Article

# The Book of Daniel - Number Fifty-Two

Danielin kirja – numero viisikymmentäkaksi

Unveiling the Prophetic Puzzle: Daniel’s Vision and the Rise of Kingdoms

Profetiallisen arvoituksen paljastaminen: Danielin näky ja valtakuntien nousu

Author

Jeff Pippenger

Published

January 16, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the last article we pointed out that Gabriel provided the conclusion of the “last indignation” in order to confirm the date of 1844, based upon two witnesses. Miller understood the “seven times” of Leviticus twenty-six, that was carried out against the kingdom of Judah, but never reached a point where he saw the purpose and relationship of the judgment of the “seven times,” upon both the northern and southern kingdoms of Israel. Whether he ever recognized the distinction of “the last indignation” in verse nineteen is doubtful, though he no doubt understood in a general sense that the “indignation” was the “seven times.” The light of a first and last indignation was unsealed by Palmoni in 1856, but it was rejected in 1863. Yet Miller’s message of the “seven times” was correct, though limited.

Edellisessä kirjoituksessa osoitimme, että Gabriel esitti ”viimeisen vihastuksen” päätöksen vahvistaakseen vuoden 1844 ajankohdan kahden todistajan perusteella. Miller ymmärsi 3. Mooseksen kirjan kahdennenkymmenennen kuudennen luvun ”seitsemän aikaa”, joka pantiin täytäntöön Juudan valtakuntaa vastaan, mutta hän ei koskaan päässyt siihen pisteeseen, että olisi nähnyt ”seitsemän ajan” tuomion tarkoituksen ja yhteyden sekä Israelin pohjoiseen että eteläiseen valtakuntaan. On epävarmaa, tunnistiko hän koskaan jakeen yhdeksäntoista ilmauksen ”viimeinen vihastus” erilliseksi käsitteeksi, vaikka hän epäilemättä ymmärsi yleisessä merkityksessä, että ”vihastus” oli ”seitsemän aikaa”. Ensimmäisen ja viimeisen vihastuksen valo avattiin sinetistä Palmonin kautta vuonna 1856, mutta se hylättiin vuonna 1863. Siitä huolimatta Millerin sanoma ”seitsemästä ajasta” oli oikea, joskin rajallinen.

Miller would not have recognized that the little horn of pagan Rome lifted up and exalted paganism, in verse eleven of Daniel eight, for to Miller “take away” was simply to remove in each of its three occurrences in Daniel. Yet his message was still correct, though limited.

Miller ei olisi tunnistanut, että pakanallisen Rooman pieni sarvi korotti ja ylensi pakanuuden Danielin kahdeksannen luvun jakeessa yksitoista, sillä Millerille ”ottaa pois” merkitsi Danielin kirjassa kaikissa sen kolmessa esiintymässä yksinkertaisesti poistamista. Hänen sanomansa oli silti oikea, vaikkakin rajallinen.

The Millerites did recognize the “sanctuary” in verse eleven was the pagan temple in the city of Rome (the Pantheon), but the Hebrew language was not what their message was based upon. Miller’s message was focused upon prophetic time. The history where their message was unsealed prevented them from seeing the United States as the sixth kingdom of Bible prophecy, but more than that, it prevented them from seeing the papacy as the fifth kingdom of Bible prophecy.

Milleriläiset kyllä tunnistivat, että jakeen yksitoista ”pyhäkkö” oli pakanallinen temppeli Rooman kaupungissa (Pantheon), mutta heprean kieli ei ollut se perusta, jolle heidän sanomansa rakentui. Millerin sanoma keskittyi profeetalliseen aikaan. Se historiallinen tilanne, jossa heidän sanomansa avattiin sineteistään, esti heitä näkemästä Yhdysvaltoja raamatullisen profetian kuudentena valtakuntana, mutta vielä enemmän se esti heitä näkemästä paaviutta raamatullisen profetian viidentenä valtakuntana.

Forced by the history in which they lived they applied the prophecies in agreement with their anticipated soon-coming return of Christ, and they were disappointed, yet their message was correct. When Gabriel provides the interpretation of the two visions in verses fifteen through twenty-seven, Miller’s understanding prevented him from grasping the broader revelation of the kingdoms that was represented in the gender oscillation of the little horn in verses nine through twelve. The Millerites only see Rome as a fourth and final earthly kingdom in Gabriel’s interpretation.

Sen historian pakottamina, jossa he elivät, he sovelsivat profetioita sopusoinnussa odottamansa Kristuksen pian tapahtuvan paluun kanssa, ja he pettyivät, kuitenkin heidän sanomansa oli oikea. Kun Gabriel jakeissa viisitoista–kaksikymmentäseitsemän esittää näiden kahden näyn selityksen, Millerin käsitys esti häntä käsittämästä valtakuntia koskevaa laajempaa ilmoitusta, joka oli kuvattuna pienen sarven suvun vaihtelussa jakeissa yhdeksän–kaksitoista. Milleriläiset näkevät Gabrielin selityksessä Rooman ainoastaan neljäntenä ja viimeisenä maallisena valtakuntana.

> And it came to pass, when I, even I Daniel, had seen the vision, and sought for the meaning, then, behold, there stood before me as the appearance of a man. And I heard a man’s voice between the banks of Ulai, which called, and said, Gabriel, make this man to understand the vision. So he came near where I stood: and when he came, I was afraid, and fell upon my face: but he said unto me, Understand, O son of man: for at the time of the end shall be the vision. Now as he was speaking with me, I was in a deep sleep on my face toward the ground: but he touched me, and set me upright. And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. The ram which thou sawest having two horns are the kings of Media and Persia. And the rough goat is the king of Grecia: and the great horn that is between his eyes is the first king. Now that being broken, whereas four stood up for it, four kingdoms shall stand up out of the nation, but not in his power. And in the latter time of their kingdom, when the transgressors are come to the full, a king of fierce countenance, and understanding dark sentences, shall stand up. And his power shall be mighty, but not by his own power: and he shall destroy wonderfully, and shall prosper, and practise, and shall destroy the mighty and the holy people. And through his policy also he shall cause craft to prosper in his hand; and he shall magnify himself in his heart, and by peace shall destroy many: he shall also stand up against the Prince of princes; but he shall be broken without hand. And the vision of the evening and the morning which was told is true: wherefore shut thou up the vision; for it shall be for many days. And I Daniel fainted, and was sick certain days; afterward I rose up, and did the king’s business; and I was astonished at the vision, but none understood it. Daniel 8:15–27.

> Ja tapahtui, että kun minä, minä Daniel, olin nähnyt näyn ja etsin sen merkitystä, niin katso, minun edessäni seisoi kuin miehen hahmo. Ja minä kuulin miehen äänen Uulain rantojen väliltä; se huusi ja sanoi: Gabriel, selitä tälle miehelle näky. Niin hän tuli lähelle siihen, missä minä seisoin; ja hänen tullessaan minä pelästyin ja lankesin kasvoilleni. Mutta hän sanoi minulle: Ymmärrä, ihmislapsi, sillä näky koskee lopun aikaa. Ja hänen puhuessaan minulle minä vaivuin syvään uneen kasvot maata kohti; mutta hän kosketti minua ja nosti minut seisomaan. Ja hän sanoi: Katso, minä ilmoitan sinulle, mitä tapahtuu vihan viimeisenä aikana, sillä määrättyyn aikaan tulee loppu. Oinas, jonka sinä näit ja jolla oli kaksi sarvea, on Meedian ja Persian kuninkaat. Ja kauris on Javanin kuningas; ja suuri sarvi sen silmien välissä on ensimmäinen kuningas. Ja kun se oli murtunut ja neljä nousi sen sijaan, niin neljä valtakuntaa nousee siitä kansasta, mutta ei hänen voimassaan. Ja heidän valtakuntansa loppuaikana, kun rikkojien mitta on täyttynyt, nousee kuningas, jolla on kovat kasvot ja joka ymmärtää arvoituksia. Ja hänen voimansa on väkevä, mutta ei hänen omasta voimastaan; ja hän saa aikaan ihmeellistä hävitystä ja menestyy ja toimii, ja hän hävittää mahtavat sekä pyhän kansan. Ja viekkaudellaan hän saattaa petoksen menestymään kädessään; ja sydämessään hän korottaa itsensä, ja rauhan aikana hän tuhoaa monia; hän nousee myös ruhtinaiden Ruhtinasta vastaan, mutta hänet muserretaan ilman kättä. Ja näky illoista ja aamuista, josta on puhuttu, on tosi; sulje siis sinä näky, sillä se koskee monia päiviä. Ja minä Daniel näännyin ja olin sairaana joitakin päiviä; sitten minä nousin ja toimitin kuninkaan tehtäviä; ja minä olin hämmästynyt näystä, mutta ei ollut ketään, joka olisi sitä ymmärtänyt. Daniel 8:15–27.

Though Daniel received the vision of the Ulai River (which is now in the process of fulfillment), in the history of Babylon, the first kingdom is left out of the vision. It had been included as the head of gold, and the lion in chapters two and seven, but the prophetic attribute of Babylon being removed and restored was emphasized in chapter eight. Nebuchadnezzar had typified the deadly wound of the papacy when he was driven from men for “seven times,” thus typifying the symbolic seventy years that the whore of Tyre is forgotten. In Daniel chapter eight, Babylon is forgotten from the kingdoms of Bible prophecy and the vision begins with the Medes and Persians (the ram), which was followed by Greece (the goat).

Vaikka Daniel sai näyn Ulai-joesta (joka on nyt täyttymisensä vaiheessa), Babylonian historiassa ensimmäinen valtakunta on jätetty näystä pois. Se oli sisällytetty kultaisena päänä sekä leijonana luvuissa kaksi ja seitsemän, mutta Babylonian profeetallista ominaispiirrettä, sen poistamista ja ennalleen palauttamista, korostettiin luvussa kahdeksan. Nebukadnessar oli esikuvallisesti kuvannut paavikunnan kuolettavaa haavaa, kun hänet karkotettiin ihmisten parista ”seitsemäksi ajaksi”, mikä näin esikuvallisesti kuvasi niitä vertauskuvallisia seitsemääkymmentä vuotta, joiden ajan Tyyron portto on unohdettuna. Danielin kahdeksannessa luvussa Babylon on unohdettu Raamatun profetian valtakuntien joukosta, ja näky alkaa meedialaisista ja persialaisista (pässi), joita seurasi Kreikka (vuohi).

The kingdom of Alexander the Great disintegrated into four kingdoms of lesser power than Alexander, as had also been represented in chapter seven with the leopard which had four wings and four heads. Four represents worldwide as represented by north, east, south and west. In verse eight of chapter eight, four notable ones came up towards the four winds of heaven. In chapter seven Greece’s four wings align with the four winds of chapter eight, and Greece’s four heads align with the four notable ones. The four heads and four notable ones represent the four kingdoms Alexander’s original kingdom disintegrated into, and the four wings and four winds represent the four areas of division. The distinction of the point is important to see, for it represents an argument which the Millerites had against the traditional understanding of the Protestants about the fourth kingdom of Rome.

Aleksanteri Suuren valtakunta hajosi neljäksi valtakunnaksi, joiden voima oli vähäisempi kuin Aleksanterin, niin kuin tämä oli myös esitetty seitsemännessä luvussa pantterin kautta, jolla oli neljä siipeä ja neljä päätä. Luku neljä merkitsee maailmanlaajuista, kuten pohjoinen, itä, etelä ja länsi sitä edustavat. Kahdeksannen luvun jakeessa kahdeksan nousi neljä huomattavaa sarvea taivaan neljää tuulta kohti. Seitsemännessä luvussa Kreikan neljä siipeä vastaavat kahdeksannen luvun neljää tuulta, ja Kreikan neljä päätä vastaavat neljää huomattavaa sarvea. Neljä päätä ja neljä huomattavaa sarvea edustavat niitä neljää valtakuntaa, joiksi Aleksanterin alkuperäinen valtakunta hajosi, ja neljä siipeä ja neljä tuulta edustavat neljää jakautumisen aluetta. Tämän seikan erottelu on tärkeä nähdä, sillä se edustaa yhtä niistä perusteluista, joita milleriiteillä oli protestanttien perinteistä käsitystä vastaan Roomasta neljäntenä valtakuntana.

On the tables of Habakkuk, represented by the 1843 and 1850 pioneer charts, there is only one representation which is not illustrating a prophetic application, and it has to do with the distinction between the four heads and notable ones, and the four wings and winds. In an effort to obscure the truth of Rome as the fourth kingdom of Bible prophecy, Satan introduced an argument concerning the true or false meaning of the four heads and notable ones, and the four wings and winds. Satan did so for the book of Daniel clearly identifies that there is one distinct symbol in the book of Daniel that established the vision. Part of the evidence which establishes that symbol is in the four heads and notable ones, and the four wings and winds. The Protestants upheld a satanic view of this argument, and the argument was so significant to Millerite history that they referenced the argument upon the chart. The power which establishes the “chazon” vision in the book of Daniel is identified as the “robbers of thy people,” and the Protestants identified that power as one of a long line of Syrian kings named Antiochus Epiphanes, and Miller identified them as Rome.

Habakkukin tauluissa, joita vuoden 1843 ja 1850 pioneerikaaviot edustavat, on vain yksi esitys, joka ei havainnollista profeetallista sovellutusta, ja se koskee eroa neljän pään ja huomattavien sarvien sekä neljän siiven ja tuulten välillä. Pyrkiessään hämärtämään totuuden Roomasta Raamatun profetian neljäntenä valtakuntana Saatana esitti väitteen neljän pään ja huomattavien sarvien sekä neljän siiven ja tuulten oikeasta tai väärästä merkityksestä. Saatana teki näin, sillä Danielin kirja osoittaa selvästi, että Danielin kirjassa on yksi erillinen symboli, joka vahvisti näyn. Osa todistusaineistosta, joka vahvistaa tuon symbolin, on neljässä päässä ja huomattavissa sarvissa sekä neljässä siivessä ja tuulessa. Protestantit puolustivat tämän väitteen saatanallista näkemystä, ja väite oli niin merkittävä Millerin liikkeen historiassa, että he viittasivat siihen kaaviossa. Valta, joka vahvistaa Danielin kirjan ”chazon”-näyn, tunnistetaan nimellä ”sinun kansasi ryöstäjät”, ja protestantit tunnistivat tuon vallan yhdeksi pitkän syyrialaisten kuninkaiden sarjan hallitsijoista nimeltä Antiokhos Epifanes, kun taas Miller tunnisti sen Roomaksi.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> Ja niinä aikoina monet nousevat etelän kuningasta vastaan; myös sinun kansasi väkivaltaiset miehet korottavat itsensä toteuttaakseen näyn, mutta he lankeavat. Daniel 11:14.

Antiochus was one of the kings, in a line of kings that descended out of one of the four kingdoms which Alexander’s kingdom had disintegrated into. The little horn of verse nine of Daniel eight, had followed the kingdom of Alexander, and verse nine says that out of one of them, came forth the little horn.

Antiokhos oli yksi niistä kuninkaista, kuningasten sukulinjassa, joka polveutui yhdestä niistä neljästä valtakunnasta, joihin Aleksanterin valtakunta oli hajonnut. Danielin kahdeksannen luvun yhdeksännen jakeen pieni sarvi oli seurannut Aleksanterin valtakuntaa, ja yhdeksäs jae sanoo, että yhdestä niistä tuli esiin pieni sarvi.

> And out of one of them came forth a little horn, which waxed exceeding great, toward the south, and toward the east, and toward the pleasant land. Daniel 8:9.

> Ja yhdestä niistä nousi esiin pieni sarvi, joka kasvoi ylen suureksi etelää kohti ja itää kohti ja ihanaa maata kohti. Daniel 8:9.

The argument of whether Rome establishes the vision, or a weak and fairly insignificant Syrian king establishes the vision, includes the argument of whether the little horn power came out of one of the four horns, or out of one of the four winds. It is not much of an argument, for history and prophecy is clear that Rome was not a descendant of the Greek empire, but that Rome was a new power. If Rome was the fourth kingdom, then the “one of them” of verse nine, must be one of the four winds or wings. If it was Antiochus Epiphanes, it came out of the horn of Syria.

Väittely siitä, vahvistaako näyn Rooma vai vahvistaako näyn heikko ja verrattain merkityksetön Syyrian kuningas, sisältää myös kysymyksen siitä, nousiko pienen sarven valta yhdestä neljästä sarvesta vai yhdestä neljästä tuulesta. Se ei ole kovinkaan suuri kiistakysymys, sillä historia ja profetia osoittavat selvästi, ettei Rooma ollut Kreikan valtakunnan jälkeläinen, vaan että Rooma oli uusi valta. Jos Rooma oli neljäs valtakunta, silloin jakeen yhdeksän ”yhdestä niistä” täytyy tarkoittaa yhtä neljästä tuulesta tai siivestä. Jos kyseessä oli Antiokhos Epifanes, se nousi Syyrian sarvesta.

The Millerites identified that the power represented as “the robbers of thy people” would stand up against Christ.

Milleriläiset tunnistivat, että valta, jota kuvataan sanoilla ”sinun kansasi ryövärit”, nousisi Kristusta vastaan.

> And through his policy also he shall cause craft to prosper in his hand; and he shall magnify himself in his heart, and by peace shall destroy many: he shall also stand up against the Prince of princes; but he shall be broken without hand. Daniel 8:25.

> Ja petoksensa avulla hän saattaa kavaluuden menestymään kädessään; ja hän ylentää itsensä sydämessään, ja rauhan aikana hän tuhoaa monia; hän nousee myös ruhtinasten Ruhtinasta vastaan; mutta hänet murskataan ilman kättä. Daniel 8:25.

The “Prince of princes” is Christ, and Antiochus Epiphanes lived well before Christ was born, so the Millerites pointed this fact out on the 1843 chart. On the chart they included the date 164, which in reality has no biblical reference, and was simply a notation which identifies the significance of the argument over the fourth kingdom between Miller and the Protestant theologians. Next to the year “164” on the chart they wrote, “Death of Antiochus Epiphanes who of course stood not up against the Prince of princes as he had been dead 164 years before the prince of princes was born.”

”Ruhtinaiden Ruhtinas” on Kristus, ja Antiokhos Epifanes eli kauan ennen Kristuksen syntymää, joten milleriitit toivat tämän seikan esiin vuoden 1843 kaaviossa. Kaavioon he sisällyttivät vuosiluvun 164, jolla todellisuudessa ei ole mitään raamatullista viittausta, vaan joka oli yksinkertaisesti merkintä, joka osoittaa Millerin ja protestanttisten teologien välisen neljättä valtakuntaa koskevan väittelyn merkityksen. Vuosiluvun ”164” viereen he kirjoittivat kaavioon: ”Antiokhos Epifaneen kuolema, joka ei tietenkään noussut Ruhtinaiden Ruhtinasta vastaan, koska hän oli ollut kuolleena 164 vuotta ennen kuin ruhtinaiden Ruhtinas syntyi.”

Today Adventism teaches that “the robbers of thy people” is Antiochus Epiphanes, as does apostate Protestantism, in spite of the fact that inspiration recorded that “the 1843 chart was directed by the hand of the Lord and should not be altered.” The Millerites knew that the king of fierce countenance was Rome, so they were not shaken by the satanic teaching that undermines the ability to establish the “chazon” vision. The Bible is clear that if there is no vision, the people perish.

Nykyään adventismi opettaa, että ”sinun kansasi väkivaltaiset” on Antiochos Epifanes, samoin kuin luopioprotestantismi, huolimatta siitä, että Inspiraatio on kirjannut, että ”vuoden 1843 kartta oli Herran käden ohjaama eikä sitä tule muuttaa.” Milleriläiset tiesivät, että julmakasvoinen kuningas oli Rooma, joten he eivät horjuneet saatanallisen opetuksen tähden, joka murentaa kyvyn vahvistaa ”chazon”-näky. Raamattu ilmaisee selvästi, että missä ei ole näkyä, kansa menehtyy.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 29:18.

> Missä näkyä ei ole, siellä kansa käy hillittömäksi; mutta autuas se, joka lain pitää. Sananlaskut 29:18.

The vision that Solomon identifies in the verse is the “chazon” vision, which in verse thirteen of Daniel eight, is the vision that identifies paganism and papalism trampling down the sanctuary and host. For the Millerites those two desolating powers represented the fourth kingdom of Bible prophecy, and without recognizing the fourth kingdom of Rome (the robbers of thy people), they would not have been able to establish the vision. The “robbers of thy people” in verse fourteen of Daniel eleven, were to stand up against the king of the south, exalt themselves, establish the vision and fall. Rome fulfilled each of those characteristics.

Näky, jonka Salomo jakeessa yksilöi, on ”chazon”-näky, joka Danielin kahdeksannen luvun jakeessa kolmetoista on se näky, joka osoittaa pakanuuden ja paavillisuuden polkevan pyhäkköä ja joukkoa jalkoihinsa. Milleriiteille nämä kaksi hävittävää valtaa edustivat Raamatun profetian neljättä valtakuntaa, ja tunnustamatta Rooman neljättä valtakuntaa (sinun kansasi ryöstäjät) he eivät olisi voineet vahvistaa näkyä. Danielin yhdestoista luvun jakeessa neljätoista ”sinun kansasi ryöstäjien” oli määrä nousta etelän kuningasta vastaan, korottaa itsensä, vahvistaa näky ja kukistua. Rooma täytti jokaisen näistä tunnusmerkeistä.

In chapter seven, the fourth kingdom is specifically identified as being “diverse” from the kingdoms before it.

Seitsemännessä luvussa neljäs valtakunta yksilöidään nimenomaisesti sellaiseksi, joka oli ”erilainen” kuin sitä edeltäneet valtakunnat.

> After this I saw in the night visions, and behold a fourth beast, dreadful and terrible, and strong exceedingly; and it had great iron teeth: it devoured and brake in pieces, and stamped the residue with the feet of it: and it was diverse from all the beasts that were before it; and it had ten horns…. Then I would know the truth of the fourth beast, which was diverse from all the others, exceeding dreadful, whose teeth were of iron, and his nails of brass; which devoured, brake in pieces, and stamped the residue with his feet; And of the ten horns that were in his head, and of the other which came up, and before whom three fell; even of that horn that had eyes, and a mouth that spake very great things, whose look was more stout than his fellows. Daniel 7:7, 19, 20.

> Tämän jälkeen minä näin yöllisissä näyissä, ja katso: neljäs peto, peljättävä ja kauhistava ja ylen väkevä; sillä oli suuret rautahampaat. Se söi ja murskasi, ja tallasi jalkojensa alle tähteet; ja se oli erilainen kuin kaikki ne pedot, jotka olivat olleet ennen sitä; ja sillä oli kymmenen sarvea…. Sitten minä tahdoin saada varman tiedon neljännestä pedosta, joka oli erilainen kuin kaikki muut, ylen peljättävä, jonka hampaat olivat rautaa ja kynnet vaskia; joka söi, murskasi ja tallasi jalkojensa alle tähteet; samoin niistä kymmenestä sarvesta, jotka olivat sen päässä, ja siitä toisesta, joka nousi esiin ja jonka tieltä kolme kaatui; juuri siitä sarvesta, jolla oli silmät ja suu, joka puhui suuria sanoja, ja jonka näkö oli julkeampi kuin sen toverien. Daniel 7:7, 19, 20.

The fourth kingdom of Daniel seven was twice identified as being “diverse” from the kingdoms that preceded it. If the “little horn” of verse nine was simply an extension of the Syrian horn (Antiochus Epiphanes), it would not have been different. The beasts that preceded Rome in chapter seven were the lion, the bear and the leopard, all animals that actually exist in nature, but when it came to the fourth beast with iron teeth and nails of brass, Daniel knew of no beast of nature that represented the dreadful beast that devoured. It was different (diverse). The “little horn” of verse nine, came forth out of one of the areas represented by the four winds and wings, and not out of one of the horns or notable ones.

Danielin seitsemännen luvun neljäs valtakunta yksilöitiin kahdesti sellaiseksi, joka oli “erilainen” kuin sitä edeltäneet valtakunnat. Jos yhdeksännen jakeen “pieni sarvi” olisi ollut pelkästään Syyrian sarven (Antiokhos Epifaneen) jatke, se ei olisi ollut erilainen. Seitsemännen luvun Roomaa edeltävät pedot olivat leijona, karhu ja pantteri, kaikki luonnossa todella esiintyviä eläimiä, mutta kun oli kyse neljännestä pedosta, jolla oli rautaiset hampaat ja vaskiset kynnet, Daniel ei tuntenut mitään luonnon petoa, joka olisi kuvannut sitä kauhistavaa petoa, joka nieli. Se oli erilainen. Yhdeksännen jakeen “pieni sarvi” nousi esiin yhdeltä niistä alueista, joita neljä tuulta ja siivet edustivat, eikä yhdestäkään sarvista tai huomattavista sarvista.

Daniel chapter eight, states that “in the latter time of their kingdom, when the transgressors are come to the full, a king of fierce countenance, and understanding dark sentences, shall stand up.” In the “latter time of their kingdom (Greece, which had disintegrated into four kingdoms), during the time “when the transgressors are come to the full,” a new king would stand up.

Danielin kahdeksannessa luvussa sanotaan, että ”heidän valtakuntansa loppuaikana, kun rikkojat ovat täyttäneet mittansa, nousee kuningas, jolla on kovat kasvot ja joka ymmärtää arvoitukset.” ”Heidän valtakuntansa loppuaikana” (Kreikan, joka oli hajonnut neljäksi valtakunnaksi), aikana ”kun rikkojat ovat täyttäneet mittansa”, oli nouseva uusi kuningas.

> “Every nation that has come upon the stage of action has been permitted to occupy its place on the earth, that the fact might be determined whether it would fulfill the purposes of the Watcher and the Holy One. Prophecy has traced the rise and progress of the world’s great empires—Babylon, Medo-Persia, Greece, and Rome. With each of these, as with the nations of less power, history has repeated itself. Each has had its period of test; each has failed, its glory faded, its power departed.” Prophets and Kings, 535.

> ”Jokaiselle kansakunnalle, joka on astunut toiminnan näyttämölle, on sallittu sen paikan ottaminen maan päällä, jotta kävisi ilmi, täyttäisikö se Valvojan ja Pyhän tarkoitukset. Profetia on seurannut maailman suurten valtakuntien — Babylonin, Meedo-Persian, Kreikan ja Rooman — nousua ja kehitystä. Kunkin näistä kohdalla, samoin kuin vähäisempien kansojen kohdalla, historia on toistanut itseään. Jokaisella on ollut koetuksensa aika; jokainen on epäonnistunut, sen loisto on himmennyt, sen valta on kadonnut.” Prophets and Kings, 535.

At the end (“latter time”) of the kingdom of Greece, when their cup of probationary time had been filled (“when the transgressors are come to the full”), a “king of fierce countenance” would stand up. That king would understand “dark sentences,” for he would speak a completely different language than the Hebrew of the Jews or the Greek of the previous kingdom, for he would speak Latin. That kingdom had been identified by Moses as the nation that would bring the siege of the years 66 to 70 AD, where among other things the famine was so terrible that the Jews ate their own children to survive.

Kreikan valtakunnan lopulla (”viimeisenä aikana”), kun heidän koetusaikansa malja oli tullut täyteen (”kun rikkojat ovat tulleet täyteen mittaansa”), nousisi esiin ”julkeakasvoinen kuningas”. Tuo kuningas ymmärtäisi ”arvoituksia”, sillä hän puhuisi täysin erilaista kieltä kuin juutalaisten heprea tai edellisen valtakunnan kreikka, sillä hän puhuisi latinaa. Mooses oli tunnistanut tuon valtakunnan kansaksi, joka toisi vuosien 66–70 jKr. piirityksen, jossa muun muassa nälänhätä oli niin kauhea, että juutalaiset söivät omia lapsiaan selviytyäkseen.

> Because thou servedst not the Lord thy God with joyfulness, and with gladness of heart, for the abundance of all things; Therefore shalt thou serve thine enemies which the Lord shall send against thee, in hunger, and in thirst, and in nakedness, and in want of all things: and he shall put a yoke of iron upon thy neck, until he have destroyed thee. The Lord shall bring a nation against thee from far, from the end of the earth, as swift as the eagle flieth; a nation whose tongue thou shalt not understand; A nation of fierce countenance, which shall not regard the person of the old, nor show favour to the young: And he shall eat the fruit of thy cattle, and the fruit of thy land, until thou be destroyed: which also shall not leave thee either corn, wine, or oil, or the increase of thy kine, or flocks of thy sheep, until he have destroyed thee. And he shall besiege thee in all thy gates, until thy high and fenced walls come down, wherein thou trustedst, throughout all thy land: and he shall besiege thee in all thy gates throughout all thy land, which the Lord thy God hath given thee. And thou shalt eat the fruit of thine own body, the flesh of thy sons and of thy daughters, which the Lord thy God hath given thee, in the siege, and in the straitness, wherewith thine enemies shall distress thee. Deuteronomy 28:47–53.

> Koska et palvellut Herraa, sinun Jumalaasi, iloiten ja sydämen riemulla kaiken runsauden tähden, sentähden sinun on palveltava vihollisiasi, jotka Herra lähettää sinua vastaan, nälässä ja janossa ja alastomuudessa ja kaiken puutteessa; ja hän panee rautaisen ikeen sinun niskaasi, kunnes on sinut tuhonnut. Herra on nostattava sinua vastaan kaukaa, maan äärestä, kansan, joka syöksyy niin kuin kotka lentää, kansan, jonka kieltä et ymmärrä; kansan, jolla on julmat kasvot, joka ei armahda vanhusta eikä osoita suosiota nuorelle. Se on syövä karjasi hedelmän ja maasi hedelmän, kunnes tuhoudut; eikä se jätä sinulle viljaa, viiniä eikä öljyä, ei nautakarjasi vasikoita eikä lammaslaumojesi karitsoja, kunnes on sinut tuhonnut. Se on saartava sinut kaikissa porteissasi, kunnes korkeat ja lujat muurisi sortuvat, joihin sinä luotit, koko maassasi; ja se on saartava sinut kaikissa porteissasi kautta koko maasi, jonka Herra, sinun Jumalasi, on sinulle antanut. Ja sinä olet syövä oman kohtusi hedelmän, poikiesi ja tyttäriesi lihan, jotka Herra, sinun Jumalasi, on sinulle antanut, piirityksen ja ahdingon aikana, jolla vihollisesi sinua ahdistavat. 5. Mooseksen kirja 28:47–53.

In Daniel chapter two the fourth kingdom was represented by “iron,” and Moses identified “a nation,” which would put a “yoke of iron,” upon the Jews. The “nation” would “destroy” the Jews, and it would be as swift as an eagle, of which the eagle is the symbol of Rome. It would be a “nation” “whose tongue thou shalt not understand,” for its language would be “dark sentences” to the Jews. It would be a “nation of fierce countenance” as described in Daniel chapter eight as a “king of fierce countenance.” And in the “siege” of Jerusalem the Jews ate their “sons and daughters.”

Danielin toisessa luvussa neljäs valtakunta kuvattiin ”raudaksi”, ja Mooses yksilöi ”kansan”, joka panisi juutalaisten päälle ”rautaisen ikeen”. Tämä ”kansa” ”hävittäisi” juutalaiset, ja se olisi nopea kuin kotka; kotka on Rooman vertauskuva. Se olisi ”kansa”, ”jonka kieltä sinä et ymmärrä”, sillä sen kieli olisi juutalaisille ”hämäriä sanoja”. Se olisi ”julman katsannon kansa”, niin kuin Danielin kahdeksannessa luvussa kuvataan ”julman katsannon kuningas”. Ja Jerusalemin ”piirityksessä” juutalaiset söivät ”poikansa ja tyttärensä”.

Miller recognized pagan Rome as the power predicted by Moses, and as the fourth “iron” kingdom of Daniel two, and the “nation” who spoke Latin, not Hebrew or Greek. Miller made no distinction between the fourth and fifth kingdom of Bible prophecy, for to him they both were simply Rome. So after pagan Rome stood up in verse twenty-three, he would not see the distinction represented in verse twenty-four. In the vision the little horn had oscillated from masculine to feminine to masculine to feminine in verses nine through twelve, and verse twenty-three identifies the prophetic characteristics of pagan Rome, Gabriel’s interpretation in verse twenty-four changes to feminine Rome. The power in verse twenty-four was to possess “mighty power,” “but not by his own power: and he shall destroy wonderfully, and shall prosper, and practice, and shall destroy the mighty and the holy people.”

Miller tunnisti pakanallisen Rooman Mooseksen ennustamaksi vallaksi sekä Danielin toisen luvun neljänneksi ”rautaiseksi” valtakunnaksi ja siksi ”kansaksi”, joka puhui latinaa, ei hepreaa eikä kreikkaa. Miller ei tehnyt mitään eroa Raamatun profetian neljännen ja viidennen valtakunnan välillä, sillä hänelle ne molemmat olivat yksinkertaisesti Rooma. Niinpä sen jälkeen kun pakanallinen Rooma nousi esiin jakeessa kaksikymmentäkolme, hän ei nähnyt jakeessa kaksikymmentäneljä kuvattua eroa. Näyssä pieni sarvi oli jakeissa yhdeksän–kaksitoista vaihdellut maskuliinista feminiiniin ja feminiinistä maskuliiniin, ja vaikka jae kaksikymmentäkolme yksilöi pakanallisen Rooman profeetalliset tuntomerkit, Gabrielin selitys jakeessa kaksikymmentäneljä siirtyy feminiiniseen Roomaan. Jakeen kaksikymmentäneljä vallan oli määrä omata ”mahtava voima”, ”mutta ei omasta voimastaan; ja hän on hävittävä ihmeellisesti, ja menestyvä, ja toimittava, ja hävittävä väkevät ja pyhän kansan.”

Papal Rome was to be given the military power of pagan Rome, and it would destroy God’s people for one thousand two hundred and sixty years, from the year 538 to 1798. It would destroy “wonderfully” for it is the beast the whole world “wonders after,” and it was the power that would “practice and prosper” until the first indignation that had been “determined” to be finished in 1798 was fulfilled.

Paavilliselle Roomalle oli määrä antaa pakanallisen Rooman sotilaallinen valta, ja se tuhoaisi Jumalan kansaa tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen vuoden ajan, vuodesta 538 vuoteen 1798. Se tuhoaisi ”ihmeellisesti”, sillä se on peto, jonka perässä koko maailma ”ihmetellen seuraa”, ja se oli se valta, joka ”toimisi ja menestyisi”, kunnes ensimmäinen närkästys, jonka oli ”määrätty” päättyvän vuonna 1798, täyttyisi.

Then in verse twenty-five Gabriel follows the oscillation established in the verses he was interpreting for Daniel, and again addresses pagan Rome, who through a different type of “policy,” brought together its empire, as attested to by all the historians. The “craft” of pagan Rome was to induce nations to join their growing empire, and it used the promise of peace and prosperity to build the empire, unlike the previous empires that were forged simply by military might. Pagan Rome was also to “stand up against the Prince of princes,” as it did when it placed Christ upon the cross of Calvary.

Sitten jakeessa kaksikymmentäviisi Gabriel seuraa sitä vaihtelua, joka oli vakiintunut niissä jakeissa, joita hän selitti Danielille, ja kohdistaa jälleen puheensa pakanalliseen Roomaan, joka toisenlaisen ”menettelytavan” avulla kokosi valtakuntansa, kuten kaikki historioitsijat todistavat. Pakanallisen Rooman ”kavaluus” oli siinä, että se sai kansakunnat liittymään kasvavaan valtakuntaansa, ja se käytti rauhan ja vaurauden lupausta valtakunnan rakentamiseen, toisin kuin edelliset valtakunnat, jotka oli taottu yksinomaan sotilaallisen voiman avulla. Pakanallisen Rooman oli myös määrä ”nousta ruhtinasten Ruhtinasta vastaan”, niin kuin se teki, kun se pani Kristuksen Golgatan ristille.

Then Gabriel addresses the two visions he was interpreting for Daniel, by identifying that the “mareh” vision of the appearance (the twenty-three hundred days) was true, and that the “chazon” vision of the trampling down of the sanctuary and host by pagan Rome and papal Rome was to be “shut up (sealed), “for many days” (until the time of the end in 1798).

Sitten Gabriel käsittelee niitä kahta näkyä, joita hän oli Danielille selittämässä, toteamalla, että ilmestystä koskeva ”mareh”-näky (kaksituhatta kolmesataa päivää) oli tosi ja että ”chazon”-näky pyhäkön ja sotajoukon tallaamisesta pakanallisen Rooman ja paavillisen Rooman toimesta oli ”suljettava (sinetöitävä)”, ”moniksi päiviksi” (lopun aikaan asti vuonna 1798).

Then Daniel was sick for some time, and then returned to work, but he still did not understand the “mareh” vision, which is the vision which Gabriel was commanded to make him understand. For that reason Gabriel would return in chapter nine, to finish his work of making Daniel understand the “mareh” vision.

Sitten Daniel oli jonkin aikaa sairaana ja palasi sitten työhön, mutta hän ei vieläkään ymmärtänyt ”mareh”-näkyä, sitä näkyä, jonka Gabriel oli käsketty saattaa hänen ymmärrettäväkseen. Tästä syystä Gabriel palaisi takaisin yhdeksännessä luvussa saattaakseen päätökseen työnsä Danielin saattamiseksi ymmärtämään ”mareh”-näkyä.

In Daniel chapter nine, Daniel had been studying the prophetic Word and came to understand through the writings of Moses and Jeremiah. Jeremiah had identified the captivity he was in would last seventy years.

Danielin kirjan yhdeksännessä luvussa Daniel oli tutkinut profeetallista sanaa ja tuli ymmärtämään Mooseksen ja Jeremian kirjoitusten kautta. Jeremia oli ilmoittanut, että pakkosiirtolaisuus, jossa hän oli, kestäisi seitsemänkymmentä vuotta.

> And this whole land shall be a desolation, and an astonishment; and these nations shall serve the king of Babylon seventy years. And it shall come to pass, when seventy years are accomplished, that I will punish the king of Babylon, and that nation, saith the Lord, for their iniquity, and the land of the Chaldeans, and will make it perpetual desolations. Jeremiah 25:11, 12.

> Ja koko tämä maa on tuleva autioksi ja kauhistukseksi; ja nämä kansat palvelevat Babylonian kuningasta seitsemänkymmentä vuotta. Ja on tapahtuva, kun seitsemänkymmentä vuotta ovat täyttyneet, että minä rankaisen Babylonian kuningasta ja sitä kansaa, sanoo Herra, heidän pahuutensa tähden, sekä kaldealaisten maata, ja teen siitä iankaikkiset autiot paikat. Jeremia 25:11, 12.

According to Moses the captivity in the enemy’s land would correspond to a time that the land would enjoy its sabbaths.

Mooseksen mukaan vankeus vihollisen maassa vastaisi aikaa, jona maa saisi nauttia sapateistaan.

> And I will bring the land into desolation: and your enemies which dwell therein shall be astonished at it. And I will scatter you among the heathen, and will draw out a sword after you: and your land shall be desolate, and your cities waste. Then shall the land enjoy her sabbaths, as long as it lieth desolate, and ye be in your enemies’ land; even then shall the land rest, and enjoy her sabbaths. As long as it lieth desolate it shall rest; because it did not rest in your sabbaths, when ye dwelt upon it. Leviticus 26:32–35.

> Ja minä teen maan autioksi, niin että vihollisenne, jotka siinä asuvat, hämmästyvät sitä. Ja minä hajotan teidät pakanakansojen sekaan ja paljastan miekan teidän peräänne; ja teidän maanne on oleva autio, ja teidän kaupunkinne raunioina. Silloin maa saa nauttia sapateistaan koko sen ajan, jonka se makaa autiona teidän ollessanne vihollistenne maassa; silloin maa lepää ja saa nauttia sapateistaan. Koko sen ajan, jonka se makaa autiona, se lepää, koska se ei levännyt teidän sapatteinanne, kun te asuitte siinä. 3. Mooseksen kirja 26:32–35.

Daniel had understood from God’s prophetic Word, upon two witnesses that His people had been scattered into the enemy’s land, during which time the land would enjoy its sabbaths. He understood what the author of Chronicles understood concerning Jeremiah’s seventy years.

Daniel oli Jumalan profeetallisesta Sanasta, kahden todistajan perusteella, ymmärtänyt, että Hänen kansansa oli hajotettu vihollisen maahan, jonka ajan maa nauttisi sapateistaan. Hän ymmärsi sen, minkä Aikakirjojen kirjoittaja ymmärsi Jeremian seitsemästäkymmenestä vuodesta.

> And them that had escaped from the sword carried he away to Babylon; where they were servants to him and his sons until the reign of the kingdom of Persia: To fulfil the word of the Lord by the mouth of Jeremiah, until the land had enjoyed her sabbaths: for as long as she lay desolate she kept sabbath, to fulfil threescore and ten years. Now in the first year of Cyrus king of Persia, that the word of the Lord spoken by the mouth of Jeremiah might be accomplished, the Lord stirred up the spirit of Cyrus king of Persia, that he made a proclamation throughout all his kingdom, and put it also in writing, saying, Thus saith Cyrus king of Persia, All the kingdoms of the earth hath the Lord God of heaven given me; and he hath charged me to build him an house in Jerusalem, which is in Judah. Who is there among you of all his people? The Lord his God be with him, and let him go up. 2 Chronicles 36:20–23.

> Ja ne, jotka olivat miekalta säästyneet, hän vei vankeuteen Babyloniin; ja he olivat hänen ja hänen poikiensa palvelijoita Persian valtakunnan hallituskauteen asti, jotta Herran sana Jeremian suun kautta kävisi toteen, siihen asti kunnes maa oli saanut nauttia sapateistaan; niin kauan kuin se makasi autiona, se vietti sapattia, kunnes seitsemänkymmentä vuotta oli täyttynyt. Mutta Persian kuninkaan Kooreksen ensimmäisenä hallitusvuotena, jotta Herran sana, joka oli puhuttu Jeremian suun kautta, täyttyisi, Herra herätti Persian kuninkaan Kooreksen hengen, niin että hän kuulutti koko valtakunnassaan ja myös kirjallisesti sanoi: Näin sanoo Koores, Persian kuningas: Herra, taivaan Jumala, on antanut minulle kaikki maan valtakunnat, ja hän on käskenyt minun rakentaa hänelle huoneen Jerusalemiin, joka on Juudassa. Kuka teistä kuuluu hänen kansaansa? Herra, hänen Jumalansa, olkoon hänen kanssansa, ja hän menköön sinne. 2. Aikakirja 36:20–23.

Daniel understood that Jeremiah’s seventy years of scattering in the enemy’s land, while the land enjoyed her sabbaths, was based upon the curse of “seven times” in Leviticus twenty-six, and in obedience to that understanding, he fulfilled the commanded remedy given there for those who finally awaken to their scattered condition.

Daniel ymmärsi, että Jeremian mainitsemat seitsemänkymmentä vuotta hajallaan vihollisen maassa, samalla kun maa nautti sapateistaan, perustuivat 3. Mooseksen kirjan kahdennessakymmenennessäkuudennessa luvussa olevaan “seitsemän kertaa” -kiroukseen, ja tämän ymmärryksen mukaisessa kuuliaisuudessa hän täytti siellä annetun säädetyn parannuskeinon niitä varten, jotka viimein havahtuvat hajotettuun tilaansa.

> And upon them that are left alive of you I will send a faintness into their hearts in the lands of their enemies; and the sound of a shaken leaf shall chase them; and they shall flee, as fleeing from a sword; and they shall fall when none pursueth. And they shall fall one upon another, as it were before a sword, when none pursueth: and ye shall have no power to stand before your enemies. And ye shall perish among the heathen, and the land of your enemies shall eat you up. And they that are left of you shall pine away in their iniquity in your enemies’ lands; and also in the iniquities of their fathers shall they pine away with them. If they shall confess their iniquity, and the iniquity of their fathers, with their trespass which they trespassed against me, and that also they have walked contrary unto me; And that I also have walked contrary unto them, and have brought them into the land of their enemies; if then their uncircumcised hearts be humbled, and they then accept of the punishment of their iniquity: Then will I remember my covenant with Jacob, and also my covenant with Isaac, and also my covenant with Abraham will I remember; and I will remember the land. The land also shall be left of them, and shall enjoy her sabbaths, while she lieth desolate without them: and they shall accept of the punishment of their iniquity: because, even because they despised my judgments, and because their soul abhorred my statutes. And yet for all that, when they be in the land of their enemies, I will not cast them away, neither will I abhor them, to destroy them utterly, and to break my covenant with them: for I am the Lord their God. But I will for their sakes remember the covenant of their ancestors, whom I brought forth out of the land of Egypt in the sight of the heathen, that I might be their God: I am the Lord. These are the statutes and judgments and laws, which the Lord made between him and the children of Israel in mount Sinai by the hand of Moses. Leviticus 26:36–46.

> Ja niihin teistä, jotka jäävät eloon, minä lähetän heidän sydämeensä raukeuden heidän vihollistensa maissa; ja kahisevan lehden ääni ajaa heitä takaa, ja he pakenevat niin kuin miekkaa paeten, ja he kaatuvat, vaikka kukaan ei heitä takaa-ajaisi. Ja he kaatuvat toinen toisensa päälle niin kuin miekkaa väistäen, vaikka kukaan ei heitä takaa-ajaisi; eikä teillä ole voimaa kestää vihollistenne edessä. Ja te hukutte pakanakansojen sekaan, ja vihollistenne maa nielee teidät. Ja ne teistä, jotka jäävät jäljelle, riutuvat pois pahuutensa tähden vihollistensa maissa; myös isiensä pahuuksien tähden he riutuvat pois heidän kanssaan. Mutta jos he tunnustavat pahuutensa ja isiensä pahuuden sekä rikkomuksensa, jolla he ovat rikkoneet minua vastaan, ja senkin, että he ovat vaeltaneet minua vastaan, ja että minäkin olen vaeltanut heitä vastaan ja vienyt heidät heidän vihollistensa maahan, ja jos silloin heidän ympärileikkaamaton sydämensä nöyrtyy ja he silloin alistuvat pahat tekonsa rangaistukseen, silloin minä muistan liittoni Jaakobin kanssa, ja myös liittoni Iisakin kanssa, ja myös liittoni Aabrahamin kanssa minä muistan; ja minä muistan maan. Mutta maa jää heiltä autioksi ja saa nauttia sapateistaan, kun se makaa autiona ilman heitä; ja heidän on alistuttava pahat tekonsa rangaistukseen, koska, juuri koska he halveksivat minun oikeuksiani ja heidän sielunsa inhosi minun käskyjäni. Mutta kaiken tämänkään jälkeen, kun he ovat vihollistensa maassa, minä en hylkää heitä enkä inhoa heitä niin, että hävittäisin heidät perin pohjin ja rikkoisin liittoni heidän kanssaan; sillä minä olen Herra, heidän Jumalansa. Vaan minä muistan heidän tähtensä liiton heidän esi-isiensä kanssa, jotka minä vein pois Egyptin maasta pakanakansojen silmien edessä ollakseni heidän Jumalansa: minä olen Herra. Nämä ovat ne säädökset ja oikeudet ja lait, jotka Herra asetti itsensä ja israelilaisten välille Siinain vuorella Mooseksen kautta. 3. Mooseksen kirja 26:36–46.

Daniel’s prayer in chapter nine, is addressing every element of the counsel for those who find themselves scattered in the enemy’s land. That prayer is to be aligned with his prayer in chapter two, for together they represent the prayer of those in Revelation chapter eleven, that were dead in the streets of that great city of Sodom and Egypt, who find that they also had been scattered. As Daniel concludes his prayer, Gabriel returns to finish the work of explaining the “mareh” vision, just as the Holy Spirit intends to accomplish for the two witnesses of Revelation chapter eleven.

Danielin rukous yhdeksännessä luvussa käsittelee neuvonannon jokaista osatekijää niitä varten, jotka huomaavat olevansa hajallaan vihollisen maassa. Tuo rukous on sovitettava yhteen hänen toisen luvun rukouksensa kanssa, sillä yhdessä ne edustavat niiden rukousta, joista puhutaan Ilmestyskirjan yhdestoista luvussa ja jotka olivat kuolleina sen suuren Sodoman ja Egyptin kaupungin kaduilla ja jotka havaitsevat, että hekin olivat joutuneet hajotetuiksi. Danielin päättäessä rukouksensa Gabriel palaa saattamaan päätökseen ”mareh”-näyn selittämisen työn, aivan niin kuin Pyhä Henki aikoo toteuttaa Ilmestyskirjan yhdennentoista luvun kahden todistajan hyväksi.

> And whiles I was speaking, and praying, and confessing my sin and the sin of my people Israel, and presenting my supplication before the Lord my God for the holy mountain of my God; Yea, whiles I was speaking in prayer, even the man Gabriel, whom I had seen in the vision at the beginning, being caused to fly swiftly, touched me about the time of the evening oblation. And he informed me, and talked with me, and said, O Daniel, I am now come forth to give thee skill and understanding. Daniel 9:20–22.

> Ja minun vielä puhuessani ja rukoillessani ja tunnustaessani syntiäni ja kansani Israelin syntiä sekä tuodessani anomukseni Herran, minun Jumalani, eteen minun Jumalani pyhän vuoren tähden, niin, minun vielä puhuessani rukouksessa, se mies Gabriel, jonka olin nähnyt näyssä alussa, tuli lentäen kiiruusti ja kosketti minua ehtoouhrin aikaan. Ja hän opetti minua, puhui minulle ja sanoi: Daniel, minä olen nyt lähtenyt antamaan sinulle taitoa ja ymmärrystä. Daniel 9:20–22.

We will continue this study in the next article.

Jatkamme tätä tutkistelua seuraavassa artikkelissa.

> “Shortly before the fall of Babylon, when Daniel was meditating on these prophecies and seeking God for an understanding of the times, a series of visions was given him concerning the rise and fall of kingdoms. With the first vision, as recorded in the seventh chapter of the book of Daniel, an interpretation was given; yet not all was made clear to the prophet. ‘My cogitations much troubled me,’ he wrote of his experience at the time, ‘and my countenance changed in me: but I kept the matter in my heart.’ Daniel 7:28.

> Vähän ennen Babylonin kukistumista, kun Daniel mietiskeli näitä profetioita ja etsi Jumalalta ymmärrystä ajoista, hänelle annettiin sarja näkyjä valtakuntien noususta ja kukistumisesta. Ensimmäisen näyn yhteydessä, niin kuin se on merkitty Danielin kirjan seitsemänteen lukuun, annettiin myös selitys; kuitenkaan kaikkea ei tehty profeetalle selväksi. ”Minun ajatukseni suuresti peljättivät minua”, hän kirjoitti tuolloisesta kokemuksestaan, ”ja minun muotoni muuttui minussa; mutta minä kätkin asian sydämeeni.” Daniel 7:28.

> “Through another vision further light was thrown upon the events of the future; and it was at the close of this vision that Daniel heard ‘one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision?’ Daniel 8:13. The answer that was given, ‘Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed’ (verse 14), filled him with perplexity. Earnestly he sought for the meaning of the vision. He could not understand the relation sustained by the seventy years’ captivity, as foretold through Jeremiah, to the twenty-three hundred years that in vision he heard the heavenly visitant declare should elapse before the cleansing of God’s sanctuary. The angel Gabriel gave him a partial interpretation; yet when the prophet heard the words, ‘The vision … shall be for many days,’ he fainted away. ‘I Daniel fainted,’ he records of his experience, ‘and was sick certain days; afterward I rose up, and did the king’s business; and I was astonished at the vision, but none understood it.’ Verses 26, 27.

> “Toisen näyn kautta tulevaisuuden tapahtumiin heitettiin lisää valoa; ja tämän näyn lopussa Daniel kuuli ”yhden pyhän puhuvan, ja toinen pyhä sanoi sille pyhälle, joka puhui: Kuinka kauan kestää näky?” Daniel 8:13. Annettu vastaus, ”Kaksituhatta kolmesataa iltaa ja aamua; sitten pyhäkkö asetetaan jälleen oikeuteensa” (jae 14), täytti hänet hämmennyksellä. Hartaasti hän etsi näyn merkitystä. Hän ei voinut ymmärtää sitä suhdetta, joka Jeremian kautta ennustetulla seitsemänkymmenen vuoden vankeudella oli niihin kahteentuhanteen kolmeensataan vuoteen, joiden taivaallinen vierailija näyssä ilmoitti kuluvan ennen Jumalan pyhäkön puhdistamista. Enkeli Gabriel antoi hänelle osittaisen selityksen; mutta kun profeetta kuuli sanat: ”Näky … tarkoittaa kaukaista aikaa”, hän pyörtyi. ”Minä, Daniel, olin voimaton”, hän kirjoittaa kokemuksestaan, ”ja sairastin muutamia päiviä; sitten minä nousin ja toimitin kuninkaan tehtäviä; ja minä olin hämmästynyt näystä, eikä kukaan sitä ymmärtänyt.” Jae 26, 27.”

> “Still burdened in behalf of Israel, Daniel studied anew the prophecies of Jeremiah. They were very plain—so plain that he understood by these testimonies recorded in books ‘the number of the years, whereof the word of the Lord came to Jeremiah the prophet, that He would accomplish seventy years in the desolations of Jerusalem.’ Daniel 9:2.

> Edelleen Israelin tähden kuormitettuna Daniel tutki uudelleen Jeremian profetioita. Ne olivat hyvin selviä—niin selviä, että hän ymmärsi kirjoihin tallennettujen todistusten perusteella ”vuosien luvun, joista Herran sana oli tullut profeetta Jeremialle, että Hän täyttäisi seitsemänkymmentä vuotta Jerusalemin hävityksissä”. Daniel 9:2.

> “With faith founded on the sure word of prophecy, Daniel pleaded with the Lord for the speedy fulfillment of these promises. He pleaded for the honor of God to be preserved. In his petition he identified himself fully with those who had fallen short of the divine purpose, confessing their sins as his own.” Prophets and Kings, 553, 554.

> ”Profeetallisen sanan varmaan perustalle rakentuvassa uskossa Daniel anoi Herralta näiden lupausten pikaista täyttymistä. Hän pyysi, että Jumalan kunnia säilytettäisiin. Rukouksessaan hän samastui täydellisesti niihin, jotka olivat jääneet vaille jumalallisen tarkoituksen täyttämistä, tunnustaen heidän syntinsä ominaan.” Prophets and Kings, 553, 554.

Back to Articles