Article

# The Book of Daniel - Number Fifty

Danielin kirja - Numero viisikymmentä

Unlocking the Prophetic Mysteries of Daniel 8: Palmoni’s Revelation

Daniel 8:n profeetallisten salaisuuksien avaaminen: Palmonin ilmoitus

Author

Jeff Pippenger

Published

January 14, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In Daniel chapter eight, Daniel is given a vision of the kingdoms of Bible prophecy, and thereafter he hears a heavenly dialogue represented by a question and an answer.

Danielin kirjan kahdeksannessa luvussa Danielille annetaan näky Raamatun profetian valtakunnista, ja sen jälkeen hän kuulee taivaallisen vuoropuhelun, joka esitetään kysymyksenä ja vastauksena.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Sitten minä kuulin yhden pyhän puhuvan, ja toinen pyhä sanoi sille tietylle pyhälle, joka puhui: Kuinka kauan kestää näky jokapäiväisestä uhrista ja hävityksen rikkomuksesta, joka saattaa sekä pyhäkön että sotajoukon tallattaviksi? Ja hän sanoi minulle: Kaksituhatta kolmesataa iltaa ja aamua; sitten pyhäkkö asetetaan jälleen oikeuteensa. Daniel 8:13, 14.

The first twelve verses represent the vision, and verses thirteen and fourteen identify another vision. As with the two different Hebrew words that are both translated as “take away,” and the two different Hebrew words that are both translated as “sanctuary,” in Daniel chapter eight there are also two different Hebrew words, that are both translated as “vision.”

Ensimmäiset kaksitoista jaetta esittävät näyn, ja jakeet kolmetoista ja neljätoista osoittavat toisen näyn. Samoin kuin Danielin kahdeksannessa luvussa on kaksi eri hepreankielistä sanaa, jotka molemmat käännetään sanalla ”ottaa pois”, ja kaksi eri hepreankielistä sanaa, jotka molemmat käännetään sanalla ”pyhäkkö”, siinä on myös kaksi eri hepreankielistä sanaa, jotka molemmat käännetään sanalla ”näky”.

When it comes to the two words translated as “take away,” the theologians of Adventism argue that the words should both be understood to mean “remove.” When it comes to the two words translated as “sanctuary,” the theologians of Adventism argue that the words should both be understood to mean “God’s sanctuary”, and when it comes to the two words translated as “vision,” the theologians of Adventism, once again, gloss over the distinctions between the two words. The distinction was important enough to Daniel, that he purposely used two very different Hebrew words, so we should identify and uphold the distinction. The word “vision,” in verse thirteen is the Hebrew word “chazon,” and it means a dream, revelation, or oracle—a vision.

Mitä tulee kahteen sanaan, jotka on käännetty ilmauksella ”ottaa pois”, adventismin teologit väittävät, että molemmat sanat tulisi ymmärtää merkityksessä ”poistaa”. Mitä tulee kahteen sanaan, jotka on käännetty sanalla ”pyhäkkö”, adventismin teologit väittävät, että molemmat sanat tulisi ymmärtää merkityksessä ”Jumalan pyhäkkö”, ja mitä tulee kahteen sanaan, jotka on käännetty sanalla ”näky”, adventismin teologit jälleen kerran sivuuttavat näiden kahden sanan väliset erot. Ero oli Danielille niin tärkeä, että hän tarkoituksellisesti käytti kahta hyvin erilaista heprealaista sanaa, joten meidänkin tulee tunnistaa ja pitää voimassa tämä ero. Sana ”näky” jakeessa kolmetoista on heprean sana ”chazon”, ja se merkitsee unta, ilmestystä tai oraakkelia — näkyä.

The word “vision,” occurs ten times in Daniel chapter eight, but it represents two different Hebrew words. “Chazon,” that is located in verse thirteen, is also found in verse one, then twice in verse two, of course verse thirteen, and one time in verses fifteen, seventeen and twenty-six. Seven of the ten times the word “vision” occurs in Daniel chapter eight, it is the word “chazon,” simply meaning “a vision”.

Sana ”näky” esiintyy Danielin kahdeksannessa luvussa kymmenen kertaa, mutta se vastaa kahta eri hepreankielistä sanaa. ”Chazon”, joka esiintyy jakeessa kolmetoista, löytyy myös jakeesta yksi, sitten kahdesti jakeesta kaksi, tietenkin jakeesta kolmetoista, sekä kerran jakeista viisitoista, seitsemäntoista ja kaksikymmentäkuusi. Seitsemässä niistä kymmenestä kerrasta, jolloin sana ”näky” esiintyy Danielin kahdeksannessa luvussa, se on sana ”chazon”, joka merkitsee yksinkertaisesti ”näkyä”.

The other three times the word “vision” occurs in Daniel chapter eight, it is the Hebrew word “mareh,” meaning a view; or an appearance. In chapter eight, the Hebrew word “mareh,” is also translated one time not as “vision,” but as “appearance,” thus identifying more perfectly the meaning of the word. Why did Daniel use two different Hebrew words, that are so close in meaning that the translators would treat them as the same word? Does it matter?

Ne kolme muuta kertaa, jolloin sana ”näky” esiintyy Danielin kahdeksannessa luvussa, se on heprean sana ”mareh”, joka merkitsee näköalaa tai ilmestystä. Kahdeksannessa luvussa heprean sana ”mareh” on myös kerran käännetty ei sanaksi ”näky” vaan sanaksi ”ilmestys”, mikä osoittaa sanan merkityksen täsmällisemmin. Miksi Daniel käytti kahta eri heprealaista sanaa, jotka ovat merkitykseltään niin lähellä toisiaan, että kääntäjät käsittelivät niitä samana sanana? Onko sillä merkitystä?

> “Every principle in the word of God has its place, every fact its bearing. And the complete structure, in design and execution, bears testimony to its Author. Such a structure no mind but that of the Infinite could conceive or fashion.” Education, 123.

> ”Jokaisella Jumalan sanan periaatteella on oma paikkansa, jokaisella tosiasialla oma merkityksensä. Ja koko rakenne sekä suunnitelmassaan että toteutuksessaan todistaa Tekijästään. Sellaista rakennetta ei mikään muu mieli kuin Äärettömän mieli voisi käsittää tai muodostaa.” Education, 123.

The answer to the second question is Yes, that it really does matter why Daniel made the distinction, so it therefore becomes the responsibility of the student of prophecy to seek to understand the first question, which asks why Daniel made the distinction. The distinctions he made concerning the word translated as “sanctuary,” and the word translated as “take away,” have eternal consequences, so why would anyone expect less of an importance with the word translated as “vision?” “Every fact” has “its bearing” “in the word of God,” and impacts the prophetic “structure,” and the fulfillment of the prophecy when it is “executed.”

Vastaus toiseen kysymykseen on kyllä: sillä todella on merkitystä, miksi Daniel teki eron; näin ollen profetian tutkijan velvollisuudeksi tulee pyrkiä ymmärtämään ensimmäinen kysymys, joka tiedustelee, miksi Daniel teki eron. Ne erot, jotka hän teki koskien sanaa, joka on käännetty ”pyhäköksi”, ja sanaa, joka on käännetty ”ottaa pois”, ovat iankaikkisilta seurauksiltaan ratkaisevia; miksi siis kukaan odottaisi vähempää merkitystä sanalta, joka on käännetty ”näyksi”? ”Jokaisella tosiasialla” on ”oma merkityksensä” ”Jumalan sanassa”, ja se vaikuttaa profeetalliseen ”rakenteeseen” sekä profetian täyttymiseen, kun se ”toteutetaan”.

As we begin to consider the word “vision,” in chapter eight, a “fact” that has “bearing” on Daniel’s testimony, is who it was that answered the question of Daniel eight, verse thirteen with, “Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed.”

Kun alamme tarkastella sanaa ”näky” kahdeksannessa luvussa, Danielin todistuksen kannalta merkityksellinen ”tosiasia” on se, kuka vastasi Danielin kahdeksannen luvun kolmannessatoista jakeessa esitettyyn kysymykseen sanoilla: ”Kaksituhatta kolmesataa iltaa ja aamua; sitten pyhäkkö asetetaan jälleen oikeuteensa.”

There are four facts that have a direct “bearing” upon Daniel chapter eight, which I intend to address. One is that the vision of the Ulai River has been identified as a prophecy for the last days, and it is also the symbol of the “knowledge” of the book of Daniel which was “unsealed” at the “time of the end” in 1798.

On neljä tosiasiaa, joilla on suora yhteys Danielin kirjan kahdeksanteen lukuun ja joita aion käsitellä. Yksi niistä on se, että Ulai-joen näky on tunnistettu viimeisiä päiviä koskevaksi profetiaksi, ja se on myös Danielin kirjan sen ”tiedon” vertauskuva, joka ”avattiin” ”lopun aikana” vuonna 1798.

> “There is need of a much closer study of the Word of God. Especially should Daniel and the Revelation have attention as never before in the history of our work. We may have less to say in some lines, in regard to the Roman power and the papacy, but we should call attention to what the prophets and the apostles have written under the inspiration of the Spirit of God. The Holy Spirit has so shaped matters, both in the giving of the prophecy, and in the events portrayed, as to teach that the human agent is to be kept out of sight, hid in Christ, and the Lord God of heaven and His law are to be exalted.

> ”Jumalan sanan paljon läheisempi tutkiminen on tarpeen. Erityisesti Danielin kirjaan ja Ilmestykseen tulisi kiinnittää huomiota enemmän kuin koskaan aikaisemmin työmme historiassa. Meillä saattaa olla vähemmän sanottavaa joillakin linjoilla Rooman vallasta ja paavinvallasta, mutta meidän tulisi kiinnittää huomio siihen, mitä profeetat ja apostolit ovat kirjoittaneet Jumalan Hengen innoituksesta. Pyhä Henki on niin ohjannut asioita sekä profetiaa annettaessa että kuvatuissa tapahtumissa, että opettaakseen, että inhimillinen välikappale on pidettävä poissa näkyvistä, kätkettynä Kristukseen, ja että taivaan Herra Jumala ja Hänen lakinsa on korotettava.

> “Read the book of Daniel. Call up, point by point, the history of the kingdoms there represented. Behold statesmen, councils, powerful armies, and see how God wrought to abase the pride of men, and lay human glory in the dust. God alone is represented as great. In the vision of the prophet He is seen casting down one mighty ruler and setting up another. He is revealed as the monarch of the universe, about to set up His everlasting kingdom—the Ancient of days, the living God, the Source of all wisdom, the Ruler of the present, the Revealer of the future. Read and understand how poor, how frail, how short-lived, how erring, how guilty, is man in lifting up his soul unto vanity.

> ”Lukekaa Danielin kirja. Palauttakaa mieleenne kohta kohdalta siellä esitetty valtakuntien historia. Katsokaa valtiomiehiä, neuvostoja, mahtavia sotajoukkoja, ja nähkää, kuinka Jumala vaikutti alentaakseen ihmisten ylpeyden ja painaakseen inhimillisen kunnian tomuun. Ainoastaan Jumala esitetään suurena. Profeetan näyssä Hänet nähdään syöksemässä vallasta yhden mahtavan hallitsijan ja asettamassa toisen hänen sijaansa. Hänet ilmoitetaan maailmankaikkeuden hallitsijaksi, joka on pystyttämäisillään iankaikkisen valtakuntansa — Ikiaikainen, elävä Jumala, kaiken viisauden Lähde, nykyisyyden Hallitsija, tulevaisuuden Ilmoittaja. Lukekaa ja ymmärtäkää, kuinka köyhä, kuinka heikko, kuinka lyhytikäinen, kuinka erehtyvä, kuinka syyllinen ihminen on korottaessaan sielunsa turhuuteen.”

> “The Holy Spirit through Isaiah points us to God, the living God, as the chief object of attention—to God as revealed in Christ. ‘Unto us a child is born, unto us a son is given: and the government shall be upon His shoulder: and His name shall be called Wonderful, Counsellor, The mighty God, The everlasting Father, The Prince of Peace’ [Isaiah 9:6].

> Pyhä Henki osoittaa meille Jesajan kautta Jumalan, elävän Jumalan, huomion ensisijaiseksi kohteeksi — Jumalan sellaisena kuin Hänet on ilmoitettu Kristuksessa. ”Sillä lapsi on meille syntynyt, poika on meille annettu, ja hallitus on Hänen hartioillaan; ja hänen nimensä on: Ihmeellinen, Neuvonantaja, Väkevä Jumala, Iankaikkinen Isä, Rauhanruhtinas” [Jesaja 9:6].

> “The light that Daniel received direct from God was given especially for these last days. The visions he saw by the banks of the Ulai and the Hiddekel, the great rivers of Shinar, are now in process of fulfillment, and all the events foretold will soon have come to pass.

> ”Se valo, jonka Daniel sai suoraan Jumalalta, annettiin erityisesti näitä viimeisiä päiviä varten. Näyt, jotka hän näki Ulayn ja Hiddekelin rannoilla, Sinearin suurten jokien äärellä, ovat nyt täyttymässä, ja kaikki ennustetut tapahtumat tulevat pian toteutumaan.

> “Consider the circumstances of the Jewish nation when the prophecies of Daniel were given. The Israelites were in captivity, their temple had been destroyed, their temple service suspended. Their religion had centered in the ceremonies of the sacrificial system. They had made the outward forms all-important, while they had lost the spirit of true worship. Their services were corrupted with the traditions and practices of heathenism, and in the performance of the sacrificial rites they did not look beyond the shadow to the substance. They did not discern Christ, the true offering for the sins of men. The Lord wrought to bring the people into captivity, and to suspend the services in the temple, in order that the outward ceremonies might not become the sum total of their religion. Their principles and practices must be purged from heathenism. The ritual service ceased in order that heart service might be revived. The outward glory was removed that the spiritual might be revealed.

> ”Tarkastelkaa juutalaisen kansan olosuhteita silloin, kun Danielin profetiat annettiin. Israelilaiset olivat vankeudessa, heidän temppelinsä oli hävitetty ja temppelipalvelus keskeytetty. Heidän uskontonsa oli keskittynyt uhritoimitusten järjestelmän seremonioihin. He olivat tehneet ulkonaisista muodoista kaiken ratkaisevan, samalla kun he olivat menettäneet todellisen jumalanpalveluksen hengen. Heidän jumalanpalvelusmenonsa olivat turmeltuneet pakanuuden perinnäistapojen ja käytäntöjen vaikutuksesta, eikä heillä uhrimenojen toimittamisessa katse ulottunut varjosta itse todellisuuteen. He eivät erottaneet Kristusta, ihmisten syntien todellista uhria. Herra vaikutti niin, että kansa joutui vankeuteen ja että temppelipalvelus keskeytettiin, jotta ulkonaisista seremonioista ei tulisi heidän uskontonsa koko sisältö. Heidän periaatteensa ja käytäntönsä oli puhdistettava pakanuudesta. Rituaalipalvelus lakkasi, jotta sydämen palvelus voisi elpyä. Ulkonainen loisto poistettiin, jotta hengellinen voisi tulla ilmoitetuksi.

> “In the land of their captivity, as the people turned unto the Lord with repentance, He manifested Himself unto them. They lacked the outward representation of His presence; but the bright beams of the Sun of Righteousness shone into their minds and hearts. When they called unto God in their humiliation and distress, visions were given to His prophets which unfolded the events of the future—the overthrow of the oppressors of God’s people, the coming of the Redeemer, and the establishment of the everlasting kingdom.” Manuscript Releases, volume 16, 333–335.

> ”Vankeutensa maassa, kun kansa kääntyi Herran puoleen katumuksessa, Hän ilmaisi itsensä heille. Heiltä puuttui Hänen läsnäolonsa ulkonainen vertauskuva; mutta Vanhurskauden Auringon kirkkaat säteet loistivat heidän mieleensä ja sydämeensä. Kun he nöyryytyksessään ja ahdistuksessaan huusivat Jumalan puoleen, Hänen profeetoilleen annettiin näkyjä, jotka avasivat tulevaisuuden tapahtumat — Jumalan kansan sortajien kukistumisen, Lunastajan tulemisen ja iankaikkisen valtakunnan perustamisen.” Manuscript Releases, osa 16, 333–335.

The “fact” that the vision of the Ulai River was given for the last days demands that a student of prophecy makes the effort to understand what it has foretold of the events represented in the vision. The prophetic “matters” associated with the vision of the Ulai River were “shaped” by the “Holy Spirit” “both in the giving of the prophecy, and in the events portrayed.” What was happening with a prophet when they receive a vision, as well as the events of prophecy the prophet identifies are to be studied, with the knowledge that both are a prophetic representation of what will be fulfilled in the last days. The previous passage emphasizes that we should recognize that Daniel was in the captivity of the “seven times.”

Se “tosiasia”, että Ulai-joen näky annettiin viimeisiä päiviä varten, vaatii, että profetian tutkija näkee vaivan ymmärtääkseen, mitä se on ennustanut näyssä kuvatuista tapahtumista. Ulai-joen näkyyn liittyvät profeetalliset “asiat” “muovasi” “Pyhä Henki” “sekä profetian antamisessa että kuvatuissa tapahtumissa”. Sekä sitä, mitä tapahtui profeetalle hänen vastaanottaessaan näyn, että niitä profetian tapahtumia, jotka profeetta yksilöi, tulee tutkia tietoisina siitä, että molemmat ovat profeetallinen esikuva siitä, mikä on täyttyvä viimeisinä päivinä. Edellinen katkelma korostaa, että meidän tulisi tunnistaa Danielin olleen “seitsemän ajan” vankeudessa.

Daniel represents those who recognize their captivity at the conclusion of the three-and-a-half days of Revelation eleven, who then turn to the Lord with repentance, fulfill the Leviticus twenty-six prayer, separate the precious from the vile, and then the Lord fulfills his promise to gather those who have been scattered, as he manifests Himself unto them. Their “chief object of attention,” then is “God as revealed in Christ.”

Daniel edustaa niitä, jotka tunnistavat vankeutensa Ilmestyskirjan yhdentoista luvun kolmen ja puolen päivän päättyessä, jotka sitten kääntyvät Herran puoleen parannuksessa, täyttävät 3. Mooseksen kirjan kahdennenkymmenennen kuudennen luvun rukouksen, erottavat kallisarvoisen halpahintaisesta, ja sitten Herra täyttää lupauksensa koota ne, jotka on hajotettu, ilmaistessaan itsensä heille. Heidän ”huomionsa pääasiallinen kohde” on silloin ”Jumala Kristuksessa ilmoitettuna”.

The “bearing” of the vision of the Ulai River, and how it contributes to the “structure” of the prophetic message which was “designed” by Christ, is the first “fact” we have briefly considered, and the passage cited identifies that our chief object should be the revelation of God, as “revealed in Christ.” In Daniel chapter eight, Christ is not presented as He was by Isaiah, when Isaiah identified that Christ’s “name shall be called Wonderful, Counsellor, The mighty God, The everlasting Father, The Prince of Peace.” In Daniel chapter eight, God is revealed in Christ as Palmoni, meaning the Wonderful Numberer, or the Numberer of Secrets.

Ulai-joen näyn ”kantavuus” ja se, kuinka se myötävaikuttaa sen profeetallisen sanoman ”rakenteeseen”, jonka Kristus ”suunnitteli”, on ensimmäinen ”tosiasia”, jota olemme lyhyesti tarkastelleet, ja lainattu kohta osoittaa, että päätarkoituksenamme tulisi olla Jumalan ilmoitus sellaisena kuin se on ”ilmoitettu Kristuksessa”. Danielin kahdeksannessa luvussa Kristusta ei esitetä samalla tavoin kuin Jesaja Hänet esitti, kun Jesaja ilmaisi, että Kristuksen ”nimeksi kutsutaan Ihmeellinen, Neuvonantaja, Väkevä Jumala, Iankaikkinen Isä, Rauhanruhtinas”. Danielin kahdeksannessa luvussa Jumala ilmoitetaan Kristuksessa Palmonina, mikä merkitsee Ihmeellistä Laskijaa eli Salaisuuksien Laskijaa.

That “fact” demands that the “bearing” of the name “Palmoni” must be sought for, along with how that name contributes to the “structure” and “design” of the prophecy. A third “fact” in Daniel chapter eight, that should be recognized, is that it is in that chapter that the central doctrinal pillar of the Millerite movement is set forth. Miller’s brightest jewel was found in verse fourteen, and we should seek to understand the “bearing” that “fact” has upon the vision of the Ulai River, that is now in the process of fulfillment.

Tuo ”tosiasia” vaatii, että nimen ”Palmoni” ”merkitystä” on etsittävä sekä sitä, kuinka tuo nimi vaikuttaa profetian ”rakenteeseen” ja ”suunnitelmaan”. Kolmas Danielin kahdeksannen luvun ”tosiasia”, joka tulisi tunnistaa, on se, että juuri siinä luvussa esitetään milleriläisen liikkeen keskeinen opillinen tukipylväs. Millerin kirkkain jalokivi löytyi jakeesta neljätoista, ja meidän tulisi pyrkiä ymmärtämään, mikä ”merkitys” tällä ”tosiasialla” on Ulai-joen näylle, joka on nyt täyttymisprosessissa.

In Miller’s dream, when the casket was placed upon the table in the center of his room, it shone with the brightness of the sun, but in the last days the casket is larger and shines ten times brighter than it shone when initially placed upon Miller’s table. What is it about the vision of the Ulai River, that includes the central pillar to the Millerite movement, that increases the light of that doctrine by ten times in the last days? What is revealed in the last days that was not revealed at the time of the end in 1798? What are “the events” of the vision of the Ulai River, which Sister White says “are now in the process of fulfillment?”

Millerin unessa, kun lipas asetettiin pöydälle hänen huoneensa keskelle, se loisti auringon kirkkaudella; mutta viimeisinä päivinä lipas on suurempi ja loistaa kymmenen kertaa kirkkaammin kuin se loisti silloin, kun se alun perin asetettiin Millerin pöydälle. Mitä sellaista Ulai-joen näyssä on, joka sisältää milleriläisen liikkeen keskeisen pylvään, että se lisää tuon opin valon kymmenkertaiseksi viimeisinä päivinä? Mitä viimeisinä päivinä paljastetaan, mitä ei paljastettu lopun aikana vuonna 1798? Mitkä ovat Ulai-joen näyn ”tapahtumat”, joiden sisar White sanoo ”ovat nyt täyttymisen prosessissa?”

If we candidly bring these first three facts together (the vision of the Ulai, Christ revealed as Palmoni and the central doctrinal pillar), we should be willing to accept a simple premise that will impact our study of the vision of the Ulai River. Those combined facts inform those who wish to see that the message that was unsealed in 1798 was a message that was “hung upon time.” Without the element of predictive time prophecy Miller’s message would not have existed.

Jos yhdistämme avoimesti nämä kolme ensimmäistä tosiasiaa (Ulain näyn, Kristuksen ilmoitettuna Palmonina sekä keskeisen opillisen pylvään), meidän tulisi olla valmiit hyväksymään yksinkertainen lähtökohta, joka vaikuttaa tutkimukseemme Ulai-joen näystä. Nämä yhteen liitetyt tosiasiat osoittavat niille, jotka tahtovat nähdä, että sanoma, joka avattiin sineteistään vuonna 1798, oli sanoma, joka oli ”ripustettu aikaan”. Ilman ennustuksellisen aikaprofetian osatekijää Millerin sanomaa ei olisi ollut olemassa.

The fourth “fact” that has bearing on this chapter is that the Millerites presented a message based upon prophetic time. To emphasize this fact, God was revealed in Christ, in verse thirteen and fourteen as the Wonderful Numberer (Palmoni). The idea that the vision consisted of only identifying October 22, 1844, as the conclusion of the twenty-three hundred days of verse fourteen, is to throw cold water on the revelation of God being revealed through Christ as Palmoni.

Neljäs tähän lukuun vaikuttava ”tosiasia” on se, että milleriitit esittivät sanoman, joka perustui profeetalliseen aikaan. Tämän tosiasian korostamiseksi Jumala ilmoitettiin Kristuksessa jakeissa kolmetoista ja neljätoista Ihmeellisenä Laskijana (Palmoni). Ajatus, että näky koostui ainoastaan siitä, että 22. lokakuuta 1844 tunnistettiin jakeen neljätoista kahdentuhannen kolmensadan päivän päätökseksi, merkitsee kylmän veden heittämistä sille ilmoitukselle, että Jumala ilmoitetaan Kristuksen kautta Palmonina.

The theologians of Adventism have diligently worked to bury the significance of the question of verse thirteen of Daniel chapter eight in order to produce the flavor in their dish of fables, that they have determined will keep the unlearned with the itching ears, from being concerned about the truths connected with the central pillar of Adventism.

Adventismin teologit ovat uutterasti työskennelleet haudatakseen Danielin kahdeksannen luvun kolmattatoista jaetta koskevan kysymyksen merkityksen voidakseen antaa satukertomustensa ruokalajilleen sen maun, jonka he ovat päättäneet pitävän oppimattomat, kutisevine korvineen, välinpitämättöminä niiden totuuksien suhteen, jotka liittyvät adventismin keskeiseen pylvääseen.

> “The scripture which above all others had been both the foundation and central pillar of the Advent faith was the declaration, ‘Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed.’ [Daniel 8:14.] These had been familiar words to all believers in the Lord’s soon coming. By the lips of thousands was this prophecy repeated as the watchword of their faith. All felt that upon the events therein foretold depended their brightest expectations and most cherished hopes. These prophetic days had been shown to terminate in the autumn of 1844. In common with the rest of the Christian world, Adventists then held that the earth, or some portion of it, was the sanctuary. They understood that the cleansing of the sanctuary was the purification of the earth by the fires of the last great day, and that this would take place at the second advent. Hence the conclusion that Christ would return to the earth in 1844.

> ”Raamatunkohta, joka yli kaikkien muiden oli ollut adventtiuskon sekä perustus että keskeinen pylväs, oli julistus: ’Kaksituhatta kolmesataa iltaa ja aamua; sitten pyhäkkö asetetaan jälleen oikeuteensa.’ [Daniel 8:14.] Nämä sanat olivat tuttuja kaikille niille, jotka uskoivat Herran pikaiseen tulemukseen. Tuhansien huulilta tämä ennustus toistui heidän uskonsa tunnuslauseena. Kaikki tunsivat, että heidän kirkkaimmat odotuksensa ja rakkaimmat toiveensa riippuivat siinä ennustetuista tapahtumista. Näiden profeetallisten päivien oli osoitettu päättyvän syksyllä 1844. Muiden kristittyjen tavoin adventistit pitivät tuolloin maata tai jotakin sen osaa pyhäkkönä. He ymmärsivät pyhäkön puhdistamisen tarkoittavan maan puhdistamista viimeisen suuren päivän tulilla ja katsoivat, että tämä tapahtuisi toisessa adventissa. Tästä seurasi johtopäätös, että Kristus palaisi maan päälle vuonna 1844.”

> “But the appointed time had passed, and the Lord had not appeared. The believers knew that God’s Word could not fail; their interpretation of the prophecy must be at fault; but where was the mistake? Many rashly cut the knot of difficulty by denying that the 2300 days ended in 1844. No reason could be given for this, except that Christ had not come at the time they expected him. They argued that if the prophetic days had ended in 1844, Christ would then have returned to cleanse the sanctuary by the purification of the earth by fire; and that since he had not come, the days could not have ended.

> ”Mutta määräaika oli kulunut, eikä Herra ollut ilmestynyt. Uskovat tiesivät, ettei Jumalan sana voinut pettää; heidän profetian tulkintansa täytyi olla virheellinen; mutta missä oli erehdys? Monet ratkaisivat vaikeuden umpimähkäisesti kieltämällä, että ne 2300 päivää päättyivät vuonna 1844. Tälle ei voitu esittää muuta syytä kuin se, ettei Kristus ollut tullut sinä aikana, jona he olivat häntä odottaneet. He väittivät, että jos profeetalliset päivät olivat päättyneet vuonna 1844, Kristus olisi silloin palannut puhdistamaan pyhäkön puhdistamalla maan tulella; ja koska hän ei ollut tullut, päivät eivät voineet olla päättyneet.

> “To accept this conclusion was to renounce the former reckoning of the prophetic periods. The 2300 days had been found to begin when the commandment of Artaxerxes for the restoration and building of Jerusalem went into effect, in the autumn of B. C. 457. Taking this as the starting-point, there was perfect harmony in the application of all the events foretold in the explanation of that period in Daniel 9:25–27. Sixty-nine weeks, the first 483 of the 2300 years, were to reach to the Messiah, the Anointed One; and Christ’s baptism and anointing by the Holy Spirit, A. D. 27, exactly fulfilled the specification. In the midst of the seventieth week, Messiah was to be cut off. Three and a half years after his baptism, Christ was crucified, in the spring of A. D. 31. The seventy weeks, or 490 years, were to pertain especially to the Jews. At the expiration of this period, the nation sealed its rejection of Christ by the persecution of his disciples, and the apostles turned to the Gentiles, A. D. 34. The first 490 years of the 2300 having then ended, 1810 years would remain. From A. D. 34, 1810 years extend to 1844. ‘Then,’ said the angel, ‘shall the sanctuary be cleansed.’ All the preceding specifications of the prophecy had been unquestionably fulfilled at the time appointed. With this reckoning, all was clear and harmonious, except that it was not seen that any event answering to the cleansing of the sanctuary had taken place in 1844. To deny that the days ended at that time was to involve the whole question in confusion, and to renounce positions which had been established by unmistakable fulfillments of prophecy.

> Tämän johtopäätöksen hyväksyminen merkitsi luopumista profeetallisten ajanjaksojen aikaisemmasta laskutavasta. Ne 2300 päivää oli havaittu alkaviksi silloin, kun Artakserkseen käsky Jerusalemin ennallistamisesta ja rakentamisesta tuli voimaan, syksyllä 457 eKr. Kun tämä otettiin lähtökohdaksi, vallitsi täydellinen sopusointu kaikkien niiden tapahtumien soveltamisessa, jotka oli ennustettu tuon ajanjakson selityksessä Dan. 9:25–27. Kuusikymmentäyhdeksän viikkoa, ensimmäiset 483 vuotta noista 2300 vuodesta, ulottuivat Messiaaseen, Voideltuun; ja Kristuksen kaste ja voitelu Pyhällä Hengellä vuonna 27 jKr. täyttivät täsmällisesti tämän määräyksen. Seitsemännenkymmenennen viikon puolivälissä Messias oli hävitettävä. Kolme ja puoli vuotta kasteensa jälkeen Kristus ristiinnaulittiin keväällä vuonna 31 jKr. Ne seitsemänkymmentä viikkoa eli 490 vuotta kuuluivat erityisesti juutalaisille. Tämän ajanjakson päättyessä kansa sinetöi Kristuksen hylkäämisensä vainoamalla hänen opetuslapsiaan, ja apostolit kääntyivät pakanoiden puoleen vuonna 34 jKr. Kun 2300 vuoden ensimmäiset 490 vuotta olivat silloin päättyneet, jäljellä oli 1810 vuotta. Vuodesta 34 jKr. laskettuna 1810 vuotta ulottuu vuoteen 1844. ”Silloin”, sanoi enkeli, ”pyhäkkö on puhdistettava.” Kaikki profetian edellä esitetyt määrittelyt olivat kiistattomasti täyttyneet määräaikanaan. Tämän laskutavan mukaan kaikki oli selvää ja sopusointuista, paitsi ettei nähty, että mitään pyhäkön puhdistamista vastaavaa tapahtumaa olisi tapahtunut vuonna 1844. Kieltää, että päivät päättyivät tuolloin, merkitsi saattaa koko kysymyksen sekasortoon ja luopua kannoista, jotka olivat vakiintuneet profetian erehtymättömien täyttymysten perusteella.

> “But God had led his people in the great Advent movement; his power and glory had attended the work, and he would not permit it to end in darkness and disappointment, to be reproached as a false and fanatical excitement. He would not leave his word involved in doubt and uncertainty. Though many abandoned their former reckoning of the prophetic periods, and denied the correctness of the movement based thereon, others were unwilling to renounce points of faith and experience that were sustained by the Scriptures and by the witness of the Spirit of God. They believed that they had adopted sound principles of interpretation in their study of the prophecies, and that it was their duty to hold fast the truths already gained, and to continue the same course of Biblical research. With earnest prayer they reviewed their position, and studied the Scriptures to discover their mistake. As they could see no error in their reckoning of the prophetic periods, they were led to examine more closely the subject of the sanctuary.” The Great Controversy, 409, 410.

> ”Mutta Jumala oli johtanut kansaansa suuressa adventtiliikkeessä; hänen voimansa ja kirkkautensa olivat seuranneet tätä työtä, eikä hän sallisi sen päättyä pimeyteen ja pettymykseen eikä joutua häväistyksi vääränä ja hurmahenkisenä kiihotuksena. Hän ei jättäisi sanaansa epäilyksen ja epätietoisuuden alaiseksi. Vaikka monet luopuivat aikaisemmasta profeetallisten ajanjaksojen laskutavastaan ja kielsivät siihen perustuneen liikkeen oikeellisuuden, toiset eivät olleet halukkaita hylkäämään niitä uskon ja kokemuksen kohtia, joita Raamattu ja Jumalan Hengen todistus tukivat. He uskoivat omaksuneensa terveet tulkintaperiaatteet tutkiessaan profetioita ja että heidän velvollisuutensa oli pitää lujasti kiinni jo saavutetuista totuuksista sekä jatkaa samaa raamatullisen tutkimuksen tietä. Hartaassa rukouksessa he tarkistivat kantansa ja tutkivat Raamattua löytääkseen erehdyksensä. Koska he eivät voineet nähdä virhettä profeetallisten ajanjaksojen laskennassaan, heidät johdatettiin tutkimaan tarkemmin pyhäkköä koskevaa aihetta.” Suuri taistelu, 409, 410.

We have been informed by Sister White, in the same passage where the vision of the Ulai River is identified, that there “is need of a much closer study of the Word of God.” The theologians will present the subject of “prophetic periods” in the previous passage from The Great Controversy, as if the “prophetic periods” Sister White is limiting her commentary to, is the five prophecies that are represented within the twenty-three hundred year prophecy. After all, they claim, four of those prophecies are specifically addressed in the passage. But a “much closer study” of the subject demonstrates that the term “prophetic periods” in the plural, in Sister White’s writings more accurately refers to the two prophecies that were to be fulfilled on October 22, 1844.

Meille on ilmoitettu sisar Whiten kautta samassa kohdassa, jossa Ulaijoen näky yksilöidään, että ”Jumalan sanan paljon perusteellisempi tutkiminen on tarpeen”. Teologit esittävät teoksesta Suuri taistelu edellä olevan kohdan aiheesta ”profetaaliset ajanjaksot” ikään kuin ne ”profetaaliset ajanjaksot”, joihin sisar White rajoittaa kommentaarinsa, olisivat ne viisi profetiaa, jotka sisältyvät kahdentuhannen kolmensadan vuoden profetiaan. He väittävät näet, että neljää noista profetioista käsitellään nimenomaisesti tässä kohdassa. Mutta aiheen ”paljon perusteellisempi tutkiminen” osoittaa, että ilmaus ”profetaaliset ajanjaksot” monikossa viittaa sisar Whiten kirjoituksissa tarkemmin niihin kahteen profetiaan, joiden tuli täyttyä 22. lokakuuta 1844.

There are five specific time prophecies that Gabriel identified for Daniel that are part of the twenty-three hundred years. The first identifies forty-nine years, when the “streets and walls would be built in troublous times.” The second was Christ’s baptism after four hundred and eighty-three years from the starting point of 457 BC. The third was His crucifixion, the fourth identified when the gospel would go to the Gentiles at the end of the four hundred and ninety-years that were set apart especially for the Jewish nation, and the fifth, and only the fifth, time prophecy, ended on October 22, 1844. The previous four time prophecies ended well before 1844. So, what does Sister White actually mean when she uses the expression “prophetic periods” in the plural, that were to end in 1844?

On viisi erityistä aikaprofetiaa, jotka Gabriel osoitti Danielille ja jotka kuuluvat kahteentuhanteen kolmeensataan vuoteen. Ensimmäinen osoittaa neljäkymmentäyhdeksän vuotta, jolloin ”kadut ja muurit rakennettaisiin ahdistavina aikoina”. Toinen oli Kristuksen kaste neljänsadan kahdeksankymmenenkolmen vuoden kuluttua lähtökohdasta 457 eKr. Kolmas oli Hänen ristiinnaulitsemisensa, neljäs osoitti, milloin evankeliumi menisi pakanoille niiden neljänsadan yhdeksänkymmenen vuoden päättyessä, jotka oli erotettu erityisesti juutalaiselle kansalle, ja viides, ja ainoastaan viides, aikaprofetia päättyi 22. lokakuuta 1844. Edelliset neljä aikaprofetiaa päättyivät hyvissä ajoin ennen vuotta 1844. Mitä sisar White siis todella tarkoittaa, kun hän käyttää ilmaisua ”profetialliset ajanjaksot” monikossa niistä, joiden oli määrä päättyä vuonna 1844?

Addressing the first disappointment of the Millerites she identifies the answer to that question:

Käsitellessään milleriittien ensimmäistä pettymystä hän osoittaa vastauksen tuohon kysymykseen:

> “I saw the people of God joyful in expectation, looking for their Lord. But God designed to prove them. His hand covered a mistake in the reckoning of the prophetic periods. Those who were looking for their Lord did not discover this mistake, and the most learned men who opposed the time also failed to see it. God designed that His people should meet with a disappointment. The time passed, and those who had looked with joyful expectation for their Saviour were sad and disheartened, while those who had not loved the appearing of Jesus, but embraced the message through fear, were pleased that He did not come at the time of expectation. Their profession had not affected the heart and purified the life. The passing of the time was well calculated to reveal such hearts. They were the first to turn and ridicule the sorrowful, disappointed ones who really loved the appearing of their Saviour. I saw the wisdom of God in proving His people and giving them a searching test to discover those who would shrink and turn back in the hour of trial.

> ”Näin Jumalan kansan iloisena odotuksessa, tähyämässä Herraansa. Mutta Jumala oli määrännyt koetella heitä. Hänen kätensä peitti virheen profeetallisten ajanjaksojen laskennassa. Ne, jotka odottivat Herraansa, eivät havainneet tätä virhettä, eivätkä myöskään oppineimmat miehet, jotka vastustivat tätä aikaa, kyenneet sitä näkemään. Jumala oli määrännyt, että Hänen kansansa kohtaisi pettymyksen. Aika kului, ja ne, jotka olivat odottaneet Vapahtajaansa iloisin odotuksin, olivat murheellisia ja lannistuneita, kun taas ne, jotka eivät olleet rakastaneet Jeesuksen ilmestymistä, vaan omaksuneet sanoman pelosta, iloitsivat siitä, ettei Hän tullut odotettuna aikana. Heidän tunnustuksensa ei ollut vaikuttanut sydämeen eikä puhdistanut elämää. Ajan kuluminen oli tarkoin tarkoitettu paljastamaan sellaiset sydämet. He olivat ensimmäisinä kääntymässä pois ja pilkkaamassa murheellisia, pettyneitä niitä, jotka todella rakastivat Vapahtajansa ilmestymistä. Näin Jumalan viisauden siinä, että Hän koetteli kansaansa ja antoi heille läpitutkivan koetuksen paljastaakseen ne, jotka koetuksen hetkellä vetäytyisivät pois ja kääntyisivät takaisin.

> “Jesus and all the heavenly host looked with sympathy and love upon those who had with sweet expectation longed to see Him whom their souls loved. Angels were hovering around them, to sustain them in the hour of their trial. Those who had neglected to receive the heavenly message were left in darkness, and God’s anger was kindled against them, because they would not receive the light which He had sent them from heaven. Those faithful, disappointed ones, who could not understand why their Lord did not come, were not left in darkness. Again they were led to their Bibles to search the prophetic periods. The hand of the Lord was removed from the figures, and the mistake was explained. They saw that the prophetic periods reached to 1844, and that the same evidence which they had presented to show that the prophetic periods closed in 1843, proved that they would terminate in 1844.” Early Writings, 235–237.

> ”Jeesus ja koko taivaallinen sotajoukko katselivat myötätunnolla ja rakkaudella niitä, jotka suloisin odotuksin olivat kaivanneet nähdä Hänet, jota heidän sielunsa rakastivat. Enkelit leijailivat heidän ympärillään vahvistaakseen heitä heidän koetuksensa hetkellä. Ne, jotka olivat laiminlyöneet ottaa vastaan taivaallisen sanoman, jätettiin pimeyteen, ja Jumalan viha syttyi heitä vastaan, koska he eivät tahtoneet ottaa vastaan valoa, jonka Hän oli lähettänyt heille taivaasta. Nuo uskolliset, pettyneet ihmiset, jotka eivät voineet ymmärtää, miksi heidän Herransa ei tullut, eivät jääneet pimeyteen. Jälleen heidät johdatettiin Raamattujensa ääreen tutkimaan profeetallisia ajanjaksoja. Herran käsi poistettiin lukujen yltä, ja erehdys selitettiin. He näkivät, että profeetalliset ajanjaksot ulottuivat vuoteen 1844 ja että sama todistusaineisto, jonka he olivat esittäneet osoittaakseen profeetallisten ajanjaksojen päättyvän vuonna 1843, todisti niiden päättyvän vuonna 1844.” Early Writings, 235–237.

The “prophetic periods” were the “prophetic periods” that “reached to 1844,” which the Millerites had initially believed reached to 1843. The “prophetic periods” that reached to 1844, were three prophetic periods,” and all are represented upon Habakkuk’s tables. One of the three periods simply “touches” 1844, and the other two reach to October 22, 1844. The thirteen hundred and thirty-five days reached to the very first day of 1844, when the first disappointment of the Millerites arrived, and the tarrying time of both Habakkuk chapter two, and of the parable of the ten virgins in Matthew twenty-five began.

”Profeetalliset ajanjaksot” olivat ne ”profeetalliset ajanjaksot”, jotka ”ulottuivat vuoteen 1844”, vaikka milleriläiset olivat aluksi uskoneet niiden ulottuvan vuoteen 1843. Ne ”profeetalliset ajanjaksot”, jotka ulottuivat vuoteen 1844, olivat ”kolme profeetallista ajanjaksoa”, ja ne kaikki ovat esitettyinä Habakukin tauluilla. Yksi näistä kolmesta ajanjaksosta ainoastaan ”koskettaa” vuotta 1844, ja kaksi muuta ulottuvat 22. lokakuuta 1844 saakka. Tuhat kolmesataa kolmekymmentäviisi päivää ulottuivat aivan vuoden 1844 ensimmäiseen päivään, jolloin milleriläisten ensimmäinen pettymys koitti ja sekä Habakukin toisen luvun että Matteuksen kahdenkymmenennenviidennen luvun vertauksen kymmenestä neitsyestä viivytyksen aika alkoi.

The twenty-three hundred days of Daniel chapter eight, verse fourteen reached to October 22, 1844, and the twenty-five hundred and twenty years, of the “seven times” against the southern kingdom of Judah ended there as well. Palmoni introduces himself as the Wonderful Numberer in verse thirteen of Daniel eight, and the prophetic “structure” and “design” that he then set forth included at least ten interconnected time prophecies.

Danielin kahdeksannen luvun neljäntoista jakeen kaksituhatta kolmesataa päivää ulottuivat 22. lokakuuta 1844 saakka, ja myös Juudan eteläistä valtakuntaa vastaan suunnattujen ”seitsemän ajan” kaksituhatta viisisataa kaksikymmentä vuotta päättyivät silloin. Palmoni esittelee itsensä Danielin kahdeksannen luvun kolmattatoista jakeessa Ihmeellisenä Lukujenlaskijana, ja se profeetallinen ”rakenne” ja ”suunnitelma”, jonka hän sitten esitti, sisälsi vähintään kymmenen toisiinsa liittyvää aikaprofetiaa.

We will begin to consider these truths further in the next article.

Alamme tarkastella näitä totuuksia tarkemmin seuraavassa artikkelissa.

> “Christ gave to the world a lesson that should be engraved on mind and soul. ‘This is life eternal,’ he said, ‘that they might know thee the only true God, and Jesus Christ, whom thou hast sent.’ But Satan works on human minds, saying, Do this or that action, and ye shall be as gods. By deceptive reasoning he led Adam and Eve to doubt God’s word, and to supply its place with a theory that led to transgression and disobedience. And his sophistry is doing today what it did in Eden. When Christ came to our world, he selected humble fishermen as the foundation of his church. To these disciples he tried to explain the nature of his kingdom and mission. But their limited comprehension imposed a restraint upon him. They had been receiving the sayings of the scribes and Pharisees, and therefore much of what they believed was untrue. And though Christ had many things to say to them, they were unable to hear much of what he longed to communicate.

> ”Kristus antoi maailmalle opetuksen, joka tulisi kaivertaa mieleen ja sieluun. ”Tämä on iankaikkinen elämä”, hän sanoi, ”että he tuntevat sinut, ainoan totisen Jumalan, ja Jeesuksen Kristuksen, jonka sinä olet lähettänyt.” Mutta Saatana vaikuttaa ihmismieliin sanoen: Tee tämä tai tuo teko, niin teistä tulee kuin jumalia. Petollisella päättelyllä hän johti Aadamin ja Eevan epäilemään Jumalan sanaa ja asettamaan sen sijalle teorian, joka johti rikkomukseen ja tottelemattomuuteen. Ja hänen sofistiikkansa tekee tänään sitä, mitä se teki Eedenissä. Kun Kristus tuli maailmaamme, hän valitsi nöyriä kalastajia seurakuntansa perustukseksi. Näille opetuslapsille hän koetti selittää valtakuntansa ja tehtävänsä luonnetta. Mutta heidän rajallinen käsityskykynsä asetti hänelle pidäkkeen. He olivat omaksuneet kirjanoppineiden ja fariseusten opetuksia, ja sen tähden paljon siitä, mitä he uskoivat, oli epätotta. Ja vaikka Kristuksella oli heille paljon sanottavaa, he eivät kyenneet kuulemaan paljon siitä, mitä hän hartaasti halusi heille ilmaista.

> “Christ finds the religionists of this time so full of erroneous sentiments that there is no room in their minds for the truth. With the education given, teachers mingle the sentiments of infidel authors. Thus they have sown tares in the minds of the youth. They give utterance to sentiments that should not be presented to young or old, never thinking of what kind of seed they are sowing, or of the harvest they will have to garner as the result.” Review and Herald, July 3, 1900.

> ”Kristus havaitsee tämän ajan uskonnollisten ihmisten olevan niin täynnä virheellisiä käsityksiä, ettei heidän mielessään ole sijaa totuudelle. Saadun koulutuksen myötä opettajat sekoittavat opetukseensa uskottomien kirjailijoiden ajatuksia. Näin he ovat kylväneet rikkaviljaa nuorison mieliin. He lausuvat julki ajatuksia, joita ei pitäisi esittää nuorille eikä vanhoille, koskaan ajattelematta, millaista siementä he kylvävät tai millaisen sadon heidän on seurauksena korjattava.” Review and Herald, 3. heinäkuuta 1900.

Back to Articles