Article

# Elijah - Number Twelve

Elia – numero kaksitoista

Every valley shall be exalted

Jokainen laakso korotettakoon

Author

Jeff Pippenger

Published

October 17, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are still addressing Elijah as a prophetic symbol. Elijah proclaimed to Ahab that there would not be rain, except at his word for three years.

Yhä tarkastelemme Eliaa profeetallisena vertauskuvana. Elia julisti Ahabille, ettei sadetta tulisi kolmeen vuoteen, paitsi hänen sanansa mukaan.

> And Elijah the Tishbite, who was of the inhabitants of Gilead, said unto Ahab, As the Lord God of Israel liveth, before whom I stand, there shall not be dew nor rain these years, but according to my word. 1 Kings 17:1.

> Ja tisbiläinen Elia, joka oli Gileadin asukkaita, sanoi Ahabille: Niin totta kuin Herra, Israelin Jumala, elää, jonka edessä minä seison: näinä vuosina ei tule kastetta eikä sadetta muuten kuin minun sanani kautta. 1. Kun. 17:1.

Christ informs us in the book of Luke, that the three years was actually three and a half years.

Kristus ilmoittaa meille Luukkaan kirjassa, että nuo kolme vuotta olivat todellisuudessa kolme ja puoli vuotta.

> An he said, Verily, I say unto you, No prophet is accepted in his own country. But I tell you of a truth, many widows were in Israel in the days of Elias, when the heaven was shut up three years and six months, when great famine was throughout all the land; But unto none of them was Elias sent, save unto Sarepta, a city of Sidon, unto a woman that was a widow. Luke 4:24–26.

> Ja hän sanoi: Totisesti minä sanon teille: ei kukaan profeetta ole otollinen kotimaassaan. Mutta totuudessa minä sanon teille: monta leskeä oli Israelissa Eliaan päivinä, kun taivas oli suljettuna kolme vuotta ja kuusi kuukautta, ja suuri nälänhätä oli koko maassa; mutta ei Eliaa lähetetty kenenkään heidän luoksensa, vaan ainoastaan leskivaimon luo Sareptaan, Sidonin kaupunkiin. Luuk. 4:24–26.

The three and a half years took place in the time of Ahab and Jezebel, thus identifying the three and a half prophetic years from 538 until 1798, when the papacy, represented as Jezebel in the church of Thyatira, ruled during the Dark Ages.

Kolme ja puoli vuotta sijoittuivat Ahabin ja Iisebelin aikaan, osoittaen siten ne kolme ja puoli profeetallista vuotta, jotka ulottuivat vuodesta 538 vuoteen 1798, jolloin paavinvalta, joka Thyatiran seurakunnassa esitetään Iisebelinä, hallitsi pimeän keskiajan aikana.

> Notwithstanding I have a few things against thee, because thou sufferest that woman Jezebel, which calleth herself a prophetess, to teach and to seduce my servants to commit fornication, and to eat things sacrificed unto idols. And I gave her space to repent of her fornication; and she repented not. Behold, I will cast her into a bed, and them that commit adultery with her into great tribulation, except they repent of their deeds. And I will kill her children with death; and all the churches shall know that I am he which searcheth the reins and hearts: and I will give unto every one of you according to your works. Revelation 2:20–23.

> Mutta minulla on muutamia asioita sinua vastaan, että sinä sallit tuon naisen Iisebelin, joka sanoo itseään profeetattareksi, opettaa ja eksyttää minun palvelijoitani harjoittamaan haureutta ja syömään epäjumalille uhrattua. Ja minä annoin hänelle aikaa tehdä parannus haureudestaan, mutta hän ei tehnyt parannusta. Katso, minä heitän hänet vuoteeseen, ja ne, jotka tekevät huorin hänen kanssaan, suureen ahdistukseen, elleivät he tee parannusta teoistansa. Ja hänen lapsensa minä surmaan kuolemalla; ja kaikki seurakunnat tulevat tietämään, että minä olen se, joka tutkin munaskuut ja sydämet; ja minä annan kullekin teistä tekojenne mukaan. Ilmestys 2:20–23.

Jezebel’s “space to repent” was three and a half years in the days of Elijah, and three and a half prophetic years from 538 until 1798 in the Dark Ages of papal persecution. The punishment of Jezebel and the kings of Europe who committed fornication with her, was to be cast into a bed of tribulation and the death of her children. There were faithful souls during the Dark Ages, that had also been cast into a bed of tribulation, but they would live. When cast into the bed of tribulation, the outcome of life for the faithful or death for the unfaithful was based upon their “works.” The faithful’s bed of tribulation, produced patience and life. Their bed of tribulation would cease towards the end of the three and a half years, just before Elijah left Sarepta to command Ahab to call all Israel to Mount Carmel.

Iisebelin ”aika tehdä parannus” oli Elian päivinä kolme ja puoli vuotta, ja pimeinä paavillisen vainon keskiaikoina kolme ja puoli profeetallista vuotta vuodesta 538 vuoteen 1798. Iisebelin ja niiden Euroopan kuninkaiden rangaistuksena, jotka harjoittivat haureutta hänen kanssaan, oli joutua heitetyiksi vaivan vuoteeseen ja hänen lastensa kuolemaan. Pimeinä keskiaikoina oli myös uskollisia sieluja, jotka oli heitetty vaivan vuoteeseen, mutta he saisivat elää. Kun joku heitettiin vaivan vuoteeseen, uskollisten elämän tai uskottomien kuoleman lopputulos perustui heidän ”tekoihinsa”. Uskollisten vaivan vuode synnytti kärsivällisyyttä ja elämän. Heidän vaivansa vuode päättyisi kolmen ja puolen vuoden loppupuolella, juuri ennen kuin Elia lähti Sareptasta käskeäkseen Ahabia kutsumaan koko Israelin Karmelinvuorelle.

> “The persecution of the church did not continue throughout the entire period of the 1260 years. God in mercy to His people cut short the time of their fiery trial. In foretelling the ‘great tribulation’ to befall the church, the Saviour said: ‘Except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened.’ Matthew 24:22. Through the influence of the Reformation the persecution was brought to an end prior to 1798.” The Great Controversy, 266, 267.

> ”Seurakunnan vaino ei jatkunut koko 1260 vuoden ajanjakson ajan. Jumala lyhensi armossaan kansansa tulisen koetuksen aikaa. Ennustaessaan seurakuntaa kohtaavaa ”suurta ahdistusta” Vapahtaja sanoi: ”Ja ellei niitä päiviä lyhennettäisi, ei mikään liha pelastuisi; mutta valittujen tähden ne päivät lyhennetään.” Matteus 24:22. Uskonpuhdistuksen vaikutuksesta vaino päättyi ennen vuotta 1798.” Suuri taistelu, 266, 267.

The judgment of the “bed of tribulation” for the papacy would “kill her children with death,” but the judgment of the “bed of tribulation” contained a promise of life for those whose works demonstrated their faithfulness, as illustrated in the death of the widow of Sarepta’s son.

Paaviudelle määrätty ”ahdistuksen vuoteen” tuomio ”surmaisi hänen lapsensa kuolemalla”, mutta ”ahdistuksen vuoteen” tuomioon sisältyi elämän lupaus niille, joiden teot osoittivat heidän uskollisuutensa, kuten ilmenee Sareptan lesken pojan kuolemassa.

> And it came to pass after these things, that the son of the woman, the mistress of the house, fell sick; and his sickness was so sore, that there was no breath left in him. And she said unto Elijah, What have I to do with thee, O thou man of God? art thou come unto me to call my sin to remembrance, and to slay my son? And he said unto her, Give me thy son. And he took him out of her bosom, and carried him up into a loft, where he abode, and laid him upon his own bed. And he cried unto the Lord, and said, O Lord my God, hast thou also brought evil upon the widow with whom I sojourn, by slaying her son? And he stretched himself upon the child three times, and cried unto the Lord, and said, O Lord my God, I pray thee, let this child’s soul come into him again. And the Lord heard the voice of Elijah; and the soul of the child came into him again, and he revived. And Elijah took the child, and brought him down out of the chamber into the house, and delivered him unto his mother: and Elijah said, See, thy son liveth. And the woman said to Elijah, Now by this I know that thou art a man of God, and that the word of the Lord in thy mouth is truth. 1 Kings 17:17–24.

> Ja näiden tapausten jälkeen tapahtui, että sen naisen, talon emännän, poika sairastui; ja hänen sairautensa kävi niin ankaraksi, ettei häneen jäänyt henkeä. Ja nainen sanoi Elialle: Mitä minulla on tekemistä sinun kanssasi, sinä Jumalan mies? Oletko tullut minun luokseni saattamaan syntini muistoon ja surmaamaan poikani? Ja hän sanoi hänelle: Anna minulle poikasi. Ja hän otti tämän hänen sylistään ja kantoi hänet ylähuoneeseen, jossa hän asui, ja pani hänet omalle vuoteelleen. Ja hän huusi Herran puoleen ja sanoi: Herra, minun Jumalani, oletko sinä tuottanut onnettomuuden myös tälle leskelle, jonka luona minä asun, surmaamalla hänen poikansa? Ja hän ojentautui lapsen päälle kolme kertaa ja huusi Herran puoleen ja sanoi: Herra, minun Jumalani, minä rukoilen sinua, anna tämän lapsen sielun palata häneen jälleen. Ja Herra kuuli Elian äänen; ja lapsen sielu palasi häneen jälleen, ja hän virkosi eloon. Ja Elia otti lapsen, toi hänet alas ylähuoneesta taloon ja antoi hänet hänen äidilleen; ja Elia sanoi: Katso, poikasi elää. Ja nainen sanoi Elialle: Nyt minä tästä tiedän, että sinä olet Jumalan mies ja että Herran sana sinun suussasi on totuus. 1 Kun. 17:17–24.

The widow recognized that Elijah was “a man of God,” for “the word of the Lord” that brought her child back to life, was the word “truth.” The three-step process of Elijah stretching himself upon the widow’s son was understood by the widow as the “word” in Elijah’s mouth as “truth.” The Hebrew word ‘emeth,’ is translated in the passage as “truth,” and represents the creative power of Alpha and Omega. It is the Hebrew word created by the first, thirteenth and last letter of the Hebrew alphabet, and represents the Power who can bring the dead back to life.

Leski havaitsi, että Elia oli ”Jumalan mies”, sillä ”Herran sana”, joka toi hänen lapsensa takaisin elämään, oli ”totuuden” sana. Leski ymmärsi Elian kolmivaiheisen ojentautumisen lesken pojan päälle siten, että Elian suussa oleva ”sana” oli ”totuus”. Heprean sana ‘emeth’ käännetään tässä kohdassa sanalla ”totuus”, ja se edustaa Alfa ja Oomegan luovaa voimaa. Se on heprean sana, joka on muodostettu heprealaisen aakkoston ensimmäisestä, kolmastoista ja viimeisestä kirjaimesta, ja se edustaa sitä Voimaa, joka voi tuoda kuolleet takaisin elämään.

The faithful, just as the unfaithful in the “space” of probationary time represented by the three and a half years, received the judgment of a “bed of tribulation.” Death was the outcome for the children of the class that followed the whore who committed fornication and taught the doctrines of paganism. Life was given to the other class who followed the directions of Elijah, and believed the Word of “truth.”

Uskolliset saivat, aivan kuten uskottomatkin, koetuksen ajan ”tilassa”, jota kolme ja puoli vuotta edustaa, tuomion ”ahdistuksen vuoteesta”. Kuolema oli seurauksena sen luokan lapsille, joka seurasi haureellista naista, harjoitti haureutta ja opetti pakanuuden oppeja. Elämä annettiin toiselle luokalle, joka seurasi Elian ohjeita ja uskoi ”totuuden” Sanaan.

The widow had followed Elijah’s command to fetch him some water and give him some bread, and her obedience to the prophet’s word represents the faithful in the Dark Ages of Thyatira. (It is worth noting that when Elijah commands the widow to first feed him, and thereafter feed her son and herself that what is represented is that Elijah is the first to receive the food to eat. He is first to receive the message, and thereafter the church.) We are informed that the works of the faithful, were greater at the end than the beginning.

Leski oli noudattanut Elian käskyä hakea hänelle vettä ja antaa hänelle leipää, ja hänen kuuliaisuutensa profeetan sanaa kohtaan edustaa uskollisia Tyatiran pimeinä aikakausina. (On syytä panna merkille, että kun Elia käskee leskeä ruokkimaan ensin hänet ja sen jälkeen poikaansa ja itseään, esitetään siinä, että Elia saa ensimmäisenä ravinnon syödäkseen. Hän on ensimmäinen, joka vastaanottaa sanoman, ja sen jälkeen seurakunta.) Meille ilmoitetaan, että uskollisten teot olivat lopussa suuremmat kuin alussa.

> And unto the angel of the church in Thyatira write; These things saith the Son of God, who hath his eyes like unto a flame of fire, and his feet are like fine brass; I know thy works, and charity, and service, and faith, and thy patience, and thy works; and the last to be more than the first. Revelation 2:18, 19.

> Ja kirjoita Tyatiran seurakunnan enkelille: Näin sanoo Jumalan Poika, jonka silmät ovat niin kuin tulen liekki ja jonka jalat ovat kiiltävän vasken kaltaiset: Minä tiedän sinun tekosi ja rakkautesi ja palveluksesi ja uskosi ja kärsivällisyytesi ja tekosi; ja että viimeiset ovat ensimmäisiä runsaammat. Ilmestys 2:18, 19.

The faithful manifested good “works” during the “space” the papacy was given to repent, but their works at the last were “more than the first.” As the “space” was ending, Christ sent the morning star of the reformation, who began the work of no longer suffering the papacy, who taught the church to “commit fornication, and eat things sacrificed unto idols.”

Uskolliset ilmensivät hyviä ”tekoja” sen ”ajan” kuluessa, joka paaviudelle annettiin parannuksen tekemistä varten, mutta heidän tekonsa olivat lopussa ”ensimmäisiä runsaammat”. Kun tuo ”aika” oli päättymässä, Kristus lähetti uskonpuhdistuksen kointähden, joka alkoi toteuttaa sitä työtä, ettei paaviutta enää suvaittaisi, sillä se oli opettanut seurakuntaa ”harjoittamaan haureutta ja syömään epäjumalille uhrattua”.

> And he that overcometh, and keepeth my works unto the end, to him will I give power over the nations: And he shall rule them with a rod of iron; as the vessels of a potter shall they be broken to shivers: even as I received of my Father. And I will give him the morning star. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 2:26–29.

> Ja sille, joka voittaa ja pitää minun tekoni loppuun asti, minä annan vallan kansojen yli. Ja hän on kaitseva heitä rautaisella valtikalla; niin kuin savenvalajan astiat heidät murskataan kappaleiksi: niin kuin minäkin olen saanut Isältäni. Ja minä annan hänelle kointähden. Jolla on korva, se kuulkoon, mitä Henki seurakunnille sanoo. Ilmestys 2:26–29.

Christ had “a few things against” the faithful at the beginning of the “space” given the papacy to repent, for they had allowed Jezebel “which calleth herself a prophetess, to teach and to seduce my servants to commit fornication, and to eat things sacrificed unto idols.” But at the end of the “space” the faithful would cease to suffer the papacy to continue her seductions.

Kristuksella oli “muutamia asioita vastaan” uskollisia kohtaan sen “ajan” alussa, joka paavinvallalle oli annettu parannuksen tekemistä varten, sillä he olivat sallineet Iisebelin, “joka sanoo itseään profeetaksi, opettaa ja eksyttää minun palvelijoitani harjoittamaan haureutta ja syömään epäjumalille uhrattua.” Mutta “ajan” lopussa uskolliset lakkaisivat sallimasta paavinvallan jatkaa viettelyksiään.

> “In the fourteenth century arose in England the ‘morning star of the Reformation.’ John Wycliffe was the herald of reform, not for England alone, but for all Christendom. The great protest against Rome which it was permitted him to utter was never to be silenced. That protest opened the struggle which was to result in the emancipation of individuals, of churches, and of nations.” The Great Controversy, 80.

> ”Neljännellätoista vuosisadalla nousi Englannissa uskonpuhdistuksen ’aamutähti’. John Wycliffe oli uudistuksen airut, ei ainoastaan Englannille, vaan koko kristikunnalle. Suurta protestia Roomaa vastaan, joka hänen sallittiin lausua, ei ollut määrä koskaan vaientaa. Tuo protesti avasi taistelun, jonka tuli johtaa yksilöiden, kirkkojen ja kansakuntien vapautumiseen.” The Great Controversy, 80.

The food God’s servants eat, is the doctrines or message they receive. Fornication is the church employing state power to accomplish the enforcement of her idolatrous doctrines. In the “space” Jezebel was given to repent, the church fled into the wilderness for protection.

Ruoka, jota Jumalan palvelijat syövät, on ne opit tai se sanoma, jonka he vastaanottavat. Haureus on sitä, että kirkko käyttää valtiollista valtaa toteuttaakseen epäjumalanpalveluksellisten oppiensa pakottamisen. Sinä ”aikana”, joka Iisebelille annettiin parannuksen tekemistä varten, kirkko pakeni erämaahan suojaan.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days…. And to the woman were given two wings of a great eagle, that she might fly into the wilderness, into her place, where she is nourished for a time, and times, and half a time, from the face of the serpent. And the serpent cast out of his mouth water as a flood after the woman, that he might cause her to be carried away of the flood. And the earth helped the woman, and the earth opened her mouth, and swallowed up the flood which the dragon cast out of his mouth. Revelation 12:6, 14–16.

> Ja vaimo pakeni erämaahan, jossa hänellä on Jumalan valmistama paikka, että häntä siellä elätettäisiin tuhat kaksisataa kuusikymmentä päivää…. Ja vaimolle annettiin suuren kotkan kaksi siipeä, että hän lentäisi erämaahan, omaan paikkaansa, jossa häntä elätetään aika ja ajat ja puoli aikaa pois käärmeen kasvojen edestä. Ja käärme syyti suustaan vaimon jälkeen vettä niin kuin virran, saadakseen hänet virran vietäväksi. Mutta maa auttoi vaimoa, ja maa avasi suunsa ja nieli virran, jonka lohikäärme syyti suustaan. Ilmestys 12:6, 14–16.

During the time of persecution of Jezebel and Ahab, Obadiah represented the protection that was provided by the wilderness in the time of the papal rule.

Iisebelin ja Ahabin vainon aikana Obadja edusti sitä suojaa, jonka erämaa tarjosi paavillisen vallan aikana.

> And Ahab called Obadiah, which was the governor of his house. (Now Obadiah feared the Lord greatly: For it was so, when Jezebel cut off the prophets of the Lord, that Obadiah took an hundred prophets, and hid them by fifty in a cave, and fed them with bread and water.) 1 Kings 18:3, 4.

> Ja Ahab kutsui Obadjan, joka oli hänen hovinsa haltija. (Mutta Obadja pelkäsi suuresti Herraa; sillä kun Iisebel hävitti Herran profeettoja, Obadja otti sata profeettaa ja kätki heidät viisikymmentä kerrallaan luolaan ja elätti heitä leivällä ja vedellä.) 1. Kun. 18:3, 4.

Obadiah’s work of hiding the prophets by fifty in caves is the symbol of the place in the wilderness that was prepared by God to feed the faithful, who refused to eat the doctrines of the papacy and who also refused to accept the unholy relationship represented by her fornication with the kings of Europe. The space of time that Elijah had been directed to the widow of Sarepta for food and protection from Jezebel and Ahab, was the space of time the church fled into the wilderness, and the place prepared for them by God was represented by the work of Obadiah.

Obadjan työ, jossa hän kätki profeetat viidenkymmenen ryhmissä luoliin, on vertauskuva siitä erämaassa olevasta paikasta, jonka Jumala oli valmistanut ravitakseen uskollisia, jotka kieltäytyivät syömästä paavinvallan oppeja ja jotka myös kieltäytyivät hyväksymästä sitä epäpyhää suhdetta, jota kuvattiin hänen haureudellaan Euroopan kuninkaiden kanssa. Se ajanjakso, jonka aikana Elia oli ohjattu Sareptan lesken luo saamaan ravintoa ja suojaa Iisebeliltä ja Ahabilta, oli se ajanjakso, jolloin seurakunta pakeni erämaahan, ja Jumalan heille valmistama paikka kuvattiin Obadjan työn kautta.

Elijah’s place of hiding in Sarepta, called “Zarephath” in the Hebrew, means purification. When the space given Jezebel to repent ended, Elijah went to Obadiah and summoned Ahab to call all Israel to Carmel.

Elian piilopaikka Sareptassa, jota hepreaksi kutsutaan nimellä ”Zarefat”, merkitsee puhdistusta. Kun Iisebelille annettu aika tehdä parannus oli päättynyt, Elia meni Obadjan luo ja kehotti Ahabia kutsumaan koko Israelin Karmelille.

> And as Obadiah was in the way, behold, Elijah met him: and he knew him, and fell on his face, and said, Art thou that my lord Elijah? And he answered him, I am: go, tell thy lord, Behold, Elijah is here. 1 Kings 18:17, 18.

> Ja kun Obadja oli matkalla, katso, Elia tuli häntä vastaan. Ja hän tunsi hänet ja lankesi kasvoilleen ja sanoi: Oletko sinä herrani Elia? Hän vastasi hänelle: Olen; mene, sano herrallesi: Katso, Elia on täällä. 1. Kun. 18:17, 18.

Elijah’s time with the widow of Sarepta symbolizes the Dark Ages. In the narrative of Elijah and the widow, she was gathering two sticks, for she was about to die. A widow in prophecy is a church, and she represented the church in the wilderness that was about to die.

Elian aika Sareptan lesken luona symboloi pimeää keskiaikaa. Kertomuksessa Eliasta ja leskestä tämä oli kokoamassa kahta puuta, sillä hän oli kuolemaisillaan. Leski on profetiassa seurakunta, ja hän edusti erämaassa olevaa seurakuntaa, joka oli kuolemaisillaan.

> And unto the angel of the church in Sardis write; These things saith he that hath the seven Spirits of God, and the seven stars; I know thy works, that thou hast a name that thou livest, and art dead. Be watchful, and strengthen the things which remain, that are ready to die: for I have not found thy works perfect before God. Revelation 3:1, 2.

> Ja Sardeen seurakunnan enkelille kirjoita: Näin sanoo hän, jolla on Jumalan seitsemän Henkeä ja ne seitsemän tähteä: Minä tiedän sinun tekosi; sinulla on se nimi, että elät, mutta sinä olet kuollut. Valvo ja vahvista jäljellä olevaa, sitä, mikä on kuolemaisillaan; sillä minä en ole havainnut sinun tekojasi täydellisiksi Jumalani edessä. Ilmestys 3:1, 2.

She was “gathering two sticks”, and preparing for her death when Elijah interrupts her.

Hän oli ”kokoamassa kahta polttopuuta” ja valmistautumassa kuolemaansa, kun Elia keskeytti hänet.

> And the word of the Lord came unto him, saying, Arise, get thee to Zarephath, which belongeth to Zidon, and dwell there: behold, I have commanded a widow woman there to sustain thee. So he arose and went to Zarephath. And when he came to the gate of the city, behold, the widow woman was there gathering of sticks: and he called to her, and said, Fetch me, I pray thee, a little water in a vessel, that I may drink. And as she was going to fetch it, he called to her, and said, Bring me, I pray thee, a morsel of bread in thine hand. And she said, As the Lord thy God liveth, I have not a cake, but an handful of meal in a barrel, and a little oil in a cruse: and, behold, I am gathering two sticks, that I may go in and dress it for me and my son, that we may eat it, and die. 1 Kings 17:8–12.

> Ja Herran sana tuli hänelle näin: ”Nouse ja mene Sareptaan, joka kuuluu Sidonille, ja asu siellä. Katso, minä olen käskenyt siellä olevan leskivaimon elättää sinua.” Niin hän nousi ja meni Sareptaan. Ja kun hän tuli kaupungin portille, katso, leskivaimo oli siellä keräämässä puita. Ja hän huusi hänelle ja sanoi: ”Tuo minulle, pyydän, vähän vettä astiassa, että saisin juoda.” Ja hänen mennessään hakemaan sitä hän huusi hänelle ja sanoi: ”Tuo minulle, pyydän, myös palanen leipää kädessäsi.” Mutta hän sanoi: ”Niin totta kuin Herra, sinun Jumalasi, elää, minulla ei ole leipäkakkua, vaan ainoastaan kourallinen jauhoja ruukussa ja vähän öljyä astiassa. Ja katso, minä kerään kahta puuta, mennäkseni valmistamaan sen itselleni ja pojalleni, että söisimme sen ja kuolisimme.” 1. Kun. 17:8–12.

The widow of Sarepta was gathering “two sticks.” The widow represents the faithful in the time of Jezebel. Her son represents those during the history of Thyatira that died with the promise of being resurrected in the first resurrection.

Sareptan leski oli kokoamassa ”kahta puuta”. Leski edustaa uskollisia Iisebelin aikana. Hänen poikansa edustaa niitä, jotka Tyatiran historian aikana kuolivat saaden lupauksen siitä, että heidät herätetään ensimmäisessä ylösnousemuksessa.

> And I saw thrones, and they sat upon them, and judgment was given unto them: and I saw the souls of them that were beheaded for the witness of Jesus, and for the word of God, and which had not worshipped the beast, neither his image, neither had received his mark upon their foreheads, or in their hands; and they lived and reigned with Christ a thousand years. But the rest of the dead lived not again until the thousand years were finished. This is the first resurrection. Blessed and holy is he that hath part in the first resurrection: on such the second death hath no power, but they shall be priests of God and of Christ, and shall reign with him a thousand years. Revelation 20:4–6.

> Ja minä näin valtaistuimia, ja he istuivat niille, ja heille annettiin tuomiovalta; ja minä näin niiden sielut, jotka oli mestattu Jeesuksen todistuksen tähden ja Jumalan sanan tähden, ja jotka eivät olleet kumartaneet petoa eivätkä sen kuvaa eivätkä ottaneet sen merkkiä otsaansa tai käteensä; ja he virkosivat eloon ja hallitsivat Kristuksen kanssa tuhat vuotta. Mutta muut kuolleet eivät vironneet eloon, ennen kuin ne tuhat vuotta olivat päättyneet. Tämä on ensimmäinen ylösnousemus. Autuas ja pyhä on se, jolla on osa ensimmäisessä ylösnousemuksessa: heihin toisella kuolemalla ei ole valtaa, vaan he tulevat olemaan Jumalan ja Kristuksen pappeja ja hallitsevat hänen kanssaan tuhat vuotta. Ilmestys 20:4–6.

The widow also represents the few in Sardis, that were worthy and given white garments.

Leski edustaa myös niitä harvoja Sardeksessa, jotka olivat arvollisia ja joille annettiin valkeat vaatteet.

> Thou hast a few names even in Sardis which have not defiled their garments; and they shall walk with me in white: for they are worthy. He that overcometh, the same shall be clothed in white raiment; and I will not blot out his name out of the book of life, but I will confess his name before my Father, and before his angels. Revelation 3:4, 5.

> Sinulla on Sardeessakin muutamia nimiä, jotka eivät ole tahranneet vaatteitaan; ja he saavat vaeltaa minun kanssani valkeissa vaatteissa, sillä he ovat siihen arvolliset. Joka voittaa, se näin puetaan valkeihin vaatteisiin; enkä minä pyyhi pois hänen nimeään elämän kirjasta, vaan minä tunnustan hänen nimensä Isäni edessä ja hänen enkeliensä edessä. Ilmestys 3:4, 5.

Those in the fourth church of Thyatira, who faithfully died, represented by the widow’s son, were given white garments in the fifth seal.

Ne, jotka neljännessä seurakunnassa, Tyatirassa, kuolivat uskollisina ja joita lesken poika edusti, saivat viidennessä sinetissä valkeat vaatteet.

> And when he had opened the fifth seal, I saw under the altar the souls of them that were slain for the word of God, and for the testimony which they held: And they cried with a loud voice, saying, How long, O Lord, holy and true, dost thou not judge and avenge our blood on them that dwell on the earth? And white robes were given unto every one of them; and it was said unto them, that they should rest yet for a little season, until their fellowservants also and their brethren, that should be killed as they were, should be fulfilled. Revelation 6:9–11.

> Ja kun hän avasi viidennen sinetin, näin alttarin alla niiden sielut, jotka oli tapettu Jumalan sanan tähden ja sen todistuksen tähden, joka heillä oli. Ja he huusivat suurella äänellä sanoen: Kuinka kauan, Herra, pyhä ja totinen, sinä viivyt tuomitsemasta ja kostamasta meidän vertamme niille, jotka maan päällä asuvat? Ja heille kullekin annettiin valkeat vaatteet, ja heille sanottiin, että heidän tuli vielä vähän aikaa levätä, kunnes myös heidän kanssapalvelijainsa ja heidän veljiensä luku täyttyisi, niiden, jotka joutuisivat tapettaviksi niin kuin hekin. Ilmestys 6:9–11.

The martyrs of the Dark Ages were given white robes, and were told to rest in their graves, until another group of papal martyrs were to be killed, as they had been killed. They had been murdered by the papacy during the space of three and a half years, and they were promised that the papacy would ultimately be judged, but not until a second group of papal martyrs were to be murdered, during the soon-coming Sunday law crisis. Sister White connects the martyrs’ request for judgment upon the papacy, with two passages in the book of Revelation.

Pimeän keskiajan marttyyreille annettiin valkeat vaatteet, ja heitä käskettiin lepäämään haudoissaan, kunnes toinen paavikunnan marttyyrien joukko tapettaisiin niin kuin heidät oli tapettu. Paavikunta oli murhannut heidät kolmen ja puolen vuoden ajanjakson aikana, ja heille luvattiin, että paavikunta lopulta tuomittaisiin, mutta ei ennen kuin toinen paavikunnan marttyyrien joukko murhattaisiin pian koittavan sunnuntailakikriisin aikana. Sisar White yhdistää marttyyrien pyynnön paavikuntaa kohtaavasta tuomiosta kahteen Ilmestyskirjan kohtaan.

> “When the fifth seal was opened, John the Revelator in vision saw beneath the altar the company that were slain for the Word of God and the testimony of Jesus Christ. After this came the scenes described in the eighteenth of Revelation, when those who are faithful and true are called out from Babylon. [Revelation 18:1–5, quoted.]” Manuscript Releases, volume 20, 14.

> ”Kun viides sinetti avattiin, Johannes Ilmestyksensaaja näki näyssä alttarin alla joukon niitä, jotka oli surmattu Jumalan sanan ja Jeesuksen Kristuksen todistuksen tähden. Tämän jälkeen seurasivat ne kohtaukset, jotka on kuvattu Ilmestyskirjan kahdeksannessatoista luvussa, jolloin ne, jotka ovat uskolliset ja totuudelliset, kutsutaan pois Babylonista. [Ilmestyskirja 18:1–5, lainattu.]” Manuscript Releases, osa 20, s. 14.

Revelation eighteen verses one through five represents the two voices of verse one and verse four. The second voice is the call out of Babylon, and it marks the beginning of the Sunday law persecution, when the mighty movement of the third angel, calls God’s other flock out of Babylon. She also places the passage from the fifth seal at the opening of the seventh seal.

Ilmestyskirjan kahdeksastoista luku, jakeet yhdestä viiteen, esittää jakeen yksi ja jakeen neljä kaksi ääntä. Toinen ääni on kutsu ulos Babylonista, ja se merkitsee sunnuntailakia koskevan vainon alkua, jolloin kolmannen enkelin voimallinen liike kutsuu Jumalan muut lampaat ulos Babylonista. Hän sijoittaa myös viidennen sinetin kohdan seitsemännen sinetin avautumiseen.

> “[Revelation 6:9–11 quoted]. Here were scenes presented to John that were not in reality but that which would be in a period of time in the future.

> “[Ilmestyskirja 6:9–11 lainattuna]. Tässä Johannekselle esitettiin näyt, jotka eivät olleet todellisuutta tuolloin, vaan sitä, mikä tulisi olemaan tulevana ajanjaksona.

> “Revelation 8:1–4 quoted.” Manuscript Releases, volume 20, 197.

> “Ilmestys 8:1–4 siteerattu.” Käsikirjoitusjulkaisut, nide 20, 197.

In Revelation chapter eight, verses one through four, the seventh seal is opened.

Ilmestyskirjan kahdeksannen luvun jakeissa yhdestä neljään avataan seitsemäs sinetti.

> And when he had opened the seventh seal, there was silence in heaven about the space of half an hour. And I saw the seven angels which stood before God; and to them were given seven trumpets. And another angel came and stood at the altar, having a golden censer; and there was given unto him much incense, that he should offer it with the prayers of all saints upon the golden altar which was before the throne. And the smoke of the incense, which came with the prayers of the saints, ascended up before God out of the angel’s hand. Revelation 8:1–4.

> Ja kun hän avasi seitsemännen sinetin, tuli taivaassa hiljaisuus noin puoleksi tunniksi. Ja minä näin ne seitsemän enkeliä, jotka seisoivat Jumalan edessä; ja heille annettiin seitsemän pasuunaa. Ja toinen enkeli tuli ja asettui alttarin ääreen, kädessään kultainen suitsutusastia; ja hänelle annettiin paljon suitsuketta, että hän uhraisi sen kaikkien pyhien rukousten kanssa kultaiselle alttarille, joka oli valtaistuimen edessä. Ja suitsukkeen savu, joka nousi pyhien rukousten kanssa, kohosi enkelin kädestä Jumalan eteen. Ilmestys 8:1–4.

The prayers of the martyrs of the Dark Ages, who in the fifth seal are requesting that God bring judgment upon the whore that commits fornication with the kings of the earth, ascend “up before God,” when the seventh seal is opened. Inspiration aligns the opening of the seventh seal, with Revelation eighteen’s second voice, for it is at the second voice, that God remembers her iniquities, and he then doubles her judgment. Once for the martyrs of the Dark Ages, and once for the blood bath of the Sunday law crisis.

Pimeän keskiajan marttyyrien rukoukset, jotka viidennessä sinetissä pyytävät, että Jumala toisi tuomion sen porton ylle, joka harjoittaa haureutta maan kuninkaiden kanssa, nousevat ”Jumalan eteen”, kun seitsemäs sinetti avataan. Innoitus yhdistää seitsemännen sinetin avaamisen Ilmestyskirjan kahdeksannentoista luvun toiseen ääneen, sillä juuri toisen äänen kohdalla Jumala muistaa hänen vääryytensä ja silloin kaksinkertaistaa hänen tuomionsa. Kerran Pimeän keskiajan marttyyrien tähden ja kerran sunnuntailakikriisin verikylvyn tähden.

> And I heard another voice from heaven, saying, Come out of her, my people, that ye be not partakers of her sins, and that ye receive not of her plagues. For her sins have reached unto heaven, and God hath remembered her iniquities. Reward her even as she rewarded you, and double unto her double according to her works: in the cup which she hath filled fill to her double. Revelation 18:4–6.

> Ja minä kuulin toisen äänen taivaasta sanovan: “Lähtekää siitä ulos, te minun kansani, ettette tulisi osallisiksi hänen synneistään ettekä saisi osaksenne hänen vitsauksiaan. Sillä hänen syntinsä ovat ulottuneet taivaaseen asti, ja Jumala on muistanut hänen vääryytensä. Kostakaa hänelle niin kuin hän on teille kostanut, ja antakaa hänelle kaksinkertaisesti hänen tekojensa mukaan; siihen maljaan, jonka hän on täyttänyt, täyttäkää hänelle kaksin verroin.” Ilmestys 18:4–6.

The few in Sardis that had not defiled their garments, represent those that came out of the history of Thyatira that ended in 1798. They are represented by the widow of Sarepta, a widow who was going to the marriage in 1844.

Ne harvat Sardeksessa, jotka eivät olleet tahranneet vaatteitaan, edustavat niitä, jotka tulivat ulos Thyatiran historiasta, joka päättyi vuonna 1798. Heitä edustaa Sarpatin leski, leski, joka oli menossa häihin vuonna 1844.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> ”Kristuksen tuleminen meidän ylimmäksi papiksemme kaikkeinpyhimpään pyhäkön puhdistamista varten, josta annetaan näky Danielin kirjassa 8:14; Ihmisen Pojan tuleminen Vanhaikäisen tykö, niin kuin se esitetään Danielin kirjassa 7:13; ja Herran tuleminen temppeliinsä, jonka Malakia on ennustanut, ovat saman tapahtuman kuvauksia; ja tätä samaa kuvataan myös yljän tulemisella häihin, niin kuin Kristus esittää vertauksessa kymmenestä neitsyestä Matteuksen evankeliumin 25. luvussa.” Suuri taistelu, 426.

The widow, was preparing her last supper before her death, when Elijah commanded her to serve him. She illustrates the faithful few in Thyatira, transitioning into the faithful few in Sardis that were gathering “two sticks” for a “fire”.

Leski valmisteli viimeistä ateriaansa ennen kuolemaansa, kun Elia käski hänen palvella itseään. Hän kuvaa niitä harvoja uskollisia Tyatirassa, jotka ovat siirtymässä niiksi harvoiksi uskollisiksi Sardeksessa, jotka kokosivat ”kaksi puuta” ”tulta” varten.

The “two sticks” represent both houses of ancient Israel, that were trampled down by paganism and then papalism, but were to be gathered together and joined as “one stick,” in the history of 1798 to 1844.

“Kaksi sauvaa” edustavat muinaisen Israelin molempia huoneita, jotka pakanuus ja sitten paavillisuus olivat tallanneet maahan, mutta jotka oli määrä koota yhteen ja liittää “yhdeksi sauvaksi” vuosien 1798–1844 historiassa.

> The word of the Lord came again unto me, saying, Moreover, thou son of man, take thee one stick, and write upon it, For Judah, and for the children of Israel his companions: then take another stick, and write upon it, For Joseph, the stick of Ephraim, and for all the house of Israel his companions: And join them one to another into one stick; and they shall become one in thine hand. And when the children of thy people shall speak unto thee, saying, Wilt thou not shew us what thou meanest by these? Say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the stick of Joseph, which is in the hand of Ephraim, and the tribes of Israel his fellows, and will put them with him, even with the stick of Judah, and make them one stick, and they shall be one in mine hand. And the sticks whereon thou writest shall be in thine hand before their eyes. And say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, and bring them into their own land: And I will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all: and they shall be no more two nations, neither shall they be divided into two kingdoms any more at all: Neither shall they defile themselves any more with their idols, nor with their detestable things, nor with any of their transgressions: but I will save them out of all their dwelling places, wherein they have sinned, and will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God. And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children forever: and my servant David shall be their prince forever. Moreover I will make a covenant of peace with them; it shall be an everlasting covenant with them: and I will place them, and multiply them, and will set my sanctuary in the midst of them for evermore. My tabernacle also shall be with them: yea, I will be their God, and they shall be my people. And the heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them for evermore. Ezekiel 37:15–28.

> Ja Herran sana tuli minulle jälleen, sanoen: Ja sinä, ihmislapsi, ota itsellesi yksi sauva ja kirjoita siihen: Juudalle ja israelilaisille, hänen tovereilleen. Ota sitten toinen sauva ja kirjoita siihen: Joosefille, Efraimin sauva, ja koko Israelin heimolle, hänen tovereilleen. Ja liitä ne toisiinsa yhdeksi sauvaksi, niin että ne tulevat yhdeksi sinun kädessäsi. Ja kun kansasi lapset puhuvat sinulle sanoen: Etkö ilmoita meille, mitä tarkoitat näillä? sano heille: Näin sanoo Herra, Herra: Katso, minä otan Joosefin sauvan, joka on Efraimin kädessä, ja Israelin heimot, hänen toverinsa, ja liitän ne siihen, Juudan sauvaan, ja teen niistä yhden sauvan, ja ne ovat yhtenä minun kädessäni. Ja sauvat, joihin kirjoitat, olkoot sinun kädessäsi heidän silmiensä edessä. Ja sano heille: Näin sanoo Herra, Herra: Katso, minä otan israelilaiset kansakuntien seasta, minne he ovat menneet, ja kokoan heidät joka puolelta ja tuon heidät heidän omaan maahansa. Ja minä teen heistä yhden kansan siinä maassa, Israelin vuorilla, ja yksi kuningas on oleva heidän kaikkien kuninkaansa; eivätkä he enää ole kaksi kansaa, eivätkä he enää milloinkaan jakaudu kahdeksi valtakunnaksi. Eivätkä he enää saastuta itseään epäjumalillaan eikä iljetyksillään eikä millään rikkomuksillaan, vaan minä pelastan heidät kaikista heidän asuinsijoistaan, joissa he ovat tehneet syntiä, ja puhdistan heidät; niin he ovat minun kansani, ja minä olen heidän Jumalansa. Ja palvelijani Daavid on oleva heidän kuninkaansa, ja heillä kaikilla on oleva yksi paimen; ja he vaeltavat minun oikeuksieni mukaan ja noudattavat minun säädöksiäni ja tekevät niiden mukaan. Ja he saavat asua maassa, jonka minä annoin palvelijalleni Jaakobille, jossa teidän isänne ovat asuneet; ja he asuvat siinä, he ja heidän lapsensa ja lastensa lapset iankaikkisesti, ja palvelijani Daavid on oleva heidän ruhtinaansa iankaikkisesti. Ja minä teen heidän kanssansa rauhan liiton; se on oleva heille iankaikkinen liitto. Ja minä asetan heidät paikoilleen ja teen heidät lukuisiksi ja panen pyhäkköni heidän keskellensä iankaikkisesti. Myös minun majani on oleva heidän kanssansa; ja minä olen heidän Jumalansa, ja he ovat minun kansani. Ja kansakunnat tulevat tietämään, että minä, Herra, pyhitän Israelin, kun minun pyhäkköni on oleva heidän keskellänsä iankaikkisesti. Hesekiel 37:15–28.

When Elijah leaves Sarepta to call Ahab and all Israel to Mount Carmel, the widowed church that has fled into the wilderness was gathering two sticks for the fire that purifies the widow in advance of the wedding on October 22, 1844. The gathering of the two sticks is the gathering of the Millerite movement that is accomplished in the last sixty-five year period identified in Isaiah seven. The northern kingdom suffered the curse of Moses from 723 BC through 1798, and the southern kingdom suffered the same curse from 677 BC until 1844. In 1844, the spiritual descendants of those two literal nations, were gathered together as one stick, or one nation.

Kun Elia lähtee Sareptasta kutsuakseen Ahabin ja koko Israelin Karmelinvuorelle, erämaahan paennut leskikirkko oli kokoamassa kahta puuta tuleen, joka puhdistaa lesken etukäteen ennen häitä 22. lokakuuta 1844. Näiden kahden puun kokoaminen on milleriläisen liikkeen kokoaminen, joka toteutuu Jesajan seitsemännessä luvussa yksilöidyn viimeisen kuudenkymmenenviiden vuoden ajanjakson aikana. Pohjoinen valtakunta kärsi Mooseksen kirouksen vuodesta 723 eKr. vuoteen 1798, ja eteläinen valtakunta kärsi saman kirouksen vuodesta 677 eKr. vuoteen 1844. Vuonna 1844 näiden kahden kirjaimellisen kansakunnan hengelliset jälkeläiset koottiin yhteen yhdeksi puuksi eli yhdeksi kansakunnaksi.

If nothing else Ezekiel defines the two sticks as two nations, that become one nation.

Ellei mikään muu, Hesekiel määrittelee nämä kaksi sauvaa kahdeksi kansakunnaksi, joista tulee yksi kansakunta.

> For the head of Syria is Damascus, and the head of Damascus is Rezin; and within threescore and five years shall Ephraim be broken, that it be not a people. And the head of Ephraim is Samaria, and the head of Samaria is Remaliah’s son. If ye will not believe, surely ye shall not be established. Isaiah 7:8, 9.

> Sillä Aramin pää on Damaskos, ja Damaskoksen pää on Resin; ja kuudenkymmenen viiden vuoden kuluessa Efraim murskataan, niin ettei se enää ole kansa. Ja Efraimin pää on Samaria, ja Samarian pää on Remaljan poika. Ellette usko, te ette kestä. Jesaja 7:8, 9.

If we will not believe the prophecy of sixty-five years, we will not be established.

Jos me emme usko kuudenkymmenenviiden vuoden profetiaa, me emme pysy lujina.

We will continue to present Elijah’s symbolism in the next article.

Seuraavassa artikkelissa jatkamme Elian vertauskuvallisuuden esittämistä.

Back to Articles