Article

# The Book of Daniel - Number Three

Dániel könyve – Harmadik संख्या

Double Visions

Kettős látomások

Author

Jeff Pippenger

Published

November 25, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are currently addressing the “seven times” of Leviticus twenty-six in the book of Daniel. It is hidden to those who have chosen to close their eyes, but it is there for those who wish to see. We will begin in Daniel chapter eight, and verse thirteen.

Jelenleg Dániel könyvében a 3Mózes huszonhat „hét idejével” foglalkozunk. Rejtve van azok előtt, akik úgy döntöttek, hogy behunyják szemüket, de ott van azok számára, akik látni kívánnak. Dániel könyvének nyolcadik fejezeténél, a tizenharmadik versnél kezdjük.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? Daniel 8:13.

> Azután hallottam, hogy egy szent beszél, és egy másik szent ezt mondta annak a bizonyos szentnek, aki beszélt: Meddig tart a látomás a mindennapi áldozatról és a pusztító vétekről, hogy mind a szenthely, mind a sereg tapodtatásnak adassék? Dániel 8:13.

The verse begins with the word “then,” and is making a distinction between the vision of prophetic history Daniel has just seen in the previous ten verses. Verse one and two of the chapter, identify the year when Daniel received the vision and also that he received it by the Ulai river. From verse three to verse twelve, he “sees” the vision of prophetic history. “Then” he “hears” a heavenly dialogue consisting of a question and an answer. In verse fifteen, he begins to seek what the vision of prophetic history that he had just “seen” represented. It is essential to recognize the distinction between the vision that Daniel “saw” in verses three through twelve, and the heavenly dialogue, which he “heard”—for they are two different visions.

A vers ezzel a szóval kezdődik: „akkor”, és különbséget tesz a prófétai történelem ama látomása és aközött, amelyet Dániel az előző tíz versben éppen látott. A fejezet első és második verse megjelöli azt az évet, amikor Dániel a látomást kapta, és azt is, hogy azt az Ulaj folyó mellett kapta. A harmadik verstől a tizenkettedik versig „látja” a prófétai történelem látomását. „Azután” egy mennyei párbeszédet „hall”, amely egy kérdésből és egy válaszból áll. A tizenötödik versben kutatni kezdi, mit jelentett a prófétai történelemnek az a látomása, amelyet éppen „látott”. Alapvető fontosságú felismerni a különbséget aközött a látomás között, amelyet Dániel a harmadiktól a tizenkettedik versig „látott”, és a mennyei párbeszéd között, amelyet „hallott” — mert ezek két különböző látomás.

> But blessed are your eyes, for they see: and your ears, for they hear. Matthew 13:16.

> A ti szemeitek pedig áldottak, mert látnak; és a ti füleitek, mert hallanak. Máté 13:16.

The question in verse thirteen is, “How long shall be the vision,” and the word translated as “vision” is a different Hebrew word than the word translated as “vision” in verse sixteen.

A tizenharmadik versben feltett kérdés ez: „Meddig tart a látomás?”, és a „látomás”-nak fordított szó más héber szó, mint a tizenhatodik versben „látomás”-nak fordított szó.

> And I heard a man’s voice between the banks of Ulai, which called, and said, Gabriel, make this man to understand the vision. Daniel 8:16.

> És emberi hangot hallottam az Ulaj partjai közül, amely szólt, és ezt mondta: Gábriel, értesd meg ezzel az emberrel a látomást. Dániel 8:16.

By translating two different Hebrew words into the English word “vision,” the “seven times” of Leviticus twenty-six, became “hidden in plain sight”. Biblical students who are satisfied to simply skim the surface consider these two different Hebrew words as the same word, but they do so at their own peril.

Amikor két különböző héber szót az angol „vision” szóval fordítottak, a Leviticus huszonhat „hét ideje” „nyilvánvalóan rejtetté” vált. Azok a bibliai kutatók, akik megelégednek azzal, hogy csupán a felszínt érintsék, e két különböző héber szót ugyanannak tekintik, de ezt a maguk veszedelmére teszik.

> “To skim over the surface will do little good. Thoughtful investigation and earnest, taxing study are required to comprehend it. There are truths in the word which are like veins of precious ore concealed beneath the surface. By digging for them, as the man digs for gold and silver, the hidden treasures are discovered. Be sure that the evidence of truth is in the Scripture itself. One scripture is the key to unlock other scriptures. The rich and hidden meaning is unfolded by the Holy Spirit of God, making plain the word to our understanding: ‘The entrance of Thy words giveth light; it giveth understanding unto the simple.’” Fundamentals of Christian Education, 390.

> „A felszínen való átsiklás kevés haszonnal jár. Ahhoz, hogy valaki megértse azt, alapos vizsgálódásra és komoly, megerőltető tanulmányozásra van szükség. Az Igében vannak olyan igazságok, amelyek olyanok, mint a felszín alatt rejtőző drága ércerek. Ha az ember úgy kutat utánuk, ahogyan aranyat és ezüstöt ás, a rejtett kincsek feltárulnak. Bizonyosodj meg arról, hogy az igazság bizonyítéka magában a Szentírásban van. Egyik írásmagyarázó kulcs a másik Írás megnyitásához. A gazdag és rejtett jelentést Isten Szentlelke bontja ki, világossá téve az Igét értelmünk számára: »A te igéid megnyilatkozása világosságot ad; értelmessé teszi az együgyűeket.«” Fundamentals of Christian Education, 390.

We are informed that “every fact has its bearing” in the Word of God, and if we choose to ignore the fact there are two different Hebrew words translated as “vision” in chapter eight, we are responsible for inflicting Laodicean blindness upon ourselves. The old adage is, “there are none so blind as those who will not see.”

Azt a tájékoztatást kapjuk, hogy Isten Igéjében „minden ténynek megvan a maga jelentősége”, és ha úgy döntünk, hogy figyelmen kívül hagyjuk azt a tényt, miszerint a nyolcadik fejezetben két különböző héber szó szerepel, amelyeket „látomás”-nak fordítanak, akkor magunk vagyunk felelősek azért, hogy laodiceai vakságot idézünk elő önmagunkon. A régi mondás így szól: „senki sem olyan vak, mint aki nem akar látni.”

> “The Bible contains all the principles that men need to understand in order to be fitted either for this life or for the life to come. And these principles may be understood by all. No one with a spirit to appreciate its teaching can read a single passage from the Bible without gaining from it some helpful thought. But the most valuable teaching of the Bible is not to be gained by occasional or disconnected study. Its great system of truth is not so presented as to be discerned by the hasty or careless reader. Many of its treasures lie far beneath the surface, and can be obtained only by diligent research and continuous effort. The truths that go to make up the great whole must be searched out and gathered up, ‘here a little, and there a little.’ Isaiah 28:10.

> „A Biblia magában foglalja mindazokat az elveket, amelyeket az embereknek meg kell érteniük ahhoz, hogy alkalmassá legyenek akár erre az életre, akár az eljövendő életre. És ezeket az elveket mindenki megértheti. Senki, akiben megvan a készség tanításának értékelésére, nem olvashat el egyetlen szakaszt sem a Bibliából anélkül, hogy abból ne nyerne valamilyen hasznos gondolatot. Ám a Biblia legértékesebb tanítása nem alkalmi vagy elszigetelt tanulmányozás által nyerhető el. Az igazság átfogó rendszere nincs úgy bemutatva, hogy azt a sietős vagy felületes olvasó felismerhesse. Kincseinek nagy része mélyen a felszín alatt rejlik, és csak szorgalmas kutatás és kitartó erőfeszítés által szerezhető meg. Azokat az igazságokat, amelyek ezt a nagy egészet alkotják, ki kell kutatni és össze kell gyűjteni, »itt egy keveset, ott egy keveset«. Ézsaiás 28:10.”

> “When thus searched out and brought together, they will be found to be perfectly fitted to one another. Each Gospel is a supplement to the others, every prophecy an explanation of another, every truth a development of some other truth. The types of the Jewish economy are made plain by the gospel. Every principle in the word of God has its place, every fact its bearing. And the complete structure, in design and execution, bears testimony to its Author. Such a structure no mind but that of the Infinite could conceive or fashion.” Education, 123.

> „Ha ily módon felkutatjuk és egybegyűjtjük őket, azt fogjuk találni, hogy tökéletesen illenek egymáshoz. Mindegyik evangélium kiegészíti a többit, minden prófécia egy másiknak a magyarázata, minden igazság valamely más igazságnak a kibontakozása. A zsidó rendtartás előképei az evangélium által válnak világossá. Isten igéjében minden alapelvnek megvan a maga helye, minden ténynek a maga jelentősége. És a teljes szerkezet, mind tervében, mind kivitelében, bizonyságot tesz Szerzőjéről. Ilyen szerkezetet az Örökkévalóén kívül semmiféle értelem nem gondolhatott el, sem nem alkothatott meg.” Nevelés, 123.

The word “vision” occurs ten times in Daniel chapter eight, but those ten times consist of two different Hebrew words, and the meanings of those words are not the same. If they meant the same thing, Daniel would have only used one of those words in each of the ten occurrences. Daniel wrote two words, for each of those two words possess their own meanings, and one represents a vision Daniel “saw”, and the other a vision he “heard”. In verse thirteen, the word translated as “vision” is châzôn, and it means “a sight”, or “a vision”, “a dream” or “an oracle”. I call it the “vision of prophetic history” based upon its definition and on how Daniel employs it.

A „látomás” szó tízszer fordul elő Dániel könyvének nyolcadik fejezetében, ám e tíz előfordulás két különböző héber szót takar, és e szavak jelentése nem azonos. Ha ugyanazt jelentették volna, Dániel mind a tíz esetben csak az egyik szót használta volna. Dániel két szót írt, mert e két szó mindegyike saját jelentéssel bír, és az egyik olyan látomást jelöl, amelyet Dániel „látott”, a másik pedig olyat, amelyet „hallott”. A tizenharmadik versben a „látomás”-nak fordított szó a châzôn, és jelentése: „látvány”, vagy „látomás”, „álom” vagy „kijelentés”. Meghatározása és Dániel szóhasználata alapján ezt a „prófétai történelem látomásának” nevezem.

In verse one, of Daniel chapter eight, Daniel says “a vision appeared unto me,” and in verse two he twice states that he “saw in a vision.” Then in verse thirteen, the question is raised of “how long shall be the vision.” All of those usages are the Hebrew word “châzôn.” Then in verse fifteen, we come to perhaps the most important time Daniel used that very same word, for he says, “when I”…“had seen the vision and sought for the meaning.” After Daniel had seen the châzôn vision, he wanted to understand what it meant. This is a fact that has great bearing on the hiding of the “seven times” of Leviticus twenty-six in the chapter.

Dániel könyvének nyolcadik fejezetében, az első versben Dániel ezt mondja: „látomás jelent meg nekem”, a második versben pedig kétszer is kijelenti, hogy „látomásban láttam”. Ezután a tizenharmadik versben felhangzik a kérdés: „meddig tart a látomás?” Mindezekben az esetekben a használt héber szó a „châzôn”. Majd a tizenötödik versben ahhoz az időponthoz érkezünk, amely talán a legfontosabb, amikor Dániel ugyanezt a szót használja, mert ezt mondja: „amikor én”…„láttam a látomást, és kerestem annak értelmét”. Miután Dániel látta a châzôn látomást, meg akarta érteni, mit jelent. Ez olyan tény, amelynek nagy jelentősége van a Mózes harmadik könyve huszonhatodik fejezetében szereplő „hét idő” e fejezetben való elrejtésére nézve.

He also uses the word châzôn in verses seventeen and twenty-six. The word “vision” appears ten times in Daniel chapter eight, and the word châzôn represents seven of those occurrences. Daniel uses the other Hebrew word that is translated as “vision” four times. The other Hebrew word is mar’eh, and means “appearance”.

A tizenhetedik és a huszonhatodik versben a châzôn szót is használja. A „látomás” szó tízszer fordul elő Dániel könyvének nyolcadik fejezetében, és e tíz előfordulás közül hét esetben a châzôn szó áll. Dániel a másik, „látomás”-nak fordított héber szót négyszer használja. Ez a másik héber szó a mar’eh, és jelentése: „megjelenés”.

Châzôn is found seven times in Daniel chapter eight, and mar’eh is found four times, and together they represent the ten times the English word “vision” occurs in Daniel chapter eight. Seven plus four is eleven, for one of the times Daniel employed the word mar’eh, it was translated just as it is defined, for in verse fifteen, when Daniel “sought for the meaning” of the châzôn vision of prophetic history, there “stood before” him “as the appearance of a man.” The word “appearance” is mar’eh. Therefore, mar’eh is used by Daniel four times in Daniel eight, and it is translated once in agreement with its primary definition of “appearance,” and the other three times it is translated as “vision.”

A châzôn hétszer fordul elő Dániel nyolcadik fejezetében, a mar’eh pedig négyszer, és együtt ezek felelnek meg annak a tíz előfordulásnak, ahol az angol „vision” szó szerepel Dániel nyolcadik fejezetében. Hét meg négy az tizenegy, mert az egyik alkalommal, amikor Dániel a mar’eh szót használta, azt éppen úgy fordították, ahogyan meg van határozva; ugyanis a tizenötödik versben, amikor Dániel „kereste az értelmét” a prófétai történelmet ábrázoló châzôn látomásnak, „megállt előtte” „egy férfihoz hasonló megjelenés”. A „megjelenés” szó a mar’eh. Ezért Dániel a mar’eh szót négyszer használja Dániel nyolcadik fejezetében, és egyszer elsődleges jelentésével összhangban „megjelenés”-nek fordítják, a másik három alkalommal pedig „látomás”-nak.

I am not suggesting any criticism of the men who translated the King James Bible. It needs to be noted though, that in verse thirteen, is found the only added word in the King James Bible (sacrifice), that inspiration states definitively, “does not belong to the text.” Inspiration further states that the added word had been “added by human wisdom.” In the very same chapter, two different Hebrew words are both translated as the same English word. The reason it is essential to recognize the distinction between these two words is profoundly important.

Nem kívánok semmiféle bírálatot megfogalmazni azokkal a férfiakkal szemben, akik a King James Bibliát lefordították. Mindazonáltal meg kell jegyezni, hogy a tizenharmadik versben található a King James Bibliában az egyetlen hozzáadott szó („áldozat”), amelyről az ihletés határozottan kijelenti, hogy „nem tartozik a szöveghez”. Az ihletés továbbá azt is kijelenti, hogy ezt a hozzáadott szót „emberi bölcsesség” tette hozzá. Ugyanabban a fejezetben két különböző héber szó egyaránt ugyanazzal az angol szóval került fordításra. Annak felismerése, hogy e két szó között különbség van, mélységesen fontos.

> And it came to pass, when I, even I Daniel, had seen the vision, and sought for the meaning, then, behold, there stood before me as the appearance of a man. And I heard a man’s voice between the banks of Ulai, which called, and said, Gabriel, make this man to understand the vision. Daniel 8:15, 16.

> És lőn, amikor én, Dániel, láttam a látomást, és kerestem annak értelmét, íme, elém állt valaki, aki férfihoz hasonló volt. És emberi hangot hallottam az Ulai partjai közül, amely kiáltott, és ezt mondta: Gábriel, értesd meg ezzel az emberrel a látomást. Dániel 8:15, 16.

As Daniel “sought for the meaning” of the “châzôn vision” which he had just “seen,” Christ informs Gabriel to “make” Daniel to understand the “mar’eh vision” which he had just “heard”. Daniel wanted to understand the vision of prophetic history, but Christ, who had been identified in verse thirteen as Palmoni (that certain saint which spake), instructed Gabriel to make Daniel understand the “mar’eh vision”, not the “châzôn vision”. In verses fifteen and sixteen, the stated purpose for Gabriel is that he is to make Daniel understand the “mar’eh vision”, which is the word translated as “vision” which means “appearance,” not the vision of prophetic history which Daniel wanted to understand. Without recognizing Gabriel’s job assignment, the “seven times” of Leviticus twenty-six is hidden in plain sight.

Miközben Dániel „kereste az értelmét” annak a „châzôn-látomásnak”, amelyet éppen „látott”, Krisztus azt mondja Gábrielnek, hogy „értesse meg” Dániellel a „mar’eh-látomást”, amelyet éppen „hallott”. Dániel a prófétai történelem látomását akarta megérteni, ám Krisztus, akit a tizenharmadik vers Palmoniként („ama bizonyos szent, aki szólt”) azonosított, arra utasította Gábrielt, hogy a „mar’eh-látomást” értesse meg Dániellel, ne a „châzôn-látomást”. A tizenötödik és tizenhatodik versekben Gábriel kijelölt feladata az, hogy megértesse Dániellel a „mar’eh-látomást”, vagyis azt a szót, amelyet „látomásnak” fordítanak, noha jelentése „megjelenés”, nem pedig a prófétai történelem látomása, amelyet Dániel meg akart érteni. Gábriel megbízatásának felismerése nélkül a Mózes harmadik könyve huszonhatodik fejezetében szereplő „hét idő” nyilvánvalóan is rejtve marad.

In verse twenty-six both Hebrew words that are translated as “vision” are located in the same verse, and the verse becomes one of the primary keys to opening the truth of Daniel’s testimony of the “seven times.”

A huszonhatodik versben mindkét héber szó, amelyet „látomás”-nak fordítanak, ugyanabban a versben található, és ez a vers válik Dániel „hét időről” szóló bizonyságtétele igazságának feltárásához vezető egyik elsődleges kulccsá.

> And the vision of the evening and the morning which was told is true: wherefore shut thou up the vision; for it shall be for many days. Daniel 8:26.

> És az estére és reggelre vonatkozó látomás, amely megmondatott, igaz; azért zárd be e látomást, mert sok napra szól. Dániel 8:26.

In verse twenty-six, the “vision of the evening and mornings” is the mar’eh vision, meaning “appearance”, but the vision that was to be “shut up,” is the châzôn vision of prophetic history. The expression “evening and mornings” is what isolates and identifies the distinction between the two visions. It does so with another illustration of the human factor in producing the Bible. The human factor consisted of both the prophets that recorded the words of the Bible, but also of those that translated the Bible. The Bible, as with Christ, represents a combination of divinity and humanity. That humanity descended down through history, from Adam after he sinned to those who recorded and translated the Bible. Christ and the Bible are both the Word of God, and the Word of God’s is pure, for the divinity of the combination always overruled any limitations that existed in the flesh.

A huszonhatodik versben az „estékről és reggelekről” szóló látomás a mar’eh látomás, amelynek jelentése: „megjelenés”; az a látomás azonban, amelyet „be kellett pecsételni”, a prófétai történelemre vonatkozó châzôn látomás. Az „esték és reggelek” kifejezés az, ami elkülöníti és azonosítja a két látomás közötti különbséget. Ezt a Biblia létrejöttében szerepet játszó emberi tényező újabb szemléltetésével teszi. Az emberi tényező nemcsak azokból a prófétákból állt, akik feljegyezték a Biblia szavait, hanem azokból is, akik lefordították a Bibliát. A Biblia, miként Krisztus is, az istenség és az emberség egyesülését képviseli. Ez az emberség a történelem folyamán szállt alá, Ádámtól fogva, a bűnbeesése után, egészen azokig, akik feljegyezték és lefordították a Bibliát. Krisztus és a Biblia egyaránt Isten Igéje, és Isten Igéje tiszta, mert az egyesülésben jelen levő istenség mindig felülírta mindazokat a korlátokat, amelyek a testben léteztek.

> Paul, a servant of Jesus Christ, called to be an apostle, separated unto the gospel of God, (Which he had promised afore by his prophets in the holy scriptures,) Concerning his Son Jesus Christ our Lord, which was made of the seed of David according to the flesh. Romans 1:1–3.

> Pál, Jézus Krisztus szolgája, elhívott apostol, kiválasztva az Isten evangéliuma számára, (amelyet Ő előre megígért az Ő prófétái által a szent írásokban,) az Ő Fia, a mi Urunk Jézus Krisztus felől, aki test szerint Dávid magvából származott. Róma 1:1–3.

The expression “evening and morning” is found repeatedly in God’s Word, and it is always translated as “evening and morning,” as it is in verse twenty-six, and as it is so often translated in the creation story in Genesis that repeatedly states, “and the evening and the morning were….” In fact, and every fact has its bearing (and this fact is essential to understand), the only place in the Bible that the expression “evening and morning” is not translated as “evening and morning” (as it is in verse twenty-six), is in verse fourteen of Daniel eight. There, and only there in God’s Word the phrase “evening and morning” is translated as simply “days.”

Az „este és reggel” kifejezés ismételten előfordul Isten Igéjében, és mindenütt „este és reggel”-nek van fordítva, miként a huszonhatodik versben is, valamint miként oly gyakran fordíttatik a Teremtés történetében Mózes első könyvében, amely ismételten ezt mondja: „és lett este és lett reggel…”. Valójában pedig — és minden ténynek megvan a maga jelentősége (és e tény megértése elengedhetetlen) — a Bibliában az egyetlen hely, ahol az „este és reggel” kifejezés nincs „este és reggel”-nek fordítva (miként a huszonhatodik versben), Dániel nyolcadik fejezetének tizennegyedik verse. Ott, és egyedül ott Isten Igéjében az „este és reggel” kifejezés egyszerűen csak „napok”-nak van fordítva.

> And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:14.

> És ezt mondta nekem: Kétezer-háromszáz estig és reggelig; azután megtisztíttatik a szenthely. Dániel 8:14.

Twelve verses later, in the same chapter of Daniel, the Hebrew phrase “evening and morning” is translated as it always is; but in the verse that is the central pillar and foundation of Adventism, the phrase is simply translated as “days.” What influence led the translators of the King James Bible to make such a glaring contradiction? They had translated the phrase in verse twenty-six in agreement with every other occurrence of the phrase in the rest of the Bible. But twelve verses before verse twenty-six, in verse fourteen, their humanity placed a special distinction upon the answer to the question of verse thirteen. And the question of verse thirteen, included the one word (sacrifice), that was not to be added to the Bible. God wanted verse fourteen, to stand out in a very profound and distinctive way. In doing so, he also identified what Gabriel was instructed to make Daniel understand.

Tizenkét verssel később, Dániel ugyanazon fejezetében, a héber „este és reggel” kifejezést úgy fordítják, ahogyan mindig is; ám abban a versben, amely az adventizmus központi oszlopa és alapja, a kifejezést egyszerűen „napok”-nak fordítják. Miféle befolyás vezette a King James Biblia fordítóit arra, hogy ilyen kirívó ellentmondást tegyenek? A huszonhatodik versben a kifejezést a Biblia többi részében előforduló minden más esetével összhangban fordították. Ám a huszonhatodik vers előtt tizenkét verssel, a tizennegyedik versben emberségük különös megkülönböztetést helyezett a tizenharmadik vers kérdésére adott válaszra. A tizenharmadik vers kérdése pedig magában foglalta azt az egyetlen szót (áldozat), amelyet nem lett volna szabad a Bibliához hozzáadni. Isten azt akarta, hogy a tizennegyedik vers igen mélyreható és egyedülálló módon emelkedjék ki. Ezzel egyúttal azt is megjelölte, amit Gábrielnek azt a megbízást adta, hogy Dániellel megértesse.

In verse sixteen, Jesus commanded Gabriel to make Daniel understand the mar’eh vision, in spite of the fact that Daniel was seeking to understand the châzôn vision of prophetic history. Verse twenty-six says the “vision of the evenings and mornings which was told” was “true.” The châzôn vision had been a prophetic “sight”, but the mar’eh vision was “told,” for it had been spoken. It had been spoken in verse fourteen when Palmoni said “unto two thousand and three hundred evenings and mornings; then shall the sanctuary be cleansed.” Verse twenty-six, employs the expression “evening and mornings,” as it identifies it as the vision that had been “spoken” to identify the distinction between the two visions in Daniel chapter eight. The vision of prophetic history that Daniel had “seen”, and that Daniel wished to understand, was different from the vision that was “spoken” which Daniel had “heard”. More importantly, the vision that Daniel “heard” was the vision that Gabriel was to give Daniel understanding of.

A tizenhatodik versben Jézus megparancsolta Gábrielnek, hogy értesse meg Dániellel a mar’eh látomást, annak ellenére, hogy Dániel a prófétai történelem châzôn látomását igyekezett megérteni. A huszonhatodik vers azt mondja, hogy az „estékről és reggelekről szóló látomás, amely kijelentetett”, „igaz” volt. A châzôn látomás prófétai „látás” volt, a mar’eh látomás azonban „kijelentetett”, mert elhangzott. A tizennegyedik versben hangzott el, amikor Palmoni ezt mondta: „kétezer-háromszáz estig és reggelig; azután kiderül a szenthely igazsága.” A huszonhatodik vers az „esték és reggelek” kifejezést használja, és ezt azonosítja azzal a látomással, amely „kijelentetett”, hogy megkülönböztesse a két látomást Dániel nyolcadik fejezetében. A prófétai történelem látomása, amelyet Dániel „látott”, és amelyet meg akart érteni, különbözött attól a látomástól, amely „elhangzott”, és amelyet Dániel „hallott”. Még fontosabb, hogy az a látomás, amelyet Dániel „hallott”, volt az a látomás, amelynek megértését Gábrielnek meg kellett adnia Dániel számára.

The humanity that participated in creating the Holy Bible recorded the word “vision” ten times in Daniel chapter eight, and in so doing it hid the distinction of a vision that was “seen” and another vision that was “heard”. In doing so, it obscured the emphasis that identifies that Christ’s intent was for Daniel to understand the vision he had “heard”, above understanding the vision he had “seen”. We can now consider what Gabriel does in order to fulfill his job assignment.

A Szent Biblia megalkotásában részt vevő emberi tényező Dániel nyolcadik fejezetében tízszer jegyezte fel a „látomás” szót, és ezáltal elrejtette a különbségtételt az egyik, „látott” látomás és a másik, „hallott” látomás között. Ezzel elhomályosította azt a hangsúlyt, amely azonosítja, hogy Krisztus szándéka az volt, hogy Dániel mindenekelőtt az általa „hallott” látomást értse meg, nem pedig az általa „látott” látomást. Most már szemügyre vehetjük, mit tesz Gábriel annak érdekében, hogy teljesítse megbízatását.

> So he came near where I stood: and when he came, I was afraid, and fell upon my face: but he said unto me, Understand, O son of man: for at the time of the end shall be the vision. Now as he was speaking with me, I was in a deep sleep on my face toward the ground: but he touched me, and set me upright. And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. Daniel 8:17–19.

> És odajött ahhoz a helyhez, ahol álltam; és amikor odajött, megrémültem, és arccal a földre borultam; de ő így szólt hozzám: Értsd meg, embernek fia, mert az elrendelt vég idejére szól e látomás. Miközben pedig beszélt velem, mély álomba merültem, arccal a föld felé; de megérintett engem, és talpra állított. És ezt mondta: Íme, tudtodra adom, mi lesz a felháborodás végső idején; mert a megszabott időben lesz a vég. Dániel 8:17–19.

Gabriel now begins his work of making Daniel to understand the vision of the twenty-three hundred evenings and mornings, which is true. He first informs him that the vision of prophetic history, the châzôn vision, would be at the “time of the end.” Then, while Daniel was in a prophetic sleep, Gabriel touched Daniel and set him upright. He informs him “I will make thee know.”

Gábriel most kezdi meg azt a munkáját, hogy megértést adjon Dánielnek a kétezer-háromszáz estéről és reggelről szóló látomás felől, amely igaz. Először tudatja vele, hogy a prófétai történelem látomása, a châzôn-látomás, „a vég idején” lesz. Ezután, miközben Dániel prófétai álomban volt, Gábriel megérintette Dánielt, és egyenesen talpra állította. Tudatja vele: „Megismertetem veled.”

That is what Palmoni (Christ), had told Gabriel to do, when he said, “Gabriel, make this man to understand the mar’eh vision” of the evening and mornings. Gabriel says that he will make Daniel “know what shall be in the last end of the indignation.” There it is! There is the “seven times” of Leviticus twenty-six! It is hidden by the very prophetic technique which Gabriel had led the prophets repeatedly to testify to and employ in their writings! That technique is “line upon line, here a little and there a little”.

Ezt mondta Palmoni (Krisztus) Gábrielnek, hogy tegye, amikor így szólt: „Gábriel, értesd meg ezzel az emberrel az esték és reggelek mar’eh látomását.” Gábriel azt mondja, hogy tudatni fogja Dániellel, „mi lesz a harag végső idején”. Íme, ott van! Ott van a Mózes harmadik könyve huszonhatodik fejezetének „hét ideje”! El van rejtve éppen azon prófétai módszer által, amelyről Gábriel ismételten bizonyságot tetetett a prófétákkal, és amelynek alkalmazására vezette őket írásaikban! Az a módszer ez: „szabályra szabály, itt egy kevés, ott egy kevés.”

In the book “Thoughts on Daniel and the Revelation”, by Uriah Smith (which all Adventists, and even their neighbors, should be familiar with), Smith comments on verses seventeen to nineteen of Daniel chapter eight:

Uriah Smith a „Thoughts on Daniel and the Revelation” című könyvében (amellyel minden adventistának, sőt még szomszédaiknak is ismerősnek kellene lenniük) a Dániel könyve nyolcadik fejezetének tizenhetedtől tizenkilencedikig terjedő verseihez a következő megjegyzést fűzi:

> “With a general statement that at the time appointed the end shall be, and that he will make him to know what shall be in the last end of the indignation, he enters upon an interpretation of the vision. The indignation must be understood to cover a period of time. What time? God told his people Israel that he would pour upon them his indignation for their wickedness; and thus he gave directions concerning the ‘profane wicked prince of Israel:’ ‘Remove the diadem, and take off the crown. . . . I will overturn, overturn, overturn it: and it shall be no more, until he come whose right it is; and I will give it him.’ Ezekiel 21:25–27, 31.

> „Miután általános kijelentést tett arról, hogy a rendelt időben eljön a vég, és hogy tudatni fogja vele, mi lesz a harag végső idején, hozzáfog a látomás magyarázatához. A haragot úgy kell érteni, mint amely egy időszakot foglal magában. Mely időt? Isten megmondta népének, Izraelnek, hogy gonoszságuk miatt rájuk árasztja haragját; és így adott rendelkezést Izrael „istentelen gonosz fejedelme” felől: „Vedd le a süveget, és tedd le a koronát.... Rommá teszem, rommá teszem, rommá teszem azt; és nem lesz többé, mígnem eljön az, akié a jog, és neki adom azt.” Ezékiel 21:25–27, 31.

> “Here is the period of God’s indignation against his covenant people; the period during which the sanctuary and host are to be trodden under foot. The diadem was removed, and the crown taken off, when Israel was subjected to the kingdom of Babylon. It was overturned again by the Medes and Persians, again by the Grecians, again by the Romans, corresponding to the three times the word is repeated by the prophet. The Jews then, having rejected Christ, were soon scattered abroad over the face of the earth; and spiritual Israel has taken the place of the literal seed; but they are in subjection to earthly powers, and will be till the throne of David is again set up,—till He who is its rightful heir, the Messiah, the Prince of peace, shall come, and then it will be given him. Then the indignation will have ceased. What shall take place in the last end of this period, the angel is now to make known to Daniel.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 201, 202.

> „Ez Isten haragjának időszaka az Ő szövetséges népe ellen; az az időszak, amely alatt a szentélyt és a sereget lábbal tiporják. A fejdíszt eltávolították, és a koronát levették, amikor Izráel Babilon királyságának uralma alá került. Ismét felforgattatott a médek és perzsák által, ismét a görögök által, ismét a rómaiak által, összhangban azzal, hogy a próféta háromszor ismétli e szót. A zsidók pedig, miután elvetették Krisztust, hamarosan szétszórattak a föld színén; és a lelki Izráel átvette a szó szerinti mag helyét; ők azonban földi hatalmak uralma alatt vannak, és azok alatt is lesznek mindaddig, míg Dávid trónja ismét felállíttatik,—míg eljön Ő, aki annak jogos örököse, a Messiás, a békesség Fejedelme, és akkor néki adatik. Akkor a harag megszűnik. Hogy mi fog történni ennek az időszaknak a legvégén, azt az angyal most tudatni fogja Dániellel.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 201, 202.

The “indignation” that Smith is identifying, began when Manasseh was carried to Babylon by the Assyrians in 677 BC. Unfortunately, Smith takes Zedekiah’s overthrow in 586 BC and assigns that as the starting point of the period of the “indignation” of verse nineteen. Smith simply does not address what it means that the verse states “the last end of the indignation.” He treats it as simply “indignation,” though if there is a “last end” of the indignation, grammar and logic demand that there is also at minimum a “first end” of the indignation. Smith knew the seventy years of captivity began with the first attack of Nebuchadnezzar against Jehoiakim in 606 BC, but determined the starting for the period of the indignation was the third of Nebuchadnezzar’s attacks, which was carried out against Zedekiah, the last Judean king.

Az a „harag”, amelyet Smith azonosít, akkor kezdődött, amikor Manassét az asszírok Kr. e. 677-ben Babilonba hurcolták. Sajnos Smith Sedékiás megdöntését Kr. e. 586-ban veszi alapul, és azt jelöli meg a tizenkilencedik vers „haragja” időszakának kezdőpontjaként. Smith egyszerűen nem foglalkozik azzal, mit jelent az, hogy a vers „a harag végső végét” említi. Úgy kezeli, mintha egyszerűen csak „haragról” volna szó, holott ha a haragnak van „végső vége”, akkor a nyelvtan és a logika megköveteli, hogy legyen legalább egy „első vége” is a haragnak. Smith tudta, hogy a hetvenéves fogság Nabukodonozor Jójákím elleni első támadásával kezdődött Kr. e. 606-ban, mégis úgy határozta meg a harag időszakának kezdetét, hogy azt Nabukodonozor harmadik támadásához kapcsolta, amelyet Sedékiás, az utolsó júdai király ellen hajtottak végre.

> “Though we have a more minute account of his [Daniel’s] early life than is recorded of that of any other prophet, yet his birth and lineage are left in complete obscurity, except that he was of the royal line, probably of the house of David, which had at this time become very numerous. He first appears as one of the noble captives of Judah, in the first year of Nebuchadnezzar, king of Babylon, at the commencement of the seventy years’ captivity, BC 606. Jeremiah and Habakkuk were yet uttering their prophecies. Ezekiel commenced soon after, and a little later, Obadiah; but both these finished their work years before the close of the long and brilliant career of Daniel. Three prophets only succeeded him, Haggai and Zechariah, who exercised the prophetic office for a brief period contemporaneously, BC 520–518, and Malachi, the last of the Old Testament prophets, who flourished a little season about BC 397.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 19.

> „Noha az ő [Dániel] korai életéről részletesebb beszámolónk van, mint bármely más prófétáéról, születését és származását mégis teljes homály fedi, kivéve annyit, hogy királyi nemzetségből való volt, valószínűleg Dávid házából, amely ekkorra igen népessé vált. Először Júda nemes foglyainak egyikeként tűnik fel Nabukodonozornak, Babilon királyának első esztendejében, a hetvenéves fogság kezdetén, Kr. e. 606-ban. Jeremiás és Habakuk még akkor is hirdették próféciáikat. Ezékiel nem sokkal később kezdte meg működését, és valamivel utóbb Abdiiás; de mindketten évekkel befejezték munkájukat Dániel hosszú és ragyogó pályafutásának vége előtt. Mindössze három próféta követte őt: Aggeus és Zakariás, akik rövid ideig egy időben gyakorolták a prófétai tisztet, Kr. e. 520–518 között, valamint Malakiás, az Ószövetség prófétái közül az utolsó, aki rövid ideig virágzott Kr. e. 397 táján.” Uriah Smith, Dániel és a Jelenések, 19.

Smith correctly identified the “indignation” of verse nineteen as a period of time. He correctly identified the period as the treading down of the sanctuary and host in agreement with Daniel chapter eight verse thirteen, and he correctly identified the ending point as October 22, 1844.

Smith helyesen azonosította a tizenkilencedik vers „felindulását” mint egy időszakot. Helyesen azonosította ezt az időszakot mint a szenthely és a sereg letiprását, összhangban Dániel könyve nyolcadik fejezetének tizenharmadik versével, és helyesen azonosította a végpontot mint 1844. október 22-ét.

Smith was partially correct, but missed the truth by doing what was the characteristic of his prophetic applications. He allowed history to guide his interpretation of the prophetic word, instead of allowing the prophetic word to guide his understanding of history. If we allow the Bible to define prophetic history, we then have the correct information to approach history.

Smith részben helyesen látta, de elszalasztotta az igazságot azáltal, hogy azt tette, ami prófétai alkalmazásainak jellegzetessége volt. Engedte, hogy a történelem irányítsa a prófétai ige értelmezését, ahelyett hogy a prófétai igét engedte volna irányítani a történelemről alkotott megértését. Ha megengedjük, hogy a Biblia határozza meg a prófétai történelmet, akkor helyes ismeretek birtokában közelíthetünk a történelemhez.

The Bible teaches that by whom a man is overcome, he is that man’s servant.

A Biblia azt tanítja, hogy akitől az ember legyőzetik, annak szolgájává lesz.

> While they promise them liberty, they themselves are the servants of corruption: for of whom a man is overcome, of the same is he brought in bondage. 2 Peter 2:19.

> Miközben szabadságot ígérnek nekik, ők maguk a romlottság szolgái; mert akit valaki legyőz, annak a rabszolgájává is lesz. 2 Péter 2:19.

Manasseh was taken captive to Babylon in 677 BC. It is there that Judah was overcome and brought into bondage. This is the starting point that is represented on both the 1843 and the 1850 charts, which Sister White endorses as correct. Smith starts the treading down of Daniel chapter eight, and verse thirteen with Zedekiah, the last of Judah’s kings. Zedekiah was the end of a progressive judgment and not the beginning. Sister White identifies that Manasseh’s captivity in Babylon was an “earnest” of what was to come. An “earnest” is a down payment, and marks the beginning of a purchase that has other payments to follow.

Manassét Kr. e. 677-ben fogságba hurcolták Babilonba. Ott történt, hogy Júda legyőzetett és szolgaságba vitetett. Ez az a kiindulópont, amely mind az 1843-as, mind az 1850-es táblázaton szerepel, s amelyet White testvér helyesként hagy jóvá. Smith Dániel könyve nyolcadik fejezete tizenharmadik versének megtiprását Sedékiással, Júda utolsó királyával kezdi. Sedékiás egy fokozatos ítélet vége volt, nem pedig a kezdete. White testvér azonosítja, hogy Manassé babiloni fogsága annak „foglalója” volt, aminek be kellett következnie. A „foglaló” előleg, és egy olyan vásárlás kezdetét jelöli, amelyet további befizetések követnek.

> “Faithfully the prophets continued their warnings and their exhortations; fearlessly they spoke to Manasseh and to his people; but the messages were scorned; backsliding Judah would not heed. As an earnest of what would befall the people should they continue impenitent, the Lord permitted their king to be captured by a band of Assyrian soldiers, who ‘bound him with fetters, and carried him to Babylon,’ their temporary capital. This affliction brought the king to his senses; ‘he besought the Lord his God, and humbled himself greatly before the God of his fathers, and prayed unto Him: and He was entreated of him, and heard his supplication, and brought him again to Jerusalem into his kingdom. Then Manasseh knew that the Lord He was God.’ 2 Chronicles 33:11–13. But this repentance, remarkable though it was, came too late to save the kingdom from the corrupting influence of years of idolatrous practices. Many had stumbled and fallen, never again to rise.” Prophets and Kings, 382.

> „A próféták hűségesen folytatták intéseiket és buzdításaikat; félelem nélkül szóltak Manasséhoz és népéhez; de üzeneteiket megvetették; az elpártolt Júda nem hallgatott rájuk. Annak komoly előjeleként, hogy mi fog bekövetkezni a néppel, ha továbbra is megátalkodott marad, az Úr megengedte, hogy királyukat egy asszír katonákból álló csapat foglyul ejtse, akik „bilincsbe verték, és Babilonba vitték”, ideiglenes fővárosukba. Ez a nyomorúság magához térítette a királyt; „könyörgött az Úrnak, az ő Istenének, és igen megalázta magát atyái Istene előtt, és imádkozott hozzá; és Ő meghallgatta őt, és meghallotta könyörgését, és visszavitte őt Jeruzsálembe, az ő országába. Akkor ismerte meg Manassé, hogy az Úr az Isten.” 2Krónikák 33:11–13. Ám ez a bűnbánat, bármily figyelemre méltó volt is, túl későn jött ahhoz, hogy megmentse az országot a bálványimádó gyakorlatok éveinek megrontó befolyásától. Sokan megbotlottak és elbuktak, hogy többé fel ne keljenek.” Próféták és királyok, 382.

Manasseh marked the “down payment” that began the “curse” of the “seven times,” which was the last “indignation,” for the “first indignation,” had already begun when the northern kingdom was taken into captivity in 723 BC. Then at Jehoiakim’s overthrow, when Daniel was carried into captivity, the seventy years of captivity that Jeremiah identified began in 606 BC. Two kings after Jehoiakim, Jerusalem was destroyed and the last Judean king, Zedekiah, watched as his sons were slain before him, then he had his eyes gouged out and was carried captive into Babylon.

Manassé jelentette annak a „foglalónak” a kezdetét, amely megindította a „hét idő” „átkát”, vagyis az utolsó „felháborodást”, mert az „első felháborodás” már elkezdődött, amikor az északi királyságot Kr. e. 723-ban fogságba vitték. Azután Jójákím bukásakor, amikor Dánielt fogságba hurcolták, Jeremiás által megjelölt hetvenévi fogság Kr. e. 606-ban vette kezdetét. Jójákím után két királlyal később Jeruzsálem elpusztult, és Júda utolsó királya, Sedékiás végignézte, amint fiai szemeláttára megölettek; ezután kivájták a szemét, és fogolyként Babilonba hurcolták.

Smith assigned the entire progressive judgment to Zedekiah and employed the judgment of Zedekiah as the proof text for his supposition. The judgment of Zedekiah, who was the “wicked and profane prince,” did identify that the crown of Judah was to be removed until Christ came to set up a kingdom. Smith said, “they are in subjection to earthly powers, and will be till the throne of David is again set up,—till He who is its rightful heir, the Messiah, the Prince of peace, shall come, and then it will be given him.” On October 22, 1844, in fulfillment of Daniel chapter seven, and verses thirteen and fourteen, Christ, represented as the Son of man, came before the Father to receive a kingdom.

Smith a teljes fokozatos ítéletet Sedékiásnak tulajdonította, és Sedékiás ítéletét használta fel feltevése bizonyító igéjeként. Sedékiás ítélete, aki a „gonosz és istentelen fejedelem” volt, valóban jelezte, hogy Júda koronáját el kell távolítani mindaddig, amíg Krisztus el nem jön, hogy országot alapítson. Smith ezt mondta: „földi hatalmak uralma alatt vannak, és az alatt is lesznek mindaddig, míg Dávid trónja ismét fel nem állíttatik, — míg el nem jön az, aki annak jogos örököse, a Messiás, a békesség Fejedelme, és akkor neki adatik.” 1844. október 22-én, Dániel könyve hetedik fejezetének tizenharmadik és tizennegyedik verse teljesedéseként Krisztus, az Emberfiaként ábrázolva, az Atya elé járult, hogy országot vegyen át.

> I saw in the night visions, and, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of days, and they brought him near before him. And there was given him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve him: his dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away, and his kingdom that which shall not be destroyed. Daniel 7:13, 14.

> Láttam az éjjeli látomásokban, és íme, az ég felhőivel jött valaki, aki hasonló volt az Ember Fiához; eljutott az Öregkorúhoz, és odavezették őt eléje. És adatott neki uralom, dicsőség és királyság, hogy minden nép, nemzet és nyelv őt szolgálja; uralma örökkévaló uralom, amely nem múlik el, és királysága olyan, amely nem pusztul el. Dániel 7:13, 14.

Sister White confirms that Daniel chapter seven, and verses thirteen and fourteen were fulfilled on October 22, 1844.

White nővér megerősíti, hogy Dániel könyve hetedik fejezetének tizenharmadik és tizennegyedik verse 1844. október 22-én teljesedett be.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> „Krisztusnak mint a mi főpapunknak a szentek szentjébe való eljövetele a szentély megtisztítására, amint azt Dániel 8:14 bemutatja; az Emberfiának eljövetele az Öregkorúhoz, amint azt Dániel 7:13 tárja elénk; valamint az Úrnak az ő templomába való eljövetele, amelyet Malakiás jövendölt meg — mind ugyanannak az eseménynek a leírásai; és ezt ábrázolja a vőlegénynek a menyegzőre való megérkezése is, amelyet Krisztus a tíz szűzről szóló példázatban ír le Máté 25-ben.” A nagy küzdelem, 426.

Smith did not address the key element of the “last end of the indignation.” He avoided the biblical principle that identified that Judah was overcome in the time of Manasseh, and that the captivity which began two kings before Zedekiah, also represented that Judah was already in subjection to Babylon, before Zedekiah met his fate. With these blatant omissions, he still stated, “here is the period of God’s indignation against his covenant people; the period during which the sanctuary and host are to be trodden under foot.” He therefore, directly associates “the period of God’s indignation” with Daniel chapter eight, and verse thirteen’s question of “how long.” The answer in verse fourteen, was until October 22, 1844.

Smith nem foglalkozott „a harag utolsó végének” kulcselemével. Elkerülte azt a bibliai alapelvet, amely azonosította, hogy Júda Manassé idejében jutott vereségre, és hogy a fogság, amely Cidkija előtt két királlyal kezdődött, szintén azt jelezte, hogy Júda már Cidkija sorsának beteljesedése előtt Babilon uralma alá került. E nyilvánvaló mulasztások ellenére mégis ezt állította: „itt van Isten haragjának időszaka az ő szövetséges népe ellen; az az időszak, amely alatt a szenthelyet és a sereget megtapossák.” Ennélfogva közvetlenül összekapcsolja „Isten haragjának időszakát” Dániel könyve nyolcadik fejezetével, valamint a tizenharmadik vers „meddig” kérdésével. A válasz a tizennegyedik versben ez volt: 1844. október 22-éig.

The scattering into Babylonian slavery was a progressive history beginning in 677 BC, and continuing until 1844. That period equates to twenty-five hundred and twenty years, which is of course the “seven times” of Leviticus twenty-six. The end of that period of time on October 22, 1844 provided Daniel with a second witness to the “mar’eh vision” of the twenty-three hundred evening and mornings.

A babiloni szolgaságba való szétszóratás fokozatos történelmi folyamat volt, amely Kr. e. 677-ben kezdődött, és 1844-ig tartott. Ez az időszak kétezer-ötszázhúsz évnek felel meg, ami természetesen a 3Mózes huszonhat „hét ideje”. Ennek az időszaknak a vége 1844. október 22-én Dániel számára második tanúbizonyságul szolgált a huszonháromszáz estéről és reggelről szóló „mar’eh látomás” tekintetében.

Gabriel was told to make Daniel understand that vision, and what Gabriel did was provide a second witness to the termination date of October 22, 1844. Not only did he provide a second witness to establish the date of the fulfillments of both time prophecies, but as Smith correctly pointed out, the period of time associated with the second witness to 1844, had been identified in verse thirteen, as the period that the sanctuary and host were to be trodden under foot. The question in verse thirteen is, “How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot?” That period of time was the “seven times” of Leviticus twenty-six.

Gábriel azt a megbízatást kapta, hogy értse meg Dániellel azt a látomást, és amit Gábriel tett, az az volt, hogy második tanúbizonyságot szolgáltatott 1844. október 22-ének mint végdátumnak a megerősítésére. Nemcsak második tanúbizonyságot adott mindkét idői prófécia beteljesedése dátumának megállapítására, hanem, amint Smith helyesen rámutatott, az az időszak is, amely 1844 második tanúbizonyságához kapcsolódott, a tizenharmadik versben úgy lett azonosítva, mint az az időtartam, amely alatt a szentély és a sereg megtapostatik. A tizenharmadik versben feltett kérdés így hangzik: „Meddig tart a látomás a mindennapi áldozat felől, és a pusztító vétek felől, hogy mind a szentély, mind a sereg megtapodtassék?” Ez az időszak a Leviticus huszonhat „hét ideje” volt.

What Smith did not see, or avoided identifying, was that the “indignation” of verse nineteen, was the “last end” of that indignation. If there is a “last” then there is also a “first”, and Daniel identifies when the “first indignation” ended, in chapter eleven. He is identifying the papacy reigning during the Dark Ages, and he states that the papacy would prosper until the indignation was accomplished, or ended.

Amit Smith nem látott meg, vagy nem azonosított, az az volt, hogy a tizenkilencedik vers „haragja” e harag „végső ideje” volt. Ha van „végső”, akkor van „első” is, és Dániel a tizenegyedik fejezetben azonosítja, mikor ért véget az „első harag”. A sötét középkor idején uralkodó pápaságot azonosítja, és kijelenti, hogy a pápaság addig boldogul majd, amíg a harag be nem teljesedik, vagyis véget nem ér.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvellous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished: for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> A király pedig a maga tetszése szerint cselekszik; fölemeli és felmagasztalja magát minden isten fölé, és csodálatos dolgokat szól az istenek Istene ellen, és szerencsés lesz, míg a harag be nem telik; mert ami elvégeztetett, meglesz. Dániel 11:36.

Verse thirty-six is widely understood to be the verse the apostle Paul paraphrases in his second letter to the Thessalonians.

A harminchatodik verset széles körben úgy értelmezik, mint azt a verset, amelyet Pál apostol a thesszalonikaiakhoz írt második levelében parafrazál.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God. 2 Thessalonians 2:3, 4.

> Senki semmiféle módon meg ne tévesszen titeket; mert az a nap addig nem jön el, míg be nem következik előbb a szakadás, és meg nem jelenik a bűn embere, a veszedelem fia, aki ellene veti magát és fölébe emeli magát mindannak, amit Istennek vagy istentisztelet tárgyának neveznek; úgyhogy mint Isten beül az Isten templomába, önmagát mutogatván, hogy ő Isten. 2 Thessalonika 2:3, 4.

Paul’s “man of sin” who is also “the son of perdition,” who “opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped,” is also the “king” who “shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god.” Both passages refer to the pope of Rome. Daniel writes that the pope would prosper, which means push forward, until the “indignation be accomplished.” The indignation in verse thirty-six had been “determined.” The word “determined” means “to wound”.

Pál „bűn embere”, aki egyben „a veszedelem fia” is, „aki ellene veti és fölébe emeli magát mindannak, amit Istennek vagy istentisztelet tárgyának neveznek”, ugyanaz a „király” is, aki „kedve szerint cselekszik; és felmagasztalja magát, és fölébe emeli magát minden istennek”. Mindkét szakasz a római pápára utal. Dániel azt írja, hogy a pápa szerencsésen előhalad, vagyis előretör, mígnem „betelik a harag”. A harag a harminchatodik versben „el volt határozva”. Az „elhatározva” szó jelentése: „megsebezni”.

The papacy received its “deadly wound” in 1798, and at that point the “first indignation” was accomplished or terminated. The word “accomplish” means to end or cease. The end of “the indignation” in chapter eight, and verse nineteen identified the end of the period that the sanctuary and host were to be trampled down. It ended in 1844, but the “first” indignation ended in 1798.

A pápaság 1798-ban kapta „halálos sebét”, és azon a ponton az „első harag” beteljesedett, illetve véget ért. A „beteljesedik” szó jelentése: véget érni vagy megszűnni. A nyolcadik fejezet tizenkilencedik versében „a harag” vége annak az időszaknak a végét jelölte, amely alatt a szentélynek és a seregnek megtapostatásban kellett részesülnie. Ez 1844-ben ért véget, az „első” harag azonban 1798-ban ért véget.

The “last indignation” ended in 1844, twenty-five hundred and twenty years after king Manasseh was carried to Babylon by the Assyrians in 677 BC. The “first” indignation ended in 1798, twenty-five hundred and twenty years after the northern kingdom of Israel was carried into slavery by the Assyrians in 723 BC.

Az „utolsó felháborodás” 1844-ben ért véget, kétezer-ötszázhúsz évvel azután, hogy Manassé királyt Kr. e. 677-ben az asszírok Babilonba hurcolták. Az „első” felháborodás 1798-ban ért véget, kétezer-ötszázhúsz évvel azután, hogy Izráel északi királyságát Kr. e. 723-ban az asszírok fogságba hurcolták.

There is more to say about the hidden “seven times” in the book of Daniel and we will address that in our next article.

Még többet is lehet mondani a Dániel könyvében rejtetten jelen levő „hét időről”, és erről következő cikkünkben fogunk szólni.

> “‘And unto the angel of the church of the Laodiceans write: These things saith the Amen, the faithful and true Witness, the beginning of the creation of God; I know thy works, that thou art neither cold nor hot: I would thou wert cold or hot. So then because thou art lukewarm, and neither cold nor hot, I will spew thee out of My mouth. Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked.’

> „A laodiceabeli gyülekezet angyalának pedig írd meg: Ezt mondja az Ámen, a hű és igaz Tanú, Isten teremtésének kezdete: Ismerem a te cselekedeteidet, hogy sem hideg nem vagy, sem forró; bárcsak hideg volnál vagy forró. Így tehát, mivel langymeleg vagy, és sem hideg, sem forró, kivetlek téged az én számból. Mivel ezt mondod: Gazdag vagyok, meggazdagodtam, és semmire sincs szükségem; és nem tudod, hogy te vagy a nyomorult és a nyavalyás és szegény és vak és mezítelen.”

> “The Lord here shows us that the message to be borne to His people by ministers whom He has called to warn the people is not a peace-and-safety message. It is not merely theoretical, but practical in every particular. The people of God are represented in the message to the Laodiceans as in a position of carnal security. They are at ease, believing themselves to be in an exalted condition of spiritual attainments. ‘Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked.’

> „Az Úr itt megmutatja nekünk, hogy az az üzenet, amelyet az általa elhívott szolgák által kell népéhez vinni, hogy figyelmeztessék a népet, nem a béke és biztonság üzenete. Nem pusztán elméleti, hanem minden tekintetben gyakorlati. Isten népe a laodiceabeliekhez szóló üzenetben testi biztonság állapotában van ábrázolva. Nyugalomban vannak, azt gondolva magukról, hogy a lelki előmenetel magasztos állapotában vannak. ‘Mivel ezt mondod: Gazdag vagyok, és meggazdagodtam, és semmire sincs szükségem; és nem tudod, hogy te vagy a nyomorult, a nyavalyás, a szegény, a vak és a mezítelen.’”

> “What greater deception can come upon human minds than a confidence that they are right when they are all wrong! The message of the True Witness finds the people of God in a sad deception, yet honest in that deception. They know not that their condition is deplorable in the sight of God. While those addressed are flattering themselves that they are in an exalted spiritual condition, the message of the True Witness breaks their security by the startling denunciation of their true condition of spiritual blindness, poverty, and wretchedness. The testimony, so cutting and severe, cannot be a mistake, for it is the True Witness who speaks, and His testimony must be correct.” Testimonies, volume 3, 252.

> „Micsoda nagyobb csalás érhetné az emberi elmét annál, mint az a meggyőződés, hogy igaza van, amikor teljesen téved! Az Igaz Tanú üzenete Isten népét szomorú önámítás állapotában találja, noha ebben az önámításban őszinték. Nem tudják, hogy állapotuk Isten szemében nyomorúságos. Miközben azok, akikhez az üzenet szól, azzal hízelegnek maguknak, hogy magasztos lelki állapotban vannak, az Igaz Tanú üzenete valódi állapotuknak – lelki vakságuknak, szegénységüknek és nyomorúságuknak – megdöbbentő leleplezésével összetöri biztonságérzetüket. Ez a bizonyságtétel, oly metsző és szigorú, nem lehet tévedés, mert az Igaz Tanú az, aki szól, és az Ő bizonyságtétele szükségképpen helyes.” Testimonies, 3. kötet, 252.

Back to Articles