the divorce of east and west. The first Sunday law is the middle waymark representing rebellion, just as the thirteenth letter of the Hebrew alphabet, when preceded by the first letter and followed by the twenty-second and last letter of the alphabet makes up the Hebrew word truth. Marriage at the beginning and divorce at the end identifies the alpha letter in agreement with the omega letter. The period of 250-years that began with Nero has the signature of Christ, and it speaks to a subject of present truth in the latter days.

Kompromissin eteneminen, joka johti sunnuntailakiin ja joka tulee jälleen johtamaan siihen, esitetään seitsemäntoista vuoden ajanjaksolla vuosien 313 ja 330 välillä, jolloin vuoden 321 ensimmäinen sunnuntailaki on tämän historian keskikohta. Alussa oli idän ja lännen avioliitto, ja lopussa oli idän ja lännen avioero. Ensimmäinen sunnuntailaki on keskimmäinen tienviitta, joka edustaa kapinaa, aivan kuten heprealaisen aakkoston kolmastoista kirjain, kun sitä edeltää ensimmäinen kirjain ja sitä seuraa aakkoston kahdeskymmenestoinen ja viimeinen kirjain, muodostaa heprealaisen sanan totuus. Avioliitto alussa ja avioero lopussa osoittaa alfakirjaimen olevan sopusoinnussa omegakirjaimen kanssa. Neron myötä alkanut 250 vuoden ajanjakso kantaa Kristuksen tunnusmerkkiä, ja se puhuu lopun aikojen nykyiselle totuudelle kuuluvasta aiheesta.

The 250-year period that begins with 457 BC is emphasizing the statecraft represented by Antiochus the Great as he stands within the seventeen-year period from Raphia to Panium. We understand it as statecraft, for in 457 BC a prophecy of 2,300 years also began. The 2,300 years is the internal line of prophecy that speaks to God’s work of redemption, which aligns with a symbol of churchcraft. Unlike the 250-year period that began with Nero, the period that begins in 457 BC is addressing the political role of the last American president who is seeking to make America and then the world great, as he promotes the erroneous Catholic concept of a golden age of a thousand years of peace.

Vuonna 457 eKr. alkava 250 vuoden ajanjakso korostaa sitä valtiollista toimintaa, jota Antiokhos Suuri edustaa seisoessaan siinä seitsemäntoista vuoden ajanjaksossa, joka ulottuu Rafiasta Paniumiin. Ymmärrämme sen valtiolliseksi toiminnaksi, sillä vuonna 457 eKr. alkoi myös 2 300 vuoden profetia. Nuo 2 300 vuotta ovat profetian sisäinen linja, joka puhuu Jumalan lunastustyöstä ja joka vastaa kirkollista toimintaa kuvaavaa symbolia. Toisin kuin Neron aikana alkanut 250 vuoden ajanjakso, vuonna 457 eKr. alkava ajanjakso käsittelee viimeisen amerikkalaisen presidentin poliittista roolia hänen pyrkiessään tekemään Amerikasta ja sitten maailmasta suuren samalla, kun hän edistää virheellistä katolista käsitystä kultaisesta aikakaudesta, tuhatvuotisesta rauhan ajasta.

The 250 years of the United States, who is the earth beast of Revelation thirteen identifies the conclusion of the sixth kingdom of Bible prophecy, that ends where it began, in the midst of war. The victors of history, define the record of history that is preserved. The globalist dragon powered Democrats, view the current anarchy as a revolution, and the all-talk and no action Republicans view this current history as a civil war. The Democrats are representatives of the dragon of Bible prophecy, and the Republicans are represented as apostate Protestants, or in the terms of John in Revelation sixteen, they are the false prophet. The United States began in a war of revolution and it ends with a war of revolution. The Republican party began in a civil war and they end in a civil war. Republicans see the civil war that Democrats call a revolution.

Yhdysvaltojen 250 vuotta, niiden, jotka ovat Ilmestyskirjan kolmattatoista lukua koskevassa profetiassa maan peto, osoittavat Raamatun profetian kuudennen valtakunnan päätöksen, joka päättyy siellä, mistä se alkoi, sodan keskellä. Historian voittajat määrittelevät sen historian kertomuksen, joka säilytetään. Globalistisen, lohikäärmeen voiman varassa toimivat demokraatit pitävät nykyistä anarkiaa vallankumouksena, ja pelkkää puhetta ilman tekoja edustavat republikaanit pitävät tätä nykyistä historian vaihetta sisällissotana. Demokraatit ovat Raamatun profetian lohikäärmeen edustajia, ja republikaanit esitetään luopioina protestantteina, tai Johanneksen sanoin Ilmestyskirjan kuudennessatoista luvussa, he ovat väärä profeetta. Yhdysvallat alkoivat vallankumoussodassa, ja ne päättyvät vallankumoussotaan. Republikaaninen puolue alkoi sisällissodassa, ja se päättyy sisällissotaan. Republikaanit näkevät sisällissodan siinä, mitä demokraatit kutsuvat vallankumoukseksi.

Trump, as the last Republican president possesses the prophetic attributes of the first Republican president, who arrived in the external history of the Civil War. Lincoln’s external Civil War was also the internal history of Isaiah’s prophecy of chapter seven, verse eight that ended in 1863, the very year of the Emancipation Proclamation. The distinction between the two parties is a primary and foundational prophetic principle. It began with Cain and Abel, who in the time of Christ were represented by the Sadducees and the Pharisees, two classes of Cain who were to murder one Abel.

Trumpilla viimeisenä republikaanisena presidenttinä on ensimmäisen republikaanisen presidentin profeetalliset ominaisuudet; tämän, joka tuli esiin sisällissodan ulkoisessa historiassa. Lincolnin ulkoinen sisällissota oli samalla myös Jesajan profetian seitsemännen luvun kahdeksannen jakeen sisäinen historia, joka päättyi vuonna 1863, juuri samana vuonna kuin vapautusjulistus annettiin. Näiden kahden puolueen välinen ero on ensisijainen ja perustavanlaatuinen profeetallinen periaate. Se alkoi Kainista ja Aabelista, joita Kristuksen aikana edustivat saddukeukset ja fariseukset, kaksi Kainin luokkaa, joiden oli määrä murhata yksi Aabel.

The Pharisees and Sadducees represent those who agreed to crucify their Messiah, for different reasons, but agreement—just the same. The Pharisees professed to uphold the law, but didn’t, as with Republicans. The Pharisees professed to uphold the original divine law, but interpreted the law through their own bigoted logic. The original Law for the Pharisees is the Constitution for the Republicans, the very Constitution they claim to support, but don’t. The Sadducees rejected the power of God, and though a smaller sect than the Pharisees, the Sadducees controlled the religious and political landscape of Judea in the time of Christ. The Democrats are a smaller sect than the Republicans, so small they must cheat to stay in power, but stay in power they do, for their opponents who profess to uphold equal justice for all, do nothing to enforce the principles of the law they profess to uphold.

Fariseukset ja saddukeukset edustavat niitä, jotka suostuivat ristiinnaulitsemaan Messiaansa eri syistä, mutta suostumusta se oli silti. Fariseukset väittivät pitävänsä lain voimassa, mutta eivät pitäneet, kuten republikaanit. Fariseukset tunnustivat puolustavansa alkuperäistä jumalallista lakia, mutta tulkitsivat lakia oman ennakkoluuloisen logiikkansa kautta. Se, mitä alkuperäinen Laki oli fariseuksille, on perustuslaki republikaanien kohdalla, juuri se perustuslaki, jota he väittävät kannattavansa, mutta eivät kannata. Saddukeukset hylkäsivät Jumalan voiman, ja vaikka he olivat fariseuksia pienempi lahko, saddukeukset hallitsivat Juudean uskonnollista ja poliittista kenttää Kristuksen aikana. Demokraatit ovat republikaanien rinnalla pienempi lahko, niin pieni, että heidän on vilpillä pysyttävä vallassa, mutta vallassa he pysyvätkin, sillä heidän vastustajansa, jotka tunnustavat puolustavansa yhtäläistä oikeutta kaikille, eivät tee mitään pannakseen täytäntöön niiden lain periaatteita, joita he väittävät puolustavansa.

There is nothing new under the sun, and the two political parties in the United States are as much a part of the prophetic landscape as were the Pharisees and Sadducees. There are of course many other parallels along this prophetic line, but it is only when you see the prophetic relationship of the two unholy powers, who though adversaries, become united against holiness, that you then see Ptolemy and Uzziah in the proper light. Both southern kings attempted to sacrifice at the same temple, but Ptolemy, from Egypt represents a dragon power—the Democrats. Uzziah, as king of Judea is the leader of the glorious land, who is apostate Protestantism, or the false prophet—the Republicans.

Auringon alla ei ole mitään uutta, ja Yhdysvaltain kaksi poliittista puoluetta ovat yhtä lailla osa profeetallista maisemaa kuin fariseukset ja saddukeukset. Tällä profeetallisella linjalla on tietenkin monia muitakin rinnastuksia, mutta vasta silloin, kun näet näiden kahden epäpyhän vallan profeetallisen suhteen—jotka, vaikka ovat toistensa vastustajia, yhdistyvät pyhyyttä vastaan—näet Ptolemaioksen ja Ussian oikeassa valossa. Molemmat etelän kuninkaat yrittivät uhrata samassa temppelissä, mutta Egyptistä oleva Ptolemaios edustaa lohikäärmevaltaa—demokraatteja. Ussia taas Juudan kuninkaana on ihanan maan johtaja, joka on luopioprotestanttisuus eli väärä profeetta—republikaanit.

The relationship of the dragon and false prophet is classically represented at Mount Carmel. At the mount, Ahab represented the dragon and Jezebel’s prophets of Baal and Ashtaroth represented the false prophets who stood against Elijah. The beast that is Jezebel was still behind the scenes in Samaria. The dragon united with the false prophet was also represented by pagan Rome and the Jews unification at the cross, as will be the unification of the Democrats and the Republicans at the Sunday law. The elements of a united power are represented by the Democrats and Republicans within the Republican horn of the earth beast. Those two unholy political powers are represented by Cain, and the line of Abel also possesses a twofold division.

Lohikäärmeen ja väärän profeetan välinen suhde esitetään klassisella tavalla Karmelinvuorella. Vuorella Ahab edusti lohikäärmettä, ja Iisebelin Baalin ja Astarten profeetat edustivat niitä vääriä profeettoja, jotka asettuivat Eliaa vastaan. Peto, joka on Iisebel, oli yhä kulissien takana Samariassa. Lohikäärmeen yhdistyminen väärään profeettaan tuli myös kuvatuksi pakanallisen Rooman ja juutalaisten yhdistymisessä ristillä, samoin kuin demokraattien ja republikaanien yhdistyminen sunnuntailaissa. Yhdistyneen vallan osatekijät esitetään demokraateissa ja republikaaneissa maan pedon republikaanisen sarven sisällä. Näitä kahta epäpuhdasta poliittista valtaa edustaa Kain, ja myös Abelin linjalla on kaksijakoinen jako.

Abel’s line, which in relation to Cain’s external line is the internal line, and is represented by two classes of virgins. The progression of the Protestant horn of the earth beast that is the United States is represented by a series of religious purging’s beginning with the church of Sardis in 1798, when the United States became the sixth kingdom of Bible prophecy. Sardis was a church who had a name claiming that it lived, but it was dead. By 1798 the Protestant sects that had broken away from the papal church were already returning to Rome. Christians were first named Christians in Antioch.

Abelin linja, joka suhteessa Kainin ulkonaiseen linjaan on sisäinen linja ja jota edustavat kaksi neitsyiden luokkaa. Yhdysvallat, joka on maapetoon kuuluva protestanttinen sarvi, esitetään etenevän uskonnollisten puhdistusten sarjana, joka alkaa Sardeksen seurakunnasta vuonna 1798, jolloin Yhdysvalloista tuli raamatullisen profetian kuudes valtakunta. Sardes oli seurakunta, jolla oli nimi, että se eli, mutta se oli kuollut. Vuoteen 1798 mennessä ne protestanttiset lahkot, jotka olivat irtautuneet paavillisesta kirkosta, olivat jo palaamassa Roomaan. Kristittyjä kutsuttiin ensimmäisen kerran kristityiksi Antiokiassa.

> “It was in Antioch that the disciples were first called Christians. The name was given them because Christ was the main theme of their preaching, their teaching, and their conversation. Continually they were recounting the incidents that had occurred during the days of His earthly ministry, when His disciples were blessed with His personal presence. Untiringly they dwelt upon His teachings and His miracles of healing. With quivering lips and tearful eyes they spoke of His agony in the garden, His betrayal, trial, and execution, the forbearance and humility with which He had endured the contumely and torture imposed upon Him by His enemies, and the Godlike pity with which He had prayed for those who persecuted Him. His resurrection and ascension, and His work in heaven as the Mediator for fallen man, were topics on which they rejoiced to dwell. Well might the heathen call them Christians, since they preached Christ and addressed their prayers to God through Him.

> Antiokiassa opetuslapsia nimitettiin ensimmäisen kerran kristityiksi. Nimi annettiin heille, koska Kristus oli heidän saarnansa, opetuksensa ja keskustelunsa pääaihe. Alituisesti he kertoivat uudelleen tapahtumia, jotka olivat sattuneet Hänen maallisen palvelutyönsä päivinä, jolloin Hänen opetuslapsensa olivat saaneet osakseen Hänen henkilökohtaisen läsnäolonsa siunauksen. Väsymättä he viipyivät Hänen opetustensa ja Hänen parantamisihmeidensä äärellä. Värisevin huulin ja kyynelsilmin he puhuivat Hänen tuskastaan puutarhassa, Hänen kavaltamisestaan, oikeudenkäynnistään ja teloituksestaan, siitä kärsivällisyydestä ja nöyryydestä, joilla Hän oli kestänyt vihollistensa Hänelle aiheuttaman pilkan ja kidutuksen, sekä siitä jumalallisesta säälistä, jolla Hän oli rukoillut niiden puolesta, jotka Häntä vainosivat. Hänen ylösnousemuksensa ja taivaaseenastumisensa sekä Hänen työnsä taivaassa langenneen ihmisen Välimiehenä olivat aiheita, joiden äärellä he iloiten viipyivät. Syystä pakanat saattoivat kutsua heitä kristityiksi, sillä he saarnasivat Kristusta ja osoittivat rukouksensa Jumalalle Hänen kauttaan.

> “It was God who gave to them the name of Christian. This is a royal name, given to all who join themselves to Christ. It was of this name that James wrote later, ‘Do not rich men oppress you, and draw you before the judgment seats? Do not they blaspheme that worthy name by the which ye are called?’ James 2:6, 7. And Peter declared, ‘If any man suffer as a Christian, let him not be ashamed; but let him glorify God on this behalf.’ ‘If ye be reproached for the name of Christ, happy are ye; for the spirit of glory and of God resteth upon you.’ 1 Peter 4:16, 14.” Acts of the Apostles, 157.

> Jumala antoi heille nimen kristitty. Tämä on kuninkaallinen nimi, annettu kaikille, jotka liittyvät Kristukseen. Tästä nimestä Jaakob kirjoitti myöhemmin: ”Eivätkö rikkaat teitä sorra, ja vedä teitä oikeuksien eteen? Eivätkö juuri he pilkkaa sitä jaloa nimeä, jolla teitä kutsutaan?” Jaak. 2:6, 7. Ja Pietari julisti: ”Jos joku kärsii kristittynä, älköön hän sitä hävetkö, vaan kirkastakoon sen nimensä tähden Jumalaa.” ”Jos teitä solvataan Kristuksen nimen tähden, autuaita olette te; sillä kirkkauden ja Jumalan Henki lepää teidän päällänne.” 1 Piet. 4:16, 14.” Apostolien teot, 157.

The church of Ephesus was given the name of Christian which led to the persecuted church of Smyrna, that was followed by the church of compromise in the history of Pergamos. When the papacy took the throne, a separation identified God’s true church as the church in the wilderness. The Roman church was Thyatira. At the ending of the wilderness of twelve hundred and sixty years, the church of Protestantism arose, and from that point onward the Protestant horn is represented by a divine series of tests and purges.

Efeson seurakunnalle annettiin kristityn nimi, mikä johti vainottuun Smyrnan seurakuntaan; sitä seurasi Pergamon historian sovittelun seurakunta. Kun paavius otti valtaistuimen, erottaminen yksilöi Jumalan todellisen seurakunnan erämaassa olevaksi seurakunnaksi. Rooman kirkko oli Tyatira. Tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen vuoden erämaavaiheen päättyessä protestantismin seurakunta nousi esiin, ja siitä kohdasta eteenpäin protestanttista sarvea kuvataan jumalallisella koetusten ja puhdistusten sarjalla.

Protestantism began when Martin Luther nailed his 95 theses upon the door in 1517, and “23” years later in 1540 the Jesuit order began. In 2013 the 95th and final presentation of Habakkuk’s Tables was nailed to the door, and on March 13, 2013¸ the first Jesuit pope was inaugurated. Martin Luther was excommunicated in that very history by pope Leo. Go figure…

Protestantismi alkoi, kun Martti Luther vuonna 1517 naulasi 95 teesiään oveen, ja ”23” vuotta myöhemmin, vuonna 1540, jesuiittajärjestö sai alkunsa. Vuonna 2013 Habakukin taulujen 95. ja viimeinen esitys naulattiin oveen, ja 13. maaliskuuta 2013 ensimmäinen jesuiittapaavi asetettiin virkaansa. Martti Luther erotettiin kirkosta juuri tässä historiassa paavi Leon toimesta. Siitä voi päätellä…

In 1798 the church of Sardis claimed to hold to the name of “Protestant,” but by returning to Rome they were already failing to uphold their name. When Millerite Adventism took the torch of Protestantism in 1844, they represented a rebuke against Jeroboam the first king of Israel, a nation who were blood relatives of the tribe in Judah, where God had placed His temple. Jeroboam set up a counterfeit, based upon the religion that represented his nation’s former bondage. He repeated Aaron’s foundational rebellion of erecting an image of a beast with all the prophetic significance associated with the story. But at his dedication service Millerite Adventism rebuked his unwillingness to continue to direct true worship to the sanctuary where God lives. Jeroboam, wanted the focus of worship to be in Bethel and Dan, representing those from Sardis in 1844 who refused to follow Christ into the Most Holy Place.

Vuonna 1798 Sardeksen seurakunta väitti pitävänsä kiinni nimestä ”protestanttinen”, mutta palatessaan Roomaan he jo laiminlöivät nimensä ylläpitämisen. Kun milleriläinen adventismi otti protestantismin soihdun vuonna 1844, se edusti nuhdetta Jerobeamia, Israelin ensimmäistä kuningasta, vastaan — kansakuntaa vastaan, jonka jäsenet olivat verisukulaisia Juudan heimolle, johon Jumala oli asettanut temppelinsä. Jerobeam pystytti väärennöksen sen uskonnon pohjalta, joka edusti hänen kansansa entistä orjuutta. Hän toisti Aaronin perustavan kapinan pystyttämällä pedon kuvan, johon liittyi koko kertomukseen kuuluva profeetallinen merkitys. Mutta vihkimisjuhlallisuudessaan milleriläinen adventismi nuhteli hänen haluttomuuttaan jatkaa tosi palvonnan suuntaamista siihen pyhäkköön, jossa Jumala asuu. Jerobeam tahtoi, että palvonnan painopiste olisi Beetelissä ja Danissa, mikä edusti niitä, jotka Sardeksesta vuonna 1844 kieltäytyivät seuraamasta Kristusta kaikkeinpyhimpään.

Millerite Adventism chose to return to the religion of Rome, and took up the very doctrinal arguments of those who had just been exposed as false prophets through their rejection of Miller’s message; as their theological masters in order to justify their rejection of the prophetic message of the seven times. Millerite Adventism, as with the disobedient prophet chose their own path, instead of following God’s direction. The path that is chosen by the foolish in all the tests and purges of the wise and foolish virgins from the Protestant reformation onward in prophetic history is the path which returns to the worship of the land that you were delivered from, and as they say, “all roads lead to Rome.” All roads except Jeremiah’s old paths.

Milleriläinen adventismi päätti palata Rooman uskontoon ja omaksui aivan ne opilliset perustelut niiltä, jotka oli juuri paljastettu vääriksi profeetoiksi heidän hylätessään Millerin sanoman; teologisiksi mestareikseen oikeuttaakseen seitsemän ajan profeetallisen sanoman hylkäämisensä. Milleriläinen adventismi valitsi, kuten tottelematon profeetta, oman tiensä sen sijaan, että olisi seurannut Jumalan johdatusta. Tie, jonka tyhmät valitsevat kaikissa viisaiden ja tyhmien neitsyiden koetuksissa ja puhdistuksissa protestanttisesta uskonpuhdistuksesta eteenpäin profeetallisessa historiassa, on tie, joka palaa sen maan palvontaan, josta sinut pelastettiin, ja kuten sanotaan: ”kaikki tiet vievät Roomaan.” Kaikki tiet paitsi Jeremian muinaiset polut.

The Protestant reformation had been typified by Moses’ return to Egypt in order to lead God’s people into the Promised Land. Once out of the land of captivity God purposed to give His chosen people His law. In the line of Moses and the Protestant reformation rebellion was manifested immediately after the deliverance. God tested Sardis, a people who claimed to have a living name, but were dead by the time of the message of William Miller. Two purging’s took place in 1844; the first was the purge of the church of Sardis, who had claimed to be Protestants, but were proven to be dead; and then the Millerite’s were purged in the same year, in fulfillment of the parable of the ten virgins.

Protestanttista uskonpuhdistusta oli esikuvallisesti kuvattu Mooseksen paluulla Egyptiin johdattaakseen Jumalan kansan luvattuun maahan. Päästyään pois orjuuden maasta Jumala aikoi antaa valitulle kansalleen lakinsa. Mooseksen ja protestanttisen uskonpuhdistuksen linjassa kapina ilmeni välittömästi vapautuksen jälkeen. Jumala koetteli Sardesta, kansaa, joka väitti sillä olevan elävä nimi, mutta joka oli kuollut William Millerin sanoman aikaan mennessä. Vuonna 1844 tapahtui kaksi puhdistusta: ensimmäinen oli Sardeksen seurakunnan puhdistus, niiden, jotka olivat väittäneet olevansa protestantteja, mutta joiden osoitettiin olevan kuolleita; ja sitten milleriläiset puhdistettiin samana vuonna kymmenen neitsyen vertauksen täyttymyksenä.

The Democrats and Republicans represent two political classes that together make up the Republican horn on the earth beast of Revelation thirteen. The wise and foolish virgins are two religious classes that together make up the Protestant horn on the earth beast. The wise virgins possess the first name given at Antioch. The wise virgins are Christians, but they are also Philadelphians who have the promise of receiving a name.

Demokraatit ja republikaanit edustavat kahta poliittista luokkaa, jotka yhdessä muodostavat Ilmestyskirjan kolmattatoista luvun maapetoon kuuluvan republikaanisen sarven. Viisaat ja tyhmät neitsyet ovat kaksi uskonnollista luokkaa, jotka yhdessä muodostavat maapetoon kuuluvan protestanttisen sarven. Viisailla neitsyillä on ensimmäinen Antiokiassa annettu nimi. Viisaat neitsyet ovat kristittyjä, mutta he ovat myös filadelfialaisia, joilla on lupaus nimen saamisesta.

> Him that overcometh will I make a pillar in the temple of my God, and he shall go no more out: and I will write upon him the name of my God, and the name of the city of my God, which is new Jerusalem, which cometh down out of heaven from my God: and I will write upon him my new name. Revelation 3:12.

> Joka voittaa, sen minä teen pylvääksi Jumalani temppeliin, eikä hän enää koskaan lähde sieltä ulos; ja minä kirjoitan hänen päälleen Jumalani nimen ja Jumalani kaupungin nimen, uuden Jerusalemin, joka laskeutuu alas taivaasta minun Jumalani luota; ja minä kirjoitan hänen päälleen uuden nimeni. Ilmestys 3:12.

The first time God named His people Christian was at Antioch, and the history where the Laodicean movement of the one hundred and forty-four thousand changes unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand is also the history of Antiochus the Great, who the city of Antioch is named after, and who is represented at the end of a 250-year period between the battles of Raphia and Panium.

Ensimmäisen kerran, kun Jumala antoi kansalleen nimen kristitty, tapahtui Antiokiassa, ja se historia, jossa sadan neljänkymmenenneljän tuhannen laodikealainen liike muuttuu sadan neljänkymmenenneljän tuhannen filadelfialaiseksi liikkeeksi, on myös Antiokhos Suuren historiaa, jonka mukaan Antiokian kaupunki on saanut nimensä ja jota edustetaan 250 vuoden ajanjakson lopussa Raphian ja Paniumin taistelujen välillä.

We will continue these things in the next article.

Jatkamme näiden asioiden käsittelyä seuraavassa artikkelissa.

Back to Articles