Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Nine

Danielin kirja – sata yhdeksän

Unveiling the Triple Application of Prophecy: The Prophetic Significance of Revelation Chapter Nine and the Modern Reformatory Movement

Profetian kolminkertaisen sovelluksen paljastaminen: Ilmestyskirjan yhdeksännen luvun profeetallinen merkitys ja nykyaikainen uskonpuhdistusliike

Author

Jeff Pippenger

Published

March 1, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The first half of Revelation chapter nine, identifies the fifth trumpet, which is the first woe, and the second half of the chapter identifies the sixth trumpet, which is the second woe. Both trumpets are graphically illustrated on the 1843 and the 1850 pioneer charts. When the last six verses of Daniel eleven were unsealed at the time of the end in 1989 with the collapse of the Soviet Union the reformatory movement of the one hundred and forty-four thousand began.

Ilmestyskirjan yhdeksännen luvun ensimmäinen puolisko osoittaa viidennen pasuunan, joka on ensimmäinen voi-huuto, ja luvun toinen puolisko osoittaa kuudennen pasuunan, joka on toinen voi-huuto. Molemmat pasuunat on havainnollistettu kuvaannollisesti vuoden 1843 ja vuoden 1850 tienraivaajakaavioissa. Kun Danielin kirjan yhdennentoista luvun kuusi viimeistä jaetta avattiin sineteistään lopun aikana vuonna 1989 Neuvostoliiton romahtaessa, sadan neljänkymmenenneljän tuhannen uskonpuhdistusliike alkoi.

Among the truths recognized in 1989, were the great reformatory movements of Bible history, and that they all paralleled each other. All the prophets, and therefore every sacred history, including the sacred reformatory movements, illustrate the final great reformatory movement of the one hundred and forty-four thousand, which is also the mighty movement of the third angel. When the sealing process begins, so too, does the sprinkling of the latter rain. The unsealing of the reformatory movements in 1989, followed by the unsealing of the last six verses of Daniel eleven in 1992, produced an environment of resistance, as always occurs when a new and present truth is unsealed.

Vuonna 1989 tunnustettujen totuuksien joukossa olivat Raamatun historian suuret uskonpuhdistusliikkeet sekä se, että ne kaikki olivat keskenään rinnakkaisia. Kaikki profeetat ja siten jokainen pyhä historia, mukaan luettuina pyhät uskonpuhdistusliikkeet, havainnollistavat sadan neljänkymmenenneljän tuhannen lopullista suurta uskonpuhdistusliikettä, joka on myös kolmannen enkelin väkevä liike. Kun sinetöimisprosessi alkaa, alkaa myös myöhäissateen vihmominen. Uskonpuhdistusliikkeiden avaaminen vuonna 1989, jota seurasi Danielin kirjan yhdennentoista luvun kuuden viimeisen jakeen avaaminen vuonna 1992, synnytti vastustuksen ilmapiirin, kuten aina tapahtuu, kun uusi ja nykyinen totuus avataan.

In the resistance of the truth of the last six verses of Daniel eleven, the Lord opened up the truth that the prophetic history of pagan Rome, combined with the prophetic history of papal Rome, as established upon two witnesses, identifies the prophetic history of modern Rome. The rule of the triple application of prophecy was recognized, and thereafter employed to defend against error and identify and establish truth. The rules that uphold that every reform line parallels the other reform lines, and the rules associated with a triple application of prophecy, became the bedrock of the rules that were established in the movement of the third angel, as had been typified by the rules established, employed, and published in the Millerite history.

Vastustettaessa Danielin yhdestoista luvun kuuden viimeisen jakeen totuutta Herra avasi sen totuuden, että pakanallisen Rooman profeetallinen historia, yhdistettynä paavillisen Rooman profeetalliseen historiaan, kahden todistajan varaan vahvistettuna, yksilöi nykyajan Rooman profeetallisen historian. Profeetian kolminkertaisen sovelluksen sääntö tunnustettiin, ja sen jälkeen sitä käytettiin erehdystä vastaan puolustautumiseen sekä totuuden tunnistamiseen ja vahvistamiseen. Säännöt, jotka osoittavat, että jokainen uudistuslinja on rinnakkainen muiden uudistuslinjojen kanssa, sekä profetian kolminkertaiseen sovellukseen liittyvät säännöt, tulivat niiden sääntöjen peruskallioksi, jotka vahvistettiin kolmannen enkelin liikkeessä, niin kuin Milleriittien historiassa vahvistetut, käytetyt ja julkaistut säännöt olivat tätä esikuvallisesti ennakoineet.

The triple application of prophecy as a rule, was unsealed for the movement of the one hundred and forty-four thousand, for they are the movement of the latter rain, and Islam of the third woe is the message of the latter rain. The principle of the triple application of prophecy was identified by the Lion of the tribe of Judah, well before Islam of the third woe arrived in history on September 11, 2001, for He desired that His last-day people would easily recognize the message represented by the arrival of the third woe when He returned His people to Jeremiah’s old paths.

Profetian kolminkertainen sovellus sääntönä avattiin sadan neljänkymmenenneljän tuhannen liikkeelle, sillä he ovat myöhäissateen liike, ja kolmannen vitsauksen islam on myöhäissateen sanoma. Profetian kolminkertaisen sovelluksen periaatteen osoitti Juudan sukukunnan Leijona jo kauan ennen kuin kolmannen vitsauksen islam saapui historiaan 11. syyskuuta 2001, sillä Hän tahtoi, että Hänen viimeisten päivien kansansa helposti tunnistaisi sen sanoman, jota kolmannen vitsauksen saapuminen edusti, kun Hän palautti kansansa Jeremian vanhoille poluille.

The pioneer understanding of the fifth and sixth trumpets as set forth in Revelation chapter nine, was understood to be the passage in the book of Revelation that was the most firmly and clearly supported by history. Uriah Smith begins his presentation of Revelation chapter nine by employing the words of the historian Keith to make that very point.

Ilmestyskirjan yhdeksännessä luvussa esitetty varhainen käsitys viidennestä ja kuudennesta pasuunasta ymmärrettiin Ilmestyskirjan kohdaksi, jota historia tuki kaikkein lujimmin ja selkeimmin. Uriah Smith aloittaa Ilmestyskirjan yhdeksännen luvun esityksensä käyttämällä historioitsija Keithin sanoja juuri tämän seikan osoittamiseksi.

> “For an exposition of this trumpet, we shall again draw from the writings of Mr. Keith. This writer truthfully says: ‘There is scarcely so uniform an agreement among interpreters concerning any other part of the Apocalypse as respecting the application of the fifth and sixth trumpets, or the first and second woes, to the Saracens and Turks. It is so obvious that it can scarcely be misunderstood. Instead of a verse or two designating each, the whole of the ninth chapter of the Revelation in equal portions, is occupied with a description of both.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 495.

> ”Tämän pasuunan selityksessä turvaudumme jälleen herra Keithin kirjoituksiin. Tämä kirjoittaja sanoo totuudenmukaisesti: ’Tuskin minkään muun Ilmestyskirjan osan tulkinnasta vallitsee selittäjien keskuudessa niin yksimielinen sopusointu kuin viidennen ja kuudennen pasuunan, eli ensimmäisen ja toisen vitsauksen, soveltamisesta saraseeneihin ja turkkilaisiin. Se on niin ilmeistä, että sitä tuskin voidaan ymmärtää väärin. Sen sijaan, että kumpaakin osoittaisi yksi tai kaksi jaetta, koko Ilmestyskirjan yhdeksäs luku jakautuu tasan molempien kuvaukseen.’ Uriah Smith, Daniel and Revelation, 495.

The chapter division of the first and second woes divides the history of the first woe, represented by Mohammed. It is geographically located by what the historian Alexander Keith calls the Saracens, which we would today call Arabia. The history of the second woe, represented by Osman 1, geographically located in Turkey, which the historian identifies as the Turks. The history of the first woe was located and fulfilled in Arabia, the birthplace of Islam and Mohammed. The history of the second woe was located and fulfilled in Turkey, the birthplace of the Ottoman Empire.

Ensimmäisen ja toisen voi-huudon välinen lukujako erottaa ensimmäisen voi-huudon historian, jota edustaa Muhammed. Se sijoittuu maantieteellisesti siihen, mitä historioitsija Alexander Keith kutsuu saraseeneiksi, ja mitä me nykyään kutsuisimme Arabiaksi. Toisen voi-huudon historia, jota edustaa Osman I, sijoittuu maantieteellisesti Turkkiin, jonka historioitsija määrittelee turkkilaisiksi. Ensimmäisen voi-huudon historia sijoittui Arabiaan ja täyttyi siellä, islamin ja Muhammedin syntymäseudulla. Toisen voi-huudon historia sijoittui Turkkiin ja täyttyi siellä, Osmanien valtakunnan syntymäseudulla.

The history of the first woe, identifies a warfare that was directed against Rome by independent warriors whose only mutual alliance with one another was the religion of Islam. The history of the second woe, identifies a warfare that was directed against Rome by an organized religion and state power, which is called a Caliphate. In either case, the independent warfare against Rome in the history represented by Mohammed, or the organized warfare represented by Ottman, or the Ottoman Empire, the mode of warfare was to attack suddenly and unexpectedly. It was not a warfare that was carried out by dressing all the soldiers in the same-colored uniforms, then organizing the soldiers into a line and marching them forward into gunfire as was the military custom of that time. The word “assassin” is based upon the Islamic mode of warfare of striking suddenly and unexpectedly, and usually resulting in the death of the attacker also.

Ensimmäisen voihuudon historia osoittaa sodankäynnin, joka kohdistui Roomaa vastaan itsenäisten sotureiden toimesta, joiden ainoa keskinäinen liitto toistensa kanssa oli islamin uskonto. Toisen voihuudon historia osoittaa sodankäynnin, joka kohdistui Roomaa vastaan järjestäytyneen uskonnon ja valtiovallan toimesta, jota kutsutaan kalifaatiksi. Kummassakin tapauksessa, olipa kyse Mohammedin edustamasta Roomaa vastaan käydystä itsenäisestä sodankäynnistä tai Ottmanin, eli Osmanien valtakunnan, edustamasta järjestäytyneestä sodankäynnistä, sodankäynnin tapa oli hyökätä äkillisesti ja odottamatta. Se ei ollut sellaista sodankäyntiä, jota käytiin pukemalla kaikki sotilaat samanvärisiin univormuihin, järjestämällä sotilaat riviin ja marssittamalla heidät eteenpäin tykkituleen, kuten oli tuon ajan sotilaallinen tapa. Sana ”assassiini” perustuu islamilaiseen sodankäynnin tapaan iskeä äkillisesti ja odottamatta, mikä tavallisesti johti myös hyökkääjän kuolemaan.

The word “assassin” is derived from the Arabic word “hashshashin,” which comes from “hashish,” meaning “hashish” or “cannabis.” The term was originally used to refer to a secretive and fanatical group of Nizari Ismaili Muslims in the Middle East during the medieval period. The members of this group were known for their unconventional and often violent methods, including the use of political assassinations to achieve their goals. It is said that they would sometimes consume hashish to prepare for their missions, which led to the use of the term “hashshashin” or “assassins” in the Western world. The Assassins were active during the medieval period, primarily in Persia and Syria, and they played a significant role in various political conflicts and assassinations during that time. The term “assassin” eventually made its way into European languages, where it came to refer more broadly to individuals who carry out political or targeted killings.

Sana ”assassin” on johdettu arabian sanasta ”hashshashin”, joka puolestaan tulee sanasta ”hashish”, joka merkitsee ”hašišia” eli kannabista. Termiä käytettiin alun perin viittaamaan salamyhkäiseen ja fanaattiseen nizari-ismaililaisten muslimien ryhmään Lähi-idässä keskiajalla. Tämän ryhmän jäsenet tunnettiin epätavanomaisista ja usein väkivaltaisista menetelmistään, mukaan lukien poliittisten murhien käyttö tavoitteidensa saavuttamiseksi. Heidän kerrotaan toisinaan nauttineen hašišia valmistautuakseen tehtäviinsä, mikä johti siihen, että termiä ”hashshashin” eli ”assassins” alettiin käyttää länsimaissa. Assassiinit toimivat keskiajalla pääasiassa Persiassa ja Syyriassa, ja heillä oli merkittävä rooli tuon ajan erilaisissa poliittisissa konflikteissa ja murhissa. Termi ”assassin” kulkeutui lopulta eurooppalaisiin kieliin, joissa sillä alettiin viitata yleisemmin henkilöihin, jotka suorittavat poliittisia tai kohdennettuja surmia.

This mode of warfare is an important prophetic characteristic of the three woes, for the prophetic role of Islam is to produce war. Islam as a symbol is all about warfare, and in Revelation chapter nine, Islam of the first and second woes is an illustration of their warfare. Their warfare is identified in the book of Revelation, as the action that angers the nations, just before probation closes.

Tämä sodankäynnin muoto on tärkeä kolmea voihuutoa luonnehtiva profeetallinen piirre, sillä islamin profeetallinen tehtävä on synnyttää sotaa. Symbolina islam liittyy kokonaisuudessaan sodankäyntiin, ja Ilmestyskirjan yhdeksännessä luvussa ensimmäisen ja toisen voihuudon islam on esitys niiden sodankäynnistä. Niiden sodankäynti yksilöidään Ilmestyskirjassa siksi toiminnaksi, joka vihastuttaa kansakunnat juuri ennen kuin koetusaika päättyy.

> And the nations were angry, and thy wrath is come, and the time of the dead, that they should be judged, and that thou shouldest give reward unto thy servants the prophets, and to the saints, and them that fear thy name, small and great; and shouldest destroy them which destroy the earth. Revelation 11:18.

> Ja kansakunnat vihastuivat, ja sinun vihasi on tullut, ja on tullut kuolleitten aika tulla tuomituiksi, ja aika antaa palkka sinun palvelijoillesi profeetoille ja pyhille sekä niille, jotka pelkäävät sinun nimeäsi, pienille ja suurille, ja hävittää ne, jotka maan turmelevat. Ilmestys 11:18.

The “nations” are made “angry”, just before God’s wrath comes, and God’s wrath, as represented in the book of Revelation, is the seven last plagues that come when human probation closes. There are three waymarks in the verse; the angering of the nations, the wrath of God, and the time to judge the dead. The judgment of the dead here referenced is the judgment of the wicked dead that occurs during the thousand-year millennium, and not the investigative judgment of the dead that began on October 22, 1844. Sister White is clear that the three waymarks in this verse are distinct, and occur in the order in the verse.

“Kansat” tehdään “vihaisiksi” juuri ennen kuin Jumalan viha tulee, ja Jumalan viha, sellaisena kuin se on Ilmestyskirjassa esitetty, on ne seitsemän viimeistä vitsausta, jotka tulevat, kun ihmisen koetusaika päättyy. Jakeessa on kolme tienviittaa: kansojen vihastuminen, Jumalan viha ja aika tuomita kuolleet. Tässä mainittu kuolleiden tuomio on jumalattomien kuolleiden tuomio, joka tapahtuu tuhannen vuoden mittaisen vuosituhannen aikana, eikä kuolleiden tutkiva tuomio, joka alkoi 22. lokakuuta 1844. Sisar White ilmaisee selvästi, että tämän jakeen kolme tienviittaa ovat erillisiä ja tapahtuvat jakeessa esitetyssä järjestyksessä.

> “I saw that the anger of the nations, the wrath of God, and the time to judge the dead were separate and distinct, one following the other, also that Michael had not stood up, and that the time of trouble, such as never was, had not yet commenced. The nations are now getting angry, but when our High Priest has finished His work in the sanctuary, He will stand up, put on the garments of vengeance, and then the seven last plagues will be poured out.

> ”Näin, että kansojen viha, Jumalan viha ja aika tuomita kuolleet olivat erillisiä ja toisistaan erottuvia, toinen toistaan seuraavia, sekä myös, ettei Miikael ollut vielä noussut, eikä se ahdistuksen aika, jonka kaltaista ei ole koskaan ollut, ollut vielä alkanut. Kansat ovat nyt käymässä vihaisiksi, mutta kun meidän Ylimmäinen Pappimme on päättänyt työnsä pyhäkössä, Hän nousee, pukeutuu koston vaatteisiin, ja sitten ne seitsemän viimeistä vitsausta vuodatetaan.”

> “I saw that the four angels would hold the four winds until Jesus’ work was done in the sanctuary, and then will come the seven last plagues.” Early Writings, 36.

> “Näin, että ne neljä enkeliä pidättäisivät niitä neljää tuulta, kunnes Jeesuksen työ pyhäkössä olisi päättynyt, ja sitten tulevat ne seitsemän viimeistä vitsausta.” Early Writings, 36.

The role of Islam in the last book of the Bible is to anger the nations, and they do this through warfare. The role of Islam in the first book of the Bible is to bring every man’s hand in the world together against Islam, represented as Ishmael.

Islamin tehtävä Raamatun viimeisessä kirjassa on saattaa kansakunnat vihaan, ja tämän ne tekevät sodankäynnin kautta. Islamin tehtävä Raamatun ensimmäisessä kirjassa on saattaa jokaisen ihmisen käsi maailmassa yhtymään Islamia vastaan, jota edustaa Ismael.

> And the angel of the Lord said unto her, Behold, thou art with child, and shalt bear a son, and shalt call his name Ishmael; because the Lord hath heard thy affliction. And he will be a wild man; his hand will be against every man, and every man’s hand against him; and he shall dwell in the presence of all his brethren. Genesis 16:11, 12.

> Ja Herran enkeli sanoi hänelle: Katso, sinä olet raskaana ja synnytät pojan, ja annat hänelle nimen Ismael; sillä Herra on kuullut sinun kurjuutesi. Ja hänestä tulee kuin villiaasi ihminen; hänen kätensä on oleva kaikkia vastaan, ja kaikkien kädet häntä vastaan; ja hän on asuva kaikkien veljiensä nähden. 1. Mooseksen kirja 16:11, 12.

The word “hand,” as a symbol is like all biblical symbols, and it can have more than one meaning depending upon the context where it is used. By far the “hand,” as a symbol in Bible prophecy, is a symbol of warfare. The Hebrew word translated as “wild man,” is the word for the wild Arabian ass, which possesses several important prophetic implications, one of which is that the Arabian ass is a member of the Equidae family of animals, as is the horse. In Revelation chapter nine, and on both of the sacred charts of Habakkuk (the 1843 and 1850 pioneer charts), the horse is used as the symbol of the warfare represented by Islam of the three woes. The first and last mention of Islam, as represented in the book of Genesis, and the book of Revelation identify Islam with the symbol of the Equidae family (ass or horse), and they both emphasize the role of Islam as being to bring warfare to “every man” (the nations).

Sana ”käsi” on symbolina kuten kaikki raamatulliset symbolit, ja sillä voi olla useampi kuin yksi merkitys riippuen siitä asiayhteydestä, jossa sitä käytetään. Ylivoimaisesti ”käsi” on Raamatun profetiassa symbolina sodankäynnin vertauskuva. Heprean sana, joka on käännetty ”villi-ihmiseksi”, on sana villistä arabialaisesta aasista, johon sisältyy useita tärkeitä profeetallisia viittauksia; yksi niistä on se, että arabialainen aasi kuuluu hevoseläinten heimoon, samoin kuin hevonen. Ilmestyskirjan yhdeksännessä luvussa sekä Habakukin molemmissa pyhissä kartoissa (vuosien 1843 ja 1850 pioneerikartoissa) hevosta käytetään niiden kolmen vitsauksen islamin edustaman sodankäynnin symbolina. Islamin ensimmäinen ja viimeinen maininta, sellaisena kuin se esitetään Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa ja Ilmestyskirjassa, yhdistävät islamin hevoseläinten heimon symboliin (aasiin tai hevoseen), ja molemmat korostavat islamin tehtävää tuoda sodankäynti ”jokaista ihmistä” (kansoja) vastaan.

In the book of Revelation, chapter NINE, verse ELEVEN, the character of Islam is identified, for prophetically character is represented by a name. The name given to the king that rules over Islam reflects that first reference to Islam in the book of Genesis, where it is written that the character or spirit of Ishmael “shall dwell in the presence of all his brethren.” The king which rules over all of Islam is the spirit of Ishmael (their king), whose hand is “against every man”.

Ilmestyskirjan yhdeksännessä luvussa, jakeessa yksitoista, islamin luonne tunnistetaan, sillä profetiassa luonnetta edustaa nimi. Islamia hallitsevalle kuninkaalle annettu nimi heijastaa tuota ensimmäistä viittausta islamiin Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa, jossa on kirjoitettu, että Ismaelin luonne eli henki ”asuu kaikkien veljiensä nähden”. Kuningas, joka hallitsee koko islamia, on Ismaelin henki (heidän kuninkaansa), jonka käsi on ”jokaista ihmistä vastaan”.

> And they had a king over them, which is the angel of the bottomless pit, whose name in the Hebrew tongue is Abaddon, but in the Greek tongue hath his name Apollyon. Revelation 9:11.

> Ja heillä oli kuninkaanaan syvyyden kuilun enkeli, jonka nimi hepreaksi on Abaddon, mutta kreikaksi hänen nimensä on Apollyon. Ilmestys 9:11.

In the Old Testament, represented by the Hebrew, or the New Testament, represented by the Greek, the character that reigns over the adherents of the religion of Islam is identified as either Abaddon or Apollyon, which in either means “death and destruction.” Death and destruction are the character of Islam, whether represented in the Old or New Testaments. The specific characteristics of the spirit that rules within every adherent of Islam, in connection with the symbol of the ass or the horse are both elements of the First and the Last references to Islam. These two prophetic attributes possess the signature of Alpha and Omega. When Sister White identifies the message that brings the one hundred and forty-four thousand to life as the mighty army of the third angel, she states the following:

Vanhassa testamentissa, jota edustaa heprea, tai Uudessa testamentissa, jota edustaa kreikka, islamin uskonnon kannattajia hallitseva luonne tunnistetaan joko Abaddoniksi tai Apollyoniksi, joista kumpikin merkitsee ”kuolemaa ja hävitystä”. Kuolema ja hävitys ovat islamin luonne, olipa se esitettynä Vanhassa tai Uudessa testamentissa. Sen hengen erityiset ominaispiirteet, joka hallitsee jokaisessa islamin kannattajassa, yhteydessä aasin tai hevosen symboliin, ovat molemmat osatekijöitä islamia koskevissa ensimmäisissä ja viimeisissä viittauksissa. Näissä kahdessa profeetallisessa ominaisuudessa on Alfa ja Omega -tunnusmerkki. Kun sisar White määrittelee sanoman, joka herättää ne sataneljäkymmentäneljätuhatta eloon, kolmannen enkelin väkeväksi sotajoukoksi, hän lausuu seuraavaa:

> “Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.

> „Farishtalar to‘rt shamolni tutib turibdilar; ular jilovidan qutulib, butun yer yuzi uzra otilib ketishga urinayotgan g‘azablangan ot timsolida tasvirlangan bo‘lib, o‘z yo‘lida vayronagarchilik va o‘limni olib keladi.

> “Shall we sleep on the very verge of the eternal world? Shall we be dull and cold and dead? Oh, that we might have in our churches the Spirit and breath of God breathed into His people, that they might stand upon their feet and live. We need to see that the way is narrow, and the gate strait. But as we pass through the strait gate, its wideness is without limit.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> “Nukkuisimmeko aivan iankaikkisen maailman kynnyksellä? Olisimmeko tylsiä, kylmiä ja kuolleita? Oi, että kirkoissamme olisi Jumalan Henki ja henkäys puhallettuna Hänen kansaansa, jotta he nousisivat jaloilleen ja eläisivät. Meidän on nähtävä, että tie on kapea ja portti ahdas. Mutta kun kuljemme sisään ahtaasta portista, sen avaruus on rajaton.” Manuscript Releases, osa 20, 217.

The four winds are held during the sealing of the one hundred and forty-four thousand, and the four winds are an “angry horse” that bears “death and destruction in its path.” On September 11, 2001 the third woe arrived into prophetic history bringing “death and destruction,” thus “angering the nations,” when it struck the spiritual glorious land “suddenly and unexpectedly.” On October 7, 2023, the third woe, continued on its path of “death and destruction” thus further “angering the nations” when it attacked the literal glorious land “suddenly and unexpectedly.” The first unexpected attack marked the beginning of the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, and the recent attack on October 7, 2023, marks the beginning of the ending period or “binding off” of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. Shall we sleep on the very verge of the eternal world?

Neljää tuulta pidätellään sadan neljänkymmenenneljän tuhannen sinetöimisen aikana, ja nämä neljä tuulta ovat ”vihainen hevonen”, joka tuo kulkureitillään ”kuolemaa ja hävitystä”. Syyskuun 11. päivänä 2001 kolmas voi saapui profeetalliseen historiaan tuoden ”kuolemaa ja hävitystä” ja siten ”vihastaen kansakunnat”, kun se iski hengelliseen ihanaan maahan ”äkillisesti ja odottamatta”. Lokakuun 7. päivänä 2023 kolmas voi jatkoi ”kuoleman ja hävityksen” kulkuaan ja siten yhä enemmän ”vihastaen kansakuntia”, kun se hyökkäsi kirjaimelliseen ihanaan maahan ”äkillisesti ja odottamatta”. Ensimmäinen odottamaton hyökkäys merkitsi sadan neljänkymmenenneljän tuhannen sinetöimisen ajanjakson alkua, ja viimeaikainen hyökkäys 7. lokakuuta 2023 merkitsee sadan neljänkymmenenneljän tuhannen sinetöimisen päättymisajanjakson eli ”sitomisen päättämisen” alkua. Nukkuisimmeko aivan iankaikkisen maailman kynnyksellä?

On both sacred pioneer charts Islam of the first and second woes is graphically illustrated by Islamic warriors riding upon their warhorses. The rider upon the warhorse of the first woe in both illustrations is carrying a spear, and the rider of the horse representing the second woe, is firing a rifle. The distinction is plainly identified in Revelation chapter nine, for it was in the history of the second woe, that gunpowder was invented and first used in warfare. Commenting on verses seventeen through nineteen, of Revelation chapter nine, Uriah Smith records the following:

Kummassakin pyhässä tienraivaajakartassa ensimmäisen ja toisen voihuudon islam on havainnollisesti esitetty islamilaisina sotureina ratsastamassa sotahevosillaan. Kummassakin kuvauksessa ensimmäisen voihuudon sotahevosen ratsastaja kantaa keihästä, ja toista voihuutoa edustavan hevosen ratsastaja ampuu kiväärillä. Ero tuodaan selvästi esiin Ilmestyskirjan yhdeksännessä luvussa, sillä juuri toisen voihuudon historian aikana ruuti keksittiin ja sitä käytettiin ensimmäisen kerran sodankäynnissä. Kommentoidessaan Ilmestyskirjan yhdeksännen luvun jakeita seitsemästätoista yhdeksääntoista Uriah Smith kirjoittaa seuraavasti:

> “The first part of this description may have reference to the appearance of these horsemen. Fire, representing a color, stands for red, ‘as red as fire’ being a frequent term of expression; jacinth, or hyacinth, for blue; and brimstone, for yellow. And these colors greatly predominated in the dress of these warriors; so that the description, according to this view, would be accurately met in the Turkish uniform, which was composed largely of red, or scarlet, blue, and yellow. The heads of the horses were in appearance as the heads of lions to denote their strength, courage, and fierceness; while the last part of the verse undoubtedly has reference to the use of gunpowder and firearms for purposes of war, which were then but recently introduced. As the Turks discharged their firearms on horseback, it would appear to the distant beholder that the fire, smoke, and brimstone issued out of the horses’ mouths, as illustrated by the accompanying plate.

> ”Tämän kuvauksen ensimmäinen osa saattaa viitata näiden ratsumiesten ulkonäköön. Tuli, joka edustaa väriä, tarkoittaa punaista, sillä ”tulenpunainen” on yleinen ilmaus; jasyntti eli hyasintti sinistä; ja tulikivi keltaista. Ja nämä värit olivat suuresti vallitsevia näiden soturien vaatetuksessa; niin että kuvaus tämän näkemyksen mukaan vastaisi tarkasti turkkilaista univormua, joka koostui suurelta osin punaisesta eli helakanpunaisesta, sinisestä ja keltaisesta. Hevosten päät olivat näöltään kuin leijonien päät osoittamaan niiden voimaa, rohkeutta ja raivokkuutta; kun taas jakeen viimeinen osa epäilemättä viittaa ruudin ja ampuma-aseiden käyttöön sodankäynnin tarkoituksiin, jotka tuohon aikaan oli vasta hiljattain otettu käyttöön. Koska turkkilaiset laukoivat ampuma-aseensa ratsain, kaukana oleva katsoja näytti näkevän tulen, savun ja tulikiven lähtevän hevosten suista, niin kuin oheinen kuva havainnollistaa.

> “Respecting the use of firearms by the Turks in their campaign against Constantinople, Elliott (Horae Apocalypticae, Vol. I, pp. 482–484) thus speaks:—‘It was to “the fire and the smoke and the sulphur,” to the artillery and firearms of Mahomet, that the killing of the third part of men, i.e., the capture of Constantinople, and by consequence the destruction of the Greek empire, was owing. Eleven hundred years and more had now elapsed since her foundation by Constantine. In the course of them, Goths, Huns, Avars, Persians, Bulgarians, Saracens, Russians, and indeed the Ottoman Turks themselves, had made their hostile assaults, or laid siege against it. But the fortifications were impregnable by them. Constantinople survived, and with it the Greek empire. Hence the anxiety of the Sultan Mahomet to find that which would remove the obstacle. “Canst thou cast a cannon,” was his question to the founder of cannon that deserted to him, “of the size sufficient to batter down the wall of Constantinople?” Then the foundry was established at Adrianople, the cannon cast, the artillery prepared, and the siege began.’

> ”Mitä tulee turkkilaisten ampuma-aseiden käyttöön heidän sotaretkellään Konstantinopolia vastaan, Elliott (Horae Apocalypticae, osa I, s. 482–484) lausuu näin: — ’Juuri ”tulen ja savun ja tulikiven”, Mahometin tykistön ja ampuma-aseiden, ansioksi oli luettava kolmannen osan ihmisten surmaaminen, toisin sanoen Konstantinopolin valtaus ja sen seurauksena Kreikan valtakunnan hävitys. Sen perustamisesta Konstantinuksen toimesta oli siihen mennessä kulunut nyt yli yksitoista sataa vuotta. Tänä aikana gootit, hunnit, avaarit, persialaiset, bulgarit, saraseenit, venäläiset ja myös ottomaaniturkkilaiset itse olivat tehneet vihamielisiä hyökkäyksiään tai piirittäneet sitä. Mutta sen linnoitukset olivat heille valloittamattomat. Konstantinopoli säilyi, ja sen mukana Kreikan valtakunta. Tästä johtui sulttaani Mahometin huoli löytää se, mikä poistaisi esteen. ”Voitko valaa tykin”, hän kysyi hänen luokseen loikanneelta tykkien valmistajalta, ”niin suuren, että sillä voidaan murtaa Konstantinopolin muuri?” Silloin valimo perustettiin Adrianopoliin, tykki valettiin, tykistö valmistettiin, ja piiritys alkoi.’”

> “It well deserves remark, how Gibbon, always the unconscious commentator on the Apocalyptic prophecy, puts this new instrumentality of war into the foreground of his picture, in his eloquent and striking narrative of the final catastrophe of the Greek empire. In preparation for it, he gives the history of the recent invention of gunpowder, ‘that mixture of saltpeter, sulphur, and charcoal;’ tells of its earlier use by the Sultan Amurath, and also, as before said, of Mahomet’s foundry of larger cannon at Adrianople; then, in the progress of the siege itself, describes how ‘the volleys of lances and arrows were accompanied with the smoke, the sound, and the fire of the musketry and cannon;’ how ‘the long order of the Turkish artillery was pointed against the walls, fourteen batteries thundering at once on the most accessible places;’ how ‘the fortifications which had stood for ages against hostile violence were dismantled on all sides by the Ottoman cannon, many breaches opened, and near the gate of St. Romanus, four towers leveled with the ground:’ how, as ‘from the lines, the galleys, and the bridge, the Ottoman artillery thundered on all sides, the camp and city, the Greeks and the Turks, were involved in a cloud of smoke, which could only be dispelled by the final deliverance or destruction of the Roman empire:’ how ‘the double walls were reduced by the cannon to a heap of ruins:’ and how the Turks at length ‘rising through the breaches,’ ‘Constantinople was subdued, her empire subverted, and her religion trampled in the dust by the Moslem conquerors.’ I say it well deserves observation how markedly and strikingly Gibbon attributes the capture of the city, and so the destruction of the empire, to the Ottoman artillery. For what is it but a comment on the words of our prophecy? ‘By these three was the third part of men killed, by the fire, and by the smoke, and by the sulphur, which issued out of their mouths.’

> On todellakin huomionarvoista, kuinka Gibbon, aina tiedottomana Ilmestyskirjan profetian selittäjänä, asettaa tämän uuden sodankäynnin välineen kuvauksensa etualalle kaunopuheisessa ja vaikuttavassa kertomuksessaan Kreikan valtakunnan lopullisesta katastrofista. Sen valmisteluksi hän esittää ruudin äskettäisen keksimisen historian, „tuon salpietarin, rikin ja hiilen seoksen”; kertoo sen aiemmasta käytöstä sulttaani Amurathin toimesta sekä myös, kuten edellä on sanottu, Mahometin suurempien tykkien valimosta Adrianopolissa; sitten itse piirityksen edetessä kuvaa, kuinka „keihäiden ja nuolten ryöppyjä säestivät muskettien ja tykkien savu, ääni ja tuli”; kuinka „turkkilaisen tykistön pitkä rivi oli suunnattu muureja vastaan, neljäntoista patterin jylistessä samanaikaisesti helpoimmin saavutettaviin kohtiin”; kuinka „linnoitukset, jotka olivat aikakausien ajan kestäneet vihamielistä väkivaltaa vastaan, riisuttiin joka puolelta ottomaanitykkien toimesta, monia murtokohtia avattiin, ja Pyhän Romanuksen portin lähellä neljä tornia tasoitettiin maan tasalle:” kuinka, kun „juoksuhaudoista, kaleereista ja sillalta ottomaanitykistö jylisi joka puolelta, leiri ja kaupunki, kreikkalaiset ja turkkilaiset, peittyivät savupilveen, jonka saattoi hajottaa ainoastaan Rooman valtakunnan lopullinen pelastus tai tuho:” kuinka „kaksinkertaiset muurit typistettiin tykkien avulla rauniokasaksi:” ja kuinka turkkilaisten lopulta „noustessa esiin murtokohdista” „Konstantinopoli kukistettiin, sen valtakunta syöstiin kumoon, ja sen uskonto poljettiin tomuun muslimivalloittajien toimesta.” Sanon, että todellakin ansaitsee huomiota, kuinka selvästi ja vaikuttavasti Gibbon lukee kaupungin valloituksen ja siten valtakunnan hävityksen ottomaanitykistön ansioksi. Sillä mitä muuta se on kuin selitys profetiamme sanoihin? „Näiden kolmen kautta surmattiin kolmas osa ihmisistä, tulen ja savun ja rikin kautta, jotka lähtivät ulos niiden suusta.”

> “‘VERSE 18. By these three was the third part of men killed, by the fire, and by the smoke, and by the brimstone, which issued out of their mouths. 19. For their power is in their mouth, and in their tails; for their tails were like unto serpents, and had heads, and with them they do hurt.’

> ”‘JAE 18. Näiden kolmen kautta surmattiin kolmas osa ihmisistä: tulen, savun ja tulikiven kautta, jotka lähtivät heidän suustaan. 19. Sillä niiden voima on niiden suussa ja niiden hännissä; sillä niiden hännät olivat käärmeiden kaltaiset, ja niissä oli päät, ja niillä ne tekevät vahinkoa.’

> “These verses express the deadly effect of the new mode of warfare introduced. It was by means of these agents,—gunpowder, firearms, and cannon,—that Constantinople was finally overcome, and given into the hands of the Turks.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 510–514.

> ”Nämä jakeet ilmaisevat käyttöön otetun uuden sodankäyntitavan tuhoisan vaikutuksen. Näiden välineiden — ruudin, ampuma-aseiden ja tykkien — avulla Konstantinopoli lopulta kukistettiin ja annettiin turkkilaisten käsiin.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 510–514.

We will continue the study of the third woe, in the next article.

हम अगले लेख में तीसरे हाय के अध्ययन को जारी रखेंगे।

> “I awoke from my sleep last night with a great burden upon my mind. I was delivering a message to our brethren and sisters, and it was a message of warning and instruction concerning the work of some who are advocating erroneous theories as to the reception of the Holy Spirit, and its operation through human agencies.

> ”Heräsin viime yönä unestani mieleni yllä raskas taakka. Olin esittämässä sanomaa veljillemme ja sisarillemme, ja se oli varoituksen ja opetuksen sanoma koskien joidenkuiden työtä, jotka kannattavat virheellisiä teorioita Pyhän Hengen vastaanottamisesta ja sen toiminnasta inhimillisten välikappaleiden kautta.

> “I was instructed that fanaticism similar to that which we were called to meet after the passing of the time in 1844 would come in among us again in the closing days of the message, and that we must meet this evil just as decidedly now as we met it in our early experiences.

> Minulle osoitettiin, että meidän keskuuteemme tulisi jälleen sanoman viimeisinä päivinä sellaista kiihkoilua, joka muistuttaa sitä, jota meidät kutsuttiin kohtaamaan ajan päättymisen jälkeen vuonna 1844, ja että meidän on kohdattava tämä paha nyt yhtä päättäväisesti kuin kohtasimme sen varhaisissa kokemuksissamme.

> “We are standing on the threshold of great and solemn events. Prophecies are fulfilling. Strange and eventful history is being recorded in the books of heaven—events which it was declared should shortly precede the great day of God. Everything in the world is in an unsettled state. The nations are angry, and great preparations for war are being made. Nation is plotting against nation, and kingdom against kingdom. The great day of God is hasting greatly. But although the nations are mustering their forces for war and bloodshed, the command to the angels is still in force, that they hold the four winds until the servants of God are sealed in their foreheads.” Selected Messages, book 1, 221.

> ”Me seisomme suurten ja juhlallisten tapahtumien kynnyksellä. Profetiat täyttyvät. Omituista ja vaiheikasta historiaa merkitään taivaan kirjoihin — tapahtumia, joiden ilmoitettiin pian edeltävän Jumalan suurta päivää. Kaikki maailmassa on epävakaassa tilassa. Kansat ovat vihoissaan, ja suuria sotavalmisteluja tehdään. Kansa juonittelee kansaa vastaan ja valtakunta valtakuntaa vastaan. Jumalan suuri päivä rientää suuresti. Mutta vaikka kansat kokoavat joukkojaan sotaan ja verenvuodatukseen, enkeleille annettu käsky on yhä voimassa, että heidän tulee pidättää neljää tuulta, kunnes Jumalan palvelijat on sinetöity heidän otsiinsa.” Selected Messages, kirja 1, 221.

Back to Articles