Article

# The Revelation of Jesus Christ - Number Sixteen

Jeesuksen Kristuksen ilmestys – numero kuusitoista

The Unveiling of the Seven Thunders: A Prophetic Analysis of Revelation and Hidden History

Seitsemän ukkosenjylinän paljastuminen: Ilmestyskirjan ja kätketyn historian profeetallinen analyysi

Author

Jeff Pippenger

Published

November 15, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

We have been setting forth the sequence of prophetic events that are identified by the hidden history of the seven thunders that is represented in Revelation chapters eleven through thirteen. We have not yet reached the point in the development of these events, where we will overlay the history of the horn of Protestantism and the horn of Republicanism. Nor have we yet prepared a platform of understanding to pinpoint the role of Islam in the message of the Midnight Cry. There is, though, a very important truth connected with these events, that identifies what a person must do when they understand the truths that are being unsealed. The blessing of Revelation includes the responsibility of “keeping” those things that are written.

Olemme esittäneet niiden profeetallisten tapahtumien järjestyksen, jotka yksilöityvät seitsemän ukkosen kätketyn historian kautta, joka esitetään Ilmestyskirjan luvuissa yksitoista–kolmetoista. Emme ole vielä saavuttaneet näiden tapahtumien kehityksessä sitä kohtaa, jossa asetamme protestantismin sarven ja republikaanisuuden sarven historian päällekkäin. Emmekä ole vielä valmistaneet ymmärryksen perustaa täsmentääksemme islamin roolia Keskiyön huudon sanomassa. Näihin tapahtumiin liittyy kuitenkin hyvin tärkeä totuus, joka osoittaa, mitä ihmisen on tehtävä, kun hän ymmärtää ne totuudet, joita parhaillaan sinetistä avataan. Ilmestyskirjan siunaus sisältää vastuun ”pitää” se, mikä siihen on kirjoitettu.

The line of history that is being unsealed conveys the creative power of God to those who would hear, read and keep those things written therein. It is therefore time to break away from our consideration of Isaiah’s last prophetic narrative, and Revelation chapters eleven through thirteen in order to establish the significance of the “three and a half days” that Elijah and Moses were dead in the street of the information super highway, that runs through the valley of dead dry bones. What we will identify now, is the symbolism of “the wilderness.”

Avattavana oleva historian kulku välittää Jumalan luovan voiman niille, jotka tahtovat kuulla, lukea ja ottaa varteen, mitä siihen on kirjoitettu. Sen tähden on nyt aika irrottautua toistaiseksi tarkastelustamme, joka koskee Jesajan viimeistä profeetallista kertomusta sekä Ilmestyskirjan lukuja yksitoista–kolmetoista, jotta voisimme vahvistaa sen merkityksen, että Elia ja Mooses olivat kuolleina kolme ja puoli päivää tiedon valtatiellä, joka kulkee kuolleitten kuivien luiden laakson halki. Se, minkä nyt tunnistamme, on ”erämaan” symboliikka.

In the last article we identified four prophetic witnesses of the sequence of events that are established by the hidden history of the seven thunders. The line of the image of Christ, the line of the two witnesses, the line of the image of the beast and the line of the counterfeit king of the north.

Edellisessä artikkelissa tunnistimme neljä profeetallista todistajaa sille tapahtumien järjestykselle, jonka seitsemän ukkosen kätketty historia vahvistaa. Kristuksen kuvan linjan, kahden todistajan linjan, pedon kuvan linjan ja pohjoisen väärennetyn kuninkaan linjan.

The second half of the line of the counterfeit king of the north, begins with the empowerment of the papacy in 538. Then the papacy, the spiritual counterfeit king of the north, trampled down spiritual Jerusalem and spiritual Israel for twelve hundred and sixty years.

Pohjoisen väärennetyn kuninkaan sukulinjan toinen puolisko alkaa paavinvallan valtaannoususta vuonna 538. Tämän jälkeen paavinvalta, hengellinen pohjoisen väärennetty kuningas, tallasi jalkoihinsa hengellisen Jerusalemin ja hengellisen Israelin tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen vuoden ajan.

> And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:24.

> Ja he kaatuvat miekan terään ja joutuvat vangittuina vietäviksi kaikkien kansojen sekaan; ja Jerusalem on oleva pakanain tallattavana, kunnes pakanain ajat täyttyvät. Luuk. 21:24.

John was told to measure both the sanctuary and the host, but he was also told to leave out the courtyard, for it had been given to the Gentiles for twelve hundred and sixty years.

Johannesta käskettiin mittaamaan sekä pyhäkkö että sotajoukko, mutta häntä käskettiin myös jättämään esipiha mittaamatta, sillä se oli annettu pakanoille tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen vuoden ajaksi.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> Ja minulle annettiin ruokoa muistuttava mittakeppi; ja enkeli seisoi sanoen: Nouse ja mittaa Jumalan temppeli ja alttari sekä ne, jotka siinä kumartaen rukoilevat. Mutta temppelin ulkopuolella oleva esikartano jätä pois äläkä mittaa sitä, sillä se on annettu pakanoille; ja pyhää kaupunkia he tallaavat jalkoihinsa neljäkymmentä kaksi kuukautta. Ilmestys 11:1, 2.

John and Luke testify that the Gentiles “tread under foot” “Jerusalem,” for “forty and two months.” John identifies the duration, and Luke marks the conclusion of the history. These two witnesses are addressing the question of Daniel chapter eight, and verse thirteen.

Johannes ja Luukas todistavat, että pakanat ”polkevat jalkoihinsa” ”Jerusalemia” ”neljäkymmentä kaksi kuukautta”. Johannes määrittää tämän ajan pituuden, ja Luukas osoittaa tämän historian päätöksen. Nämä kaksi todistajaa käsittelevät Danielin kirjan kahdeksannen luvun kolmannessatoista jakeessa esitettyä kysymystä.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? Daniel 8:13.

> Sitten minä kuulin erään pyhän puhuvan, ja toinen pyhä sanoi sille eräälle pyhälle, joka puhui: Kuinka kauan kestää näky jokapäiväisestä uhrista ja hävityksen rikkomuksesta, niin että sekä pyhäkkö että sotajoukko annetaan tallattaviksi? Daniel 8:13.

The question about the duration that the sanctuary and host were to be trodden under foot, identifies two desolating powers that would accomplish the act of treading down Jerusalem, which in Daniel is represented as the “sanctuary” and also the “host.” The correct foundational understanding of this verse, as expressed by J. N. Andrews, is that the verse identifies two desolating powers, which trampled down both the sanctuary and the host. The first desolating power identified in the verse is paganism, and the second is papalism. The word “host,” is Daniel’s expression for what John identifies as the “worshippers” in the temple, that is in Jerusalem.

Kysymys siitä ajasta, jonka pyhäkköä ja joukkoa oli poljettava jalkoihin, osoittaa kaksi hävittävää valtaa, jotka toteuttaisivat Jerusalemin tallaamisen, jota Danielissa kuvataan sekä ”pyhäköksi” että ”joukoksi”. Tämän jakeen oikea perustava ymmärrys, sellaisena kuin J. N. Andrews sen esittää, on, että jae osoittaa kaksi hävittävää valtaa, jotka tallasivat maahan sekä pyhäkön että joukon. Jakeessa ensimmäiseksi osoitettu hävittävä valta on pakanuus, ja toinen on paavillisuus. Sana ”joukko” on Danielin ilmaus siitä, mitä Johannes nimittää temppelissä oleviksi ”palvojiksi”, toisin sanoen Jerusalemissa.

> “THERE ARE TWO ‘DESOLATIONS’ IN DANIEL 8.—This fact is made so plain by Josiah Litch that we present his words:

> ”Daniel 8:ssa on KAKSI ’HÄVITYSTÄ’.—Josiah Litch tekee tämän tosiasian niin selväksi, että esitämme hänen sanansa:

> “‘The daily sacrifice’ is the present reading of the English text. But no such thing as sacrifice is found in the original. This is acknowledged on all hands. It is a gloss or construction put on it by the translators. The true reading is, ‘the daily and the transgression of desolation,’ daily and transgression being connected together by “and;” the daily desolation and the transgression of desolation. They are two desolating powers, which were to desolate the sanctuary and the host.’—Prophetic Expositions, Volume 1, page 127.

> ”’Jatkuva uhri’ on englanninkielisen tekstin nykyinen lukutapa. Mutta alkuperäistekstissä ei ole mitään sellaista kuin uhri. Tämä tunnustetaan yleisesti. Se on selittäjien siihen lisäämä täydennys tai tulkinta. Oikea lukutapa on: ’jatkuva ja hävityksen rikkomus’, jatkuva ja rikkomus yhdistettyinä sanalla ’ja’; jatkuva hävitys ja hävityksen rikkomus. Ne ovat kaksi hävittävää valtaa, joiden oli määrä hävittää pyhäkkö ja sotajoukko.’—Prophetic Expositions, Volume 1, sivu 127.

> “It is plain that the sanctuary and the host were to be trodden under foot by the daily and the transgression of desolation. The careful reading of verse 13 settles this point. And this fact establishes another, viz.: that these two desolations are the two grand forms under which Satan has attempted to overthrow the worship and the cause of Jehovah. Mr. Miller’s remarks on the meaning of these two terms, and the course pursued by himself in ascertaining that meaning, is presented under the following head:

> On ilmeistä, että pyhäkkö ja sotajoukko oli poljettava jalkoihin jokapäiväisen ja hävityksen rikkomuksen kautta. Jakeen 13 huolellinen lukeminen ratkaisee tämän asian. Ja tämä tosiasia vahvistaa toisenkin, nimittäin: että nämä kaksi hävitystä ovat ne kaksi suurta muotoa, joiden alaisuudessa Saatana on pyrkinyt kukistamaan Jehovan palvonnan ja asian. Herra Millerin huomautukset näiden kahden käsitteen merkityksestä sekä hänen noudattamansa menettely tämän merkityksen selvittämisessä esitetään seuraavan otsikon alla:

> “THE TWO DESOLATIONS ARE PAGANISM AND PAPACY

> "KAKSI HÄVITYSTÄ OVAT PAKANUUS JA PAAVIUS"

> “‘I read on, and could find no other case in which it [the daily] was found, but in Daniel. I then [by the aid of a concordance] took those words which stood in connection with it, ‘take way;’ he shall take away, ‘the daily;’ ‘from the time the daily shall be taken away’, etc. I read on, and thought I should find no light on the text; finally, I came to 2 Thessalonians 2:7, 8. ‘For the mystery of iniquity doth already work; only he who now letteth will let, until he be taken out of the way, and then shall that wicked be revealed,’ etc. And when I had come to that text, oh! how clear and glorious the truth appeared! There it is! That is ‘the daily!’ Well now, what does Paul mean by ‘he who now letteth,’ or hindereth? By ‘the man of sin,’ and the ‘wicked,’ popery is meant. Well, what is it which hinders popery from being revealed? Why, it is paganism; well, then, ‘the daily’ must mean paganism.’—Second Advent Manual, page 66.” J. N. Andrews, The Sanctuary and the 2300 Days, 33, 34.

> ”Luettuani edelleen en voinut löytää yhtään muuta kohtaa, jossa se [jokapäiväinen] esiintyi, kuin Danielissa. Sitten [hakuteoksen avulla] otin ne sanat, jotka olivat yhteydessä siihen: ’ottaa pois’; hän ottaa pois ’jokapäiväisen’; ’siitä ajasta, jolloin jokapäiväinen otetaan pois’ jne. Luin edelleen ja ajattelin, etten saisi tekstistä mitään valoa; lopulta tulin kohtaan 2. Tessalonikalaiskirje 2:7, 8. ’Sillä laittomuuden salaisuus on jo vaikuttamassa; ainoastaan se, joka nyt pidättää, pidättää, kunnes hänet poistetaan tieltä, ja silloin tuo laiton ilmestyy’ jne. Ja kun olin tullut siihen tekstiin, oi, kuinka kirkkaana ja loistavana totuus näyttäytyikään! Siinä se on! Se on ’jokapäiväinen’! No niin, mitä Paavali tarkoittaa sillä, ’joka nyt pidättää’, tai estää? ’Synnin miehellä’ ja ’laittomalla’ tarkoitetaan paavikuntaa. No niin, mikä estää paavikuntaa tulemasta ilmi? Miksi, se on pakanuus; siis ’jokapäiväisen’ täytyy tarkoittaa pakanuutta.’—Second Advent Manual, s. 66.” J. N. Andrews, The Sanctuary and the 2300 Days, 33, 34.

In fulfillment of the “seven times” of Leviticus twenty-six, paganism trampled down the sanctuary and host for twelve hundred and sixty years, and then papalism did the same work for an additional twelve hundred and sixty years. The papacy had trampled down Jerusalem for twelve hundred and sixty years according to Luke and John, until the papacy received its deadly wound in 1798. Subtracting twelve hundred and sixty years from 1798, arrives at 538. Subtracting twelve hundred and sixty years from 538, arrives at 723 BC, when Assyria, the literal king of the north at that time, took the northern kingdom of Israel into slavery.

3. Mooseksen kirjan kahdenkymmenennenkuudennen luvun ”seitsemän ajan” täyttymyksenä pakanuus tallasi pyhäkköä ja joukkoa tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen vuoden ajan, ja sitten paavius teki saman työn vielä toiset tuhat kaksisataa kuusikymmentä vuotta. Paavius oli tallannut Jerusalemia tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen vuoden ajan Luukkaan ja Johanneksen mukaan, kunnes paavius sai kuolinhaavansa vuonna 1798. Kun vuodesta 1798 vähennetään tuhat kaksisataa kuusikymmentä vuotta, päädytään vuoteen 538. Kun vuodesta 538 vähennetään tuhat kaksisataa kuusikymmentä vuotta, päädytään vuoteen 723 eKr., jolloin Assyria, tuon ajan kirjaimellinen pohjoisen kuningas, vei Israelin pohjoisen valtakunnan orjuuteen.

John only refers to the twelve hundred and sixty years that the papacy trampled down the sanctuary and the host, but Luke addresses both periods of twelve hundred and sixty years that paganism and papalism trampled down Jerusalem, for he states “until the times of the Gentiles be fulfilled.” Luke identifies the trampling down of Jerusalem as more than a single “time”, for he calls it the fulfillment of the “times” of the Gentiles.

Johannes viittaa ainoastaan niihin tuhanteen kahteensataan kuuteenkymmeneen vuoteen, joiden ajan paavikunta tallasi maahan pyhäkön ja sotajoukon, mutta Luukas käsittelee kumpaakin tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen vuoden ajanjaksoa, joiden aikana pakanuus ja paavilaisuus tallasivat Jerusalemia, sillä hän sanoo: ”kunnes pakanain ajat täyttyvät”. Luukas osoittaa Jerusalemin maahan tallaamisen olevan enemmän kuin yhden ainoan ”ajan”, sillä hän nimittää sitä pakanain ”aikojen” täyttymiseksi.

Of course, in 1856, Millerite Adventism became Laodicean, and seven years later they rejected the truth of the “seven times” of Leviticus twenty-six, so it is impossible for Adventism to see these simple biblical facts. The fact that I am identifying is that the hidden history of the seven thunders, which identifies three waymarks, and a period of time between the first and second waymark, and then a second period of time between the second and third waymark, is represented within the prophetic line of the counterfeit king of the north.

Tietenkin vuonna 1856 milleriläisestä adventismista tuli laodikealainen, ja seitsemän vuotta myöhemmin he hylkäsivät totuuden 3. Mooseksen kirjan kahdestakymmenestäkuudennessa luvussa mainituista ”seitsemästä ajasta”, joten adventismin on mahdotonta nähdä näitä yksinkertaisia raamatullisia tosiasioita. Se tosiasia, jonka tunnistan, on se, että seitsemän ukkosenjyrinän kätketty historia, joka osoittaa kolme tienviittaa sekä ajanjakson ensimmäisen ja toisen tienviitan välillä ja sitten toisen ajanjakson toisen ja kolmannen tienviitan välillä, esitetään väärennetyn pohjoisen kuninkaan profeetallisessa linjassa.

That line started in 723 BC, with the northern kingdom of Israel going into slavery at the hands of the king of Assyria, a literal king of the north. Then in 538, the spiritual king of the north was empowered, and he then trampled down spiritual Jerusalem for another twelve hundred and sixty years, until he received a deadly wound in 1798. From 723 BC, until 538, the powers that held Israel in subjection were always pagan powers.

Tuo linja alkoi vuonna 723 eKr., kun Israelin pohjoinen valtakunta joutui orjuuteen Assyrian kuninkaan, kirjaimellisen pohjoisen kuninkaan, käsiin. Sitten vuonna 538 hengellinen pohjoisen kuningas sai vallan, ja sen jälkeen hän tallasi hengellistä Jerusalemia vielä toiset tuhat kaksisataa kuusikymmentä vuotta, kunnes hän sai kuolinhaavan vuonna 1798. Vuodesta 723 eKr. vuoteen 538 ne vallat, jotka pitivät Israelia alistettuna, olivat aina pakanallisia valtoja.

The line of Christ identifies the anointing of the true king of the north at His baptism in the year 27, and twelve hundred and sixty prophetic days later, He was crucified. His disciples were then empowered to present the message of the true king of the north, until the stoning of Stephen in the year 34. The only time Christ did not walk in the entire twelve hundred and sixty days of His ministry, was when he rode into Jerusalem in the triumphal entry. He therefore trod down Jerusalem for twelve hundred and sixty days, as did His disciples after the cross. Both lines, the counterfeit king of the north and Christ, the true king of the north, trod down Jerusalem and the host for twelve hundred and sixty days.

Kristuksen linja osoittaa pohjoisen todellisen kuninkaan voitelemisen hänen kasteessaan vuonna 27, ja tuhat kaksisataa kuusikymmentä profeetallista päivää myöhemmin hänet ristiinnaulittiin. Tämän jälkeen hänen opetuslapsensa saivat voiman esittää sanoman pohjoisen todellisesta kuninkaasta aina Stefanoksen kivittämiseen saakka vuonna 34. Ainoa kerta, jolloin Kristus ei vaeltanut koko palvelutyönsä tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen päivän aikana, oli se, kun hän ratsasti Jerusalemiin riemusaatossa. Sen vuoksi hän polki Jerusalemia maahan tuhat kaksisataa kuusikymmentä päivää, niin kuin hänen opetuslapsensakin tekivät ristin jälkeen. Molemmat linjat, väärennös pohjoisen kuningas ja Kristus, pohjoisen todellinen kuningas, polkivat Jerusalemia ja sotajoukkoa maahan tuhat kaksisataa kuusikymmentä päivää.

Paganism was a counterfeit of the worship system of the earthly sanctuary service of the literal Jews, and papalism is a counterfeit of the heavenly sanctuary service of the spiritual Jews. Paganism’s twelve hundred and sixty years, was parallel to Christ’s twelve hundred and sixty days, and papalism’s twelve hundred and sixty years, was parallel to the disciples’ twelve hundred and sixty days.

Pakanallisuus oli kirjaimellisten juutalaisten maallisen pyhäkköpalveluksen palvontajärjestelmän väärennös, ja paavillisuus on hengellisten juutalaisten taivaallisen pyhäkköpalveluksen väärennös. Pakanallisuuden tuhat kaksisataa kuusikymmentä vuotta oli rinnakkainen Kristuksen tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen päivän kanssa, ja paavillisuuden tuhat kaksisataa kuusikymmentä vuotta oli rinnakkainen opetuslasten tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen päivän kanssa.

Each of the two lines contain the identical prophetic structure of the hidden history of the seven thunders, that began to be publicly unsealed in July, 2023. The unsealing was accomplished in part by the recognition of the Millerite movement’s first disappointment. Their first disappointment ushered in a period of time, called the “tarrying time” in the parable of the ten virgins. The “tarrying time” ended at the Exeter, New Hampshire camp meeting, when the message of the Midnight Cry had been fully established. The Exeter camp meeting became the second waymark, which then ushered in a period of time where the message of the Midnight Cry was proclaimed, until the third waymark of judgment and the last disappointment arrived.

Kumpikin kahdesta rivistä sisältää saman profeetallisen rakenteen seitsemän ukkosen kätketystä historiasta, jota alettiin julkisesti avata heinäkuussa 2023. Tämä avaaminen toteutui osittain tunnistamalla milleriittiliikkeen ensimmäinen pettymys. Heidän ensimmäinen pettymyksensä johdatti ajanjaksoon, jota kutsutaan ”viivytyksen ajaksi” kymmenen neitsyen vertauksessa. ”Viivytyksen aika” päättyi Exeterin, New Hampshiren, leirikokouksessa, jolloin Keskiyön huudon sanoma oli tullut täysin vahvistetuksi. Exeterin leirikokouksesta tuli toinen tienviitta, joka sitten johdatti ajanjaksoon, jonka aikana Keskiyön huudon sanomaa julistettiin, kunnes saapui kolmas tuomion tienviitta ja viimeinen pettymys.

The three waymarks were the first disappointment, the Midnight Cry message and the last disappointment. Those three waymarks align with the Hebrew word “truth” which represent the first, thirteenth and last letter of the Hebrew alphabet. The first and the last both being disappointments, represents the signature of Alpha and Omega.

Kolme tienviittaa olivat ensimmäinen pettymys, Keskiyön huudon sanoma ja viimeinen pettymys. Nämä kolme tienviittaa ovat linjassa hepreankielisen sanan ”totuus” kanssa, joka edustaa heprealaisen aakkoston ensimmäistä, kolmattatoista ja viimeistä kirjainta. Se, että sekä ensimmäinen että viimeinen ovat pettymyksiä, edustaa Alfan ja Omegan tunnusmerkkiä.

There is no direct representation of twelve hundred and sixty days in the Millerite history, yet the Millerite history is the history of the first movement and therefore typifies the last movement. The history of the first disappointment in the last movement began on July 18, 2020, and it is illustrated in Revelation chapter eleven. In Revelation chapter eleven, the two witnesses are slain, marking the first disappointment in the last movement, that was typified by the first movement.

Milleriläisessä historiassa ei ole suoraa vastinetta tuhannelle kahdellesadalle kuudellekymmenelle päivälle, kuitenkin Milleriläinen historia on ensimmäisen liikkeen historia ja sen tähden se on viimeisen liikkeen esikuva. Ensimmäisen pettymyksen historia viimeisessä liikkeessä alkoi 18. heinäkuuta 2020, ja sitä kuvataan Ilmestyskirjan yhdestoista luvussa. Ilmestyskirjan yhdennessätoista luvussa kaksi todistajaa surmataan, mikä merkitsee ensimmäistä pettymystä viimeisessä liikkeessä, jonka esikuvana ensimmäinen liike oli.

In Revelation eleven the disappointment ushered in a period of twelve hundred and sixty days that their dead bodies were in the street, thus marking the tarrying time of the parable. At their resurrection they are lifted up as an ensign in the same hour as the judgment of the Sunday law. The history of the two witnesses includes a symbolic period of twelve hundred and sixty days.

Ilmestyskirjan yhdestoista luku osoittaa, että pettymys johdatti kahdentoista sadan kuudenkymmenen päivän ajanjaksoon, jonka ajan heidän kuolleet ruumiinsa olivat kadulla, ja näin merkitsi vertauksen viipymisen ajan. Ylösnousemuksessaan heidät korotetaan tunnusmerkiksi samalla hetkellä kuin sunnuntailain tuomio. Kahden todistajan historia sisältää vertauskuvallisen kahdentoista sadan kuudenkymmenen päivän ajanjakson.

The details of the movement of the third angel in the hidden history of the seven thunders provides much more specification than the other parallel lines, but the line of the third angel, the line of the true king of the north, and the line of the counterfeit king of the north, all possess the same prophetic characteristics of a beginning point, followed by a period of time that reaches to a middle point, that is followed by a period of time that reaches to judgment at the end-point.

Kolmannen enkelin liikkeen yksityiskohdat seitsemän ukkosenjyrähdyksen kätketyssä historiassa tarjoavat paljon tarkemman erittelyn kuin muut rinnakkaiset linjat, mutta kolmannen enkelin linjassa, todellisen pohjoisen kuninkaan linjassa ja väärennetyn pohjoisen kuninkaan linjassa on kaikissa samat profeetalliset tunnuspiirteet: alkupiste, jota seuraa keskikohtaan ulottuva ajanjakso ja jota puolestaan seuraa loppupisteessä tapahtuvaan tuomioon ulottuva ajanjakso.

The twelve hundred and sixty days is a primary element of the hidden history of the seven thunders. The twelve hundred and sixty days is symbolized as a “wilderness” in Revelation chapter twelve.

Tuhat kaksisataa kuusikymmentä päivää on seitsemän ukkosenjylinän kätketyn historian ensisijainen osa. Tuhat kaksisataa kuusikymmentä päivää on Ilmestyskirjan kahdennessatoista luvussa vertauskuvattu ”erämaaksi”.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days. Revelation 12:6.

> Ja vaimo pakeni erämaahan, missä hänellä on Jumalan valmistama paikka, että häntä siellä elätettäisiin tuhat kaksisataa kuusikymmentä päivää. Ilmestys 12:6.

The church fled into the wilderness to escape the treading down of the papal power for twelve hundred and sixty years. Verse fourteen provides another witness.

Seurakunta pakeni erämaahan paetakseen paavillisen vallan tallaamista tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen vuoden ajaksi. Jae neljätoista esittää toisenkin todistuksen.

> And to the woman were given two wings of a great eagle, that she might fly into the wilderness, into her place, where she is nourished for a time, and times, and half a time, from the face of the serpent. Revelation 12:14.

> Ja naiselle annettiin suuren kotkan kaksi siipeä, jotta hän lentäisi erämaahan, omaan paikkaansa, missä häntä elätetään aika ja ajat ja puoli aikaa pois käärmeen kasvojen edestä. Ilmestys 12:14.

The church fled from the persecution of the dragon and the papacy for twelve hundred and sixty years, and therefore the “wilderness” is a symbol of the twelve hundred and sixty days. That number occurs directly seven times in the books of Daniel and Revelation, but it is represented several other ways in the Scriptures. In each case, it represents the “seven times” of Leviticus twenty-six.

Seurakunta pakeni lohikäärmeen ja paavinvallan vainoa tuhanneksi kahdeksaksikymmeneksi vuodeksi, ja sen vuoksi ”erämaa” on tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen päivän vertauskuva. Tämä luku esiintyy Danielin kirjassa ja Ilmestyskirjassa suoraan seitsemän kertaa, mutta sitä ilmaistaan Raamatussa myös useilla muilla tavoilla. Jokaisessa tapauksessa se tarkoittaa 3. Mooseksen kirjan kahdennenkymmenennenkuudennen luvun ”seitsemää aikaa”.

Whether it was paganism trampling down the sanctuary and host from 723 BC to the year 538, or the papacy trampling down spiritual Jerusalem and the worshippers therein, it was an illustration of the scattering of God’s people, that was brought about by God’s people breaking the “sabbaths-of-the-land” covenant as represented in Leviticus chapters twenty-five and twenty-six. In chapter twenty-six it is called the quarrel of God’s covenant.

Olipa kyse pakanallisuudesta, joka tallasi maahan pyhäkön ja sotajoukon vuodesta 723 eKr. vuoteen 538, tai paaviudesta, joka tallasi maahan hengellisen Jerusalemin ja siinä olevat palvojat, se oli havainnollistus Jumalan kansan hajottamisesta, joka saatettiin aikaan sen johdosta, että Jumalan kansa rikkoi ”maan sapattien” liiton, sellaisena kuin se esitetään 3. Mooseksen kirjan luvuissa kaksikymmentäviisi ja kaksikymmentäkuusi. Luvussa kaksikymmentäkuusi sitä kutsutaan Jumalan liiton riidaksi.

> And I will bring a sword upon you, that shall avenge the quarrel of my covenant: and when ye are gathered together within your cities, I will send the pestilence among you; and ye shall be delivered into the hand of the enemy. Leviticus 26:25.

> Ja minä tuon teidän päällenne miekan, joka kostaa minun liittoni rikkomisen; ja kun te kokoonnutte kaupunkeihinne, minä lähetän teidän keskuuteenne ruton, ja teidät annetaan vihollisen käsiin. 3. Mooseksen kirja 26:25.

The rebellion against God’s covenant brought upon God’s people the slavery and scattering that is represented as the “quarrel of my covenant.” Without understanding the punishment, which Daniel calls Moses’ “curse” and “oath”, that is also called the “quarrel of my covenant,” blinds a person from seeing the deeper meaning of Christ’s work as represented in Daniel chapter nine. A consistent evaluation of God’s people who are in Laodicean blindness in the writings of Ellen White is that they cannot “reason from cause, to effect.” You may profess to understand the twelve hundred and sixty years of the Dark Ages, but if you don’t know the “cause” of that trampling down you are blind.

Kapina Jumalan liittoa vastaan toi Jumalan kansan päälle orjuuden ja hajotuksen, joita kuvataan ilmauksella ”minun liittoni riita”. Jollei ymmärretä rangaistusta, jota Daniel kutsuu Mooseksen ”kiroukseksi” ja ”valaksi” ja jota myös sanotaan ”minun liittoni riidaksi”, ihminen sokeutuu näkemästä Kristuksen työn syvempää merkitystä sellaisena kuin se esitetään Danielin kirjan yhdeksännessä luvussa. Ellen Whiten kirjoituksissa johdonmukainen arvio Jumalan kansasta, joka on laodikealaisessa sokeudessa, on, etteivät he kykene ”päättelemään syystä seuraukseen”. Saatat tunnustaa ymmärtäväsi pimeän keskiajan tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen vuoden ajanjakson, mutta ellet tiedä tuon tallaamisen ”syytä”, olet sokea.

> And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:27.

> Ja hän vahvistaa liiton monien kanssa yhdeksi viikoksi; ja viikon puolivälissä hän lakkauttaa teurasuhrin ja ruokauhrin, ja kauhistusten levittämisen tähden hän tekee sen autioksi aina loppuun asti, ja se, mikä on säädetty, vuodatetaan aution päälle. Daniel 9:27.

Christ’s confirmation of the covenant is directly associated with the “quarrel of His covenant.” The duration of the “curse” was twenty-five hundred and twenty years, and the duration of Christ confirming that very same covenant was twenty-five hundred and twenty days. In agreement with the Hebrew word “truth” which provides the structure of the hidden history of the seven thunders, the prophetic week that Christ was to confirm His covenant possessed three waymarks that are represented by the first, thirteenth and last letters of the Hebrew alphabet.

Kristuksen liiton vahvistaminen liittyy suoraan ”Hänen liittonsa riitaan”. ”Kirouksen” kesto oli kaksituhatta viisisataa kaksikymmentä vuotta, ja Kristuksen juuri tuon saman liiton vahvistamisen kesto oli kaksituhatta viisisataa kaksikymmentä päivää. Heprealaisen sanan ”totuus”, joka antaa seitsemän ukkosenjylinän kätketyn historian rakenteen, mukaisesti profeetallisella viikolla, jonka aikana Kristuksen tuli vahvistaa liittonsa, oli kolme tienviittaa, joita edustavat heprealaisen aakkoston ensimmäinen, kolmastoista ja viimeinen kirjain.

The first waymark of the week was His baptism, the second waymark was the cross and the last was the death of Stephen. To refuse to see the “seven times” of Leviticus twenty-six, as the heavenly angels led William Miller to see the “seven times,” eliminates the ability to fully see the very prophecy where Christ shed His blood and confirmed the very covenant that His literal ancient people had rejected. Everyone that is ultimately saved will have only a partial and incomplete understanding of “truth.” But no one gets saved that purposely refuses to see the “truth.” There is only one way to the Father, and that is through Jesus, and Jesus is the “truth.”

Viikon ensimmäinen rajapyykki oli Hänen kasteensa, toinen rajapyykki oli risti ja viimeinen oli Stefanuksen kuolema. Kieltäytyminen näkemästä 3. Mooseksen kirjan kahdenkymmenennen kuudennen luvun ”seitsemää aikaa”, niin kuin taivaan enkelit johdattivat William Millerin näkemään ”seitsemän aikaa”, poistaa mahdollisuuden nähdä täydesti juuri se profetia, jossa Kristus vuodatti verensä ja vahvisti juuri sen liiton, jonka Hänen kirjaimellinen muinainen kansansa oli hylännyt. Jokaisella, joka lopulta pelastuu, on vain osittainen ja epätäydellinen ymmärrys ”totuudesta”. Mutta kukaan ei pelastu, jos hän tarkoituksellisesti kieltäytyy näkemästä ”totuutta”. Isän tykö on vain yksi tie, ja se on Jeesuksen kautta, ja Jeesus on ”totuus”.

This is a worthwhile understanding to ponder, for it speaks to the covenant of Leviticus twenty-five and twenty-six. The “curse” of the “seven times” was brought upon ancient literal Israel through their unwillingness to implement the guidelines of allowing the land to rest, and of fulfilling the Jubilee instructions. It was a sin of omission. The curse was brought upon them for their omitting a work they were commanded to do, rather than because they had directly broken a commandment, such as thou shalt not kill or thou shalt not steal. They simply ignored the guidelines associated with allowing the land to rest. Adventists that simply do not accept the “seven times” (that the angels led William Miller to discover) because for whatever unsanctified reason, simply have never taken the time to truly investigate the truth, and are accomplishing the same type of rebellion of omission by disregarding the very same covenant information that ancient literal Israel disregarded. The beginning illustrates the ending.

Tämä on pohtimisen arvoinen ymmärrys, sillä se puhuu 3. Mooseksen kirjan kahdenkymmenennenviidennen ja kahdennenkymmenennenkuudennen luvun liitosta. ”Seitsemän ajan” ”kirous” tuli muinaisen kirjaimellisen Israelin päälle heidän haluttomuutensa tähden toteuttaa ne ohjeet, jotka koskivat maan lepäämään päästämistä ja riemuvuotta koskevien määräysten täyttämistä. Se oli laiminlyönnin synti. Kirous tuli heidän päälleen siitä syystä, että he jättivät tekemättä työn, jonka heidät oli käsketty tehdä, eikä siksi, että he olisivat suoraan rikkoneet jotakin käskyä, kuten ”älä tapa” tai ”älä varasta”. He yksinkertaisesti sivuuttivat ne ohjeet, jotka liittyivät maan lepäämään päästämiseen. Adventistit, jotka yksinkertaisesti eivät hyväksy ”seitsemää aikaa” (jonka enkelit johdattivat William Millerin löytämään) siksi, että he mistä tahansa pyhittämättömästä syystä johtuen eivät yksinkertaisesti ole koskaan käyttäneet aikaa totuuden todelliseen tutkimiseen, toteuttavat samanlaista laiminlyönnin kapinaa sivuuttamalla juuri saman liittoa koskevan tiedon, jonka muinainen kirjaimellinen Israel sivuutti. Alku havainnollistaa lopun.

The twelve hundred and sixty days in Revelation twelve that is identified as a “wilderness,” is a symbol of the “seven times.” Both the twelve hundred and sixty days of Christ’s ministry, and the twelve hundred and sixty days of the disciple’s ministry represent the entire week that the covenant was being confirmed. Both the twelve hundred and sixty years that paganism trampled down God’s people, and the twelve hundred and sixty years that papalism trampled down God’s people, represent the entire “seven times” of the curse of Moses.

Ilmestyskirjan kahdestoista luvussa mainitut tuhat kaksisataa kuusikymmentä päivää, jotka yksilöidään ”erämaaksi”, ovat ”seitsemän ajan” vertauskuva. Sekä Kristuksen palvelutyön tuhat kaksisataa kuusikymmentä päivää että opetuslasten palvelutyön tuhat kaksisataa kuusikymmentä päivää edustavat koko sitä viikkoa, jonka aikana liitto vahvistettiin. Sekä ne tuhat kaksisataa kuusikymmentä vuotta, joiden ajan pakanuus polki maahan Jumalan kansaa, että ne tuhat kaksisataa kuusikymmentä vuotta, joiden ajan paavius polki maahan Jumalan kansaa, edustavat Mooseksen kirouksen koko ”seitsemää aikaa”.

In Revelation eleven, after twelve hundred and sixty days, the dead bones are brought back to life in order to enter into covenant as the one hundred and forty-four thousand. But in order for them to accomplish that covenant relationship, they are required to fulfill the terms of the covenant, just as Daniel did in chapter nine. The terms of the covenant of the “seven times” contains specific directions for those who find themselves in the land of the enemy. When those who wake up to the reality that they have been scattered desire to return to the Lord, Leviticus twenty-six provides directions for how they are to return.

Ilmestyskirjan yhdennessätoista luvussa, tuhannen kahdensadan kuudenkymmenen päivän jälkeen, kuolleet luut herätetään jälleen eloon, jotta ne voisivat astua liittoon sataneljänäkymmenenäneljänä tuhantena. Mutta voidakseen toteuttaa tuon liittosuhteen heidän edellytetään täyttävän liiton ehdot, aivan niin kuin Daniel teki yhdeksännessä luvussa. ”Seitsemän ajan” liiton ehdot sisältävät erityiset ohjeet niille, jotka ovat vihollisen maassa. Kun ne, jotka havahtuvat siihen todellisuuteen, että heidät on hajotettu, haluavat palata Herran tykö, 3. Mooseksen kirjan kahdeskymmeneskuudes luku antaa ohjeet siihen, kuinka heidän tulee palata.

> And they that are left of you shall pine away in their iniquity in your enemies’ lands; and also in the iniquities of their fathers shall they pine away with them. If they shall confess their iniquity, and the iniquity of their fathers, with their trespass which they trespassed against me, and that also they have walked contrary unto me; And that I also have walked contrary unto them, and have brought them into the land of their enemies; if then their uncircumcised hearts be humbled, and they then accept of the punishment of their iniquity: Then will I remember my covenant with Jacob, and also my covenant with Isaac, and also my covenant with Abraham will I remember; and I will remember the land. Leviticus 26:39–42.

> Ja ne teistä, jotka jäävät jäljelle, menehtyvät pois pahuudessaan vihollistensa maissa; ja myös isiensä pahuuksien tähden he menehtyvät pois yhdessä heidän kanssaan. Mutta jos he tunnustavat pahuutensa ja isiensä pahuuden sekä rikkomuksensa, jolla he ovat rikkoneet minua vastaan, ja myös sen, että he ovat vaeltaneet minua vastaan, ja että minäkin olen vaeltanut heitä vastaan ja vienyt heidät vihollistensa maahan—jos silloin heidän ympärileikkaamattomat sydämensä nöyrtyvät ja he silloin suostuvat kantamaan pahuutensa rangaistuksen—silloin minä muistan liittoni Jaakobin kanssa, ja myös liittoni Iisakin kanssa, ja myös liittoni Aabrahamin kanssa minä muistan; ja minä muistan maan. 3. Mooseksen kirja 26:39–42.

The expression “pine away” in the Scriptures means to be dissolved, corrupted and consumed away. To pine away is to deteriorate into dead dry bones. And the instruction identifies death, for it represents those that awaken to their condition as being “in your enemies land.”

Ilmaus ”nääntyä pois” merkitsee Raamatussa liueta, turmeltua ja kulua loppuun. Nääntyä pois merkitsee rappeutua kuolleiksi, kuiviksi luiksi. Ja tämä ohje yksilöi kuoleman, sillä se kuvaa niitä, jotka heräävät tilaansa, olevan ”vihollistenne maassa”.

> The last enemy that shall be destroyed is death. 1 Corinthians 15:26.

> Viimeinen vihollinen, joka kukistetaan, on kuolema. 1. Korinttolaiskirje 15:26.

July 18, 2020, the first disappointment in the movement of the third angel took place. It has been typified by all the other first disappointments in the sacred prophetic reform lines. Ezekiel chapter thirty-seven identifies God’s people in the last days as having been dissolved, corrupted and consumed away until they were simply a valley of dead dry bones. They are in the enemy’s land, which is the land of death. In Revelation eleven, the two witnesses were slain and left in the street. All the prophets agree with each other. Moses is therefore speaking to those that are dead in the street that runs through Ezekiel’s valley. In their disappointed condition they are given instruction through Jeremiah.

18. heinäkuuta 2020 tapahtui ensimmäinen pettymys kolmannen enkelin liikkeessä. Sitä ovat esikuvallisesti ennakoineet kaikki muut ensimmäiset pettymykset pyhissä profeetallisissa uudistuslinjoissa. Hesekielin luvussa kolmekymmentäseitsemän Jumalan kansa viimeisinä päivinä kuvataan sellaisena, joka on hajotettu, turmeltunut ja kulunut olemattomiin, kunnes se on pelkkä laakso kuivia kuolleita luita. He ovat vihollisen maassa, joka on kuoleman maa. Ilmestyskirjan luvussa yksitoista kaksi todistajaa surmattiin ja jätettiin kadulle. Kaikki profeetat ovat keskenään yhtä mieltä. Mooses siis puhuu niille, jotka ovat kuolleina kadulla, joka kulkee Hesekielin laakson halki. Pettyneessä tilassaan heille annetaan opetusta Jeremian kautta.

> Therefore thus saith the Lord, If thou return, then will I bring thee again, and thou shalt stand before me: and if thou take forth the precious from the vile, thou shalt be as my mouth: let them return unto thee; but return not thou unto them. Jeremiah 15:19.

> Sentähden näin sanoo Herra: Jos sinä palaat, niin minä tuon sinut takaisin, ja sinä saat seisoa minun edessäni; ja jos erotat kalliin kelvottomasta, sinä olet oleva kuin minun suuni. He palatkoot sinun tykösi, mutta älä sinä palaa heidän tykönsä. Jeremia 15:19.

Jeremiah is informed that if he desires to speak for God, he must return, and in so doing he must separate the precious from the vile. The context of the passage identifies that the vile are those that he is not to return unto. When he is represented in the passage as being in his disappointed state, he identifies that he was alone.

Jeremialle ilmoitetaan, että jos hän haluaa puhua Jumalan puolesta, hänen on palattava, ja näin tehdessään hänen on erotettava kallis arvottomasta. Kohdan asiayhteys osoittaa, että arvottomia ovat ne, joiden luo hänen ei tule palata. Kun hänet kohdassa esitetään pettymyksensä tilassa, hän ilmaisee olleensa yksin.

> I sat not in the assembly of the mockers, nor rejoiced; I sat alone because of thy hand: for thou hast filled me with indignation. Jeremiah 15:17.

> En istunut pilkkaajien seurassa enkä iloinnut; minä istuin yksinäni sinun kätesi tähden, sillä sinä olet täyttänyt minut kiivaudella. Jeremia 15:17.

Jeremiah was not seated in the “assembly of mockers,” for he was seated alone. He was not to return to the vile, who are the assembly of mockers. In 1863, Adventism began its return to the “assembly of mockers” when it returned to the biblical methodology of the daughters of Babylon in order to reject Moses’ “seven times.” But Jeremiah is more specifically speaking of the last days, than the Millerite history. When those in the valley of dead bones awaken to the fact that they are in the enemies’ land, they are never to return to those that rejoiced over their death in the street. That group can return unto Jeremiah, but he cannot return unto them.

Jeremia ei istunut ”pilkkaajien seurassa”, sillä hän istui yksin. Hänen ei tullut palata kelvottomien luo, jotka ovat pilkkaajien joukko. Vuonna 1863 adventismi alkoi palata ”pilkkaajien seuraan”, kun se palasi Babylonin tytärten raamatulliseen menetelmään voidakseen hylätä Mooseksen ”seitsemän aikaa”. Mutta Jeremia puhuu tarkemmin viimeisistä päivistä kuin milleriläisestä historiasta. Kun ne, jotka ovat kuolleiden luiden laaksossa, havahtuvat siihen tosiasiaan, että he ovat vihollisten maassa, heidän ei tule milloinkaan palata niiden luo, jotka iloitsivat heidän kuolemastaan kadulla. Tuo ryhmä voi palata Jeremian tykö, mutta hän ei voi palata heidän tykönsä.

But if they are to return, they also must fulfill the directions given by Moses that are directly associated with the “seven times.” Those that are dead in the street in Revelation eleven, are dead for three and a half days, which prophetically is the “wilderness.”

Mutta jos heidän on määrä palata, heidän on myös täytettävä ne Mooseksen antamat ohjeet, jotka liittyvät suoraan ”seitsemään aikaan”. Ne, jotka ovat kuolleina kadulla Ilmestyskirjan yhdestoista luvussa, ovat kuolleina kolme ja puoli päivää, mikä profeetallisesti on ”erämaa”.

This is why the initial awakening of the dead is accomplished by a message that causes the bones to be formed together, but they are not yet alive. It takes the message of the four winds, which is the sealing message, to turn them into a mighty army. The first message that brings them together comes from a “voice.”

Tästä syystä kuolleiden alkuherääminen toteutetaan sanomalla, joka saa luut liittymään yhteen, mutta ne eivät vielä ole eläviä. Tarvitaan neljän tuulen sanoma, joka on sinetöimissanoma, jotta heistä tulisi suuri sotajoukko. Ensimmäinen sanoma, joka kokoaa heidät yhteen, tulee ”äänestä”.

> Comfort ye, comfort ye my people, saith your God. Speak ye comfortably to Jerusalem, and cry unto her, that her warfare is accomplished, that her iniquity is pardoned: for she hath received of the Lord’s hand double for all her sins. The voice of him that crieth in the wilderness, Prepare ye the way of the Lord, make straight in the desert a highway for our God. Every valley shall be exalted, and every mountain and hill shall be made low: and the crooked shall be made straight, and the rough places plain. Isaiah 40:1–4.

> Lohduttakaa, lohduttakaa minun kansaani, sanoo teidän Jumalanne. Puhukaa lempeästi Jerusalemille ja julistakaa sille, että sen vaivalloinen palvelus on päättynyt, että sen rikos on sovitettu; sillä se on saanut Herran kädestä kaksinkertaisesti kaikista synneistään. Huutavan ääni kuuluu erämaassa: Valmistakaa Herralle tie, tehkää arolle valtatie meidän Jumalallemme. Jokainen laakso korotettakoon, jokainen vuori ja kukkula alennettakoon, mutkat oikaistakoon ja louhikot tasangoksi. Jesaja 40:1–4.

The voice comes from the wilderness, which is a symbol of the scattering of the “seven times.” That voice is in the wilderness, for Ezekiel was also taken to the valley of dead bones. He was testifying from the very valley, not from a distance.

Ääni tulee erämaasta, joka on ”seitsemän ajan” hajotuksen vertauskuva. Tuo ääni on erämaassa, sillä myös Hesekiel vietiin kuolleiden luiden laaksoon. Hän todisti aivan itse tuosta laaksosta käsin, ei etäältä.

> The hand of the Lord was upon me, and carried me out in the spirit of the Lord, and set me down in the midst of the valley which was full of bones. Ezekiel 37:1.

> Herran käsi tuli minun päälleni, ja hän vei minut pois Herran Hengessä ja laski minut keskelle laaksoa, joka oli täynnä luita. Hesekiel 37:1.

The valley is the wilderness of three and a half days. The promise of the voice is that Jerusalem’s iniquity is pardoned and that her warfare is finished. The promise is representing the sealing of the one hundred and forty-four thousand that is accomplished in the last days. But the pardoning of her iniquity is associated with her receiving “double” for all her sins. The remedy offered by Moses requires a confession of not only their iniquities, but also the iniquities of their fathers. If they will fulfill that command, their iniquity will be pardoned.

Laakso on kolmen ja puolen päivän erämaa. Äänen lupaus on, että Jerusalemin pahateko on sovitettu ja että hänen sotapalveluksensa on päättynyt. Lupaus kuvaa sadan neljänkymmenenneljän tuhannen sinetöimistä, joka tapahtuu viimeisinä päivinä. Mutta hänen pahantekonsa sovittaminen liittyy siihen, että hän on saanut ”kaksinkertaisesti” kaikista synneistään. Mooseksen tarjoama lääke vaatii tunnustuksen ei ainoastaan heidän omista pahoista teoistaan, vaan myös heidän isiensä pahoista teoista. Jos he täyttävät tuon käskyn, heidän pahatekonsa annetaan anteeksi.

We will continue these truths in the next article.

Jatkamme näiden totuuksien käsittelyä seuraavassa artikkelissa.

> Yea, all Israel have transgressed thy law, even by departing, that they might not obey thy voice; therefore the curse is poured upon us, and the oath that is written in the law of Moses the servant of God, because we have sinned against him. And he hath confirmed his words, which he spake against us, and against our judges that judged us, by bringing upon us a great evil: for under the whole heaven hath not been done as hath been done upon Jerusalem. As it is written in the law of Moses, all this evil is come upon us: yet made we not our prayer before the Lord our God, that we might turn from our iniquities, and understand thy truth. Daniel 9:11–13.

> Niin, koko Israel on rikkonut sinun lakiasi, poiketen siitä, niin etteivät he ole totelleet sinun ääntäsi; sentähden on kirous vuodatettu meidän päällemme, samoin vala, joka on kirjoitettu Jumalan palvelijan Mooseksen lakiin, sillä me olemme tehneet syntiä häntä vastaan. Ja hän on vahvistanut sanansa, jotka hän puhui meitä vastaan ja meidän tuomareitamme vastaan, jotka meitä tuomitsivat, saattamalla meidän päällemme suuren onnettomuuden; sillä koko taivaan alla ei ole tehty sellaista kuin Jerusalemille on tehty. Niinkuin on kirjoitettu Mooseksen laissa, kaikki tämä onnettomuus on tullut meidän osaksemme; emmekä silti rukoilleet Herraa, meidän Jumalaamme, että olisimme kääntyneet pois pahoista teoistamme ja ottaneet vaarin sinun totuudestasi. Daniel 9:11–13.

Back to Articles