Article

# Elijah - Number Ten

Illés – Tízes szám

1856

1856

Author

Jeff Pippenger

Published

October 13, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

The Millerite movement was represented in Isaiah chapter seven by a sixty-five year prophecy, that began in 742 BC. Those sixty-five years that took place in the history of Isaiah represent the sixty-five years from 1798 until 1863. Alpha and Omega will always portray the end, with the beginning. The sixty-five year prophecy identifies the curse of seven times against the northern and the southern kingdoms of Israel. The first seven times against the northern kingdom began in 723 BC, nineteen years after Isaiah presented the prediction to king Ahaz. The last seven times against the southern kingdom, began at the end of the sixty-five years in 677 BC.

A millerita mozgalmat Ézsaiás könyvének hetedik fejezetében egy hatvanöt éves prófécia jelképezte, amely Kr. e. 742-ben kezdődött. Az a hatvanöt esztendő, amely Ézsaiás történelmében zajlott le, az 1798-tól 1863-ig terjedő hatvanöt évet ábrázolja. Az Alfa és az Ómega mindig a véget ábrázolja a kezdettel együtt. A hatvanöt éves prófécia az Izráel északi és déli királysága ellen kimondott hétszeres átkot azonosítja. Az északi királyság ellen szóló első hétszeres Kr. e. 723-ban kezdődött, tizenkilenc évvel azután, hogy Ézsaiás előadta a jövendölést Akház királynak. A déli királyság ellen szóló utolsó hétszeres a hatvanöt év végén, Kr. e. 677-ben kezdődött.

The first curse of seven times against Ephraim ended in 1798, which was the time of the end when the vision of the Ulai River of chapters eight and nine of Daniel was unsealed. It prophetically marked both the arrival of the first angel’s message and the prophetic beginning of the Millerite movement. The last curse of seven times against Judah ended in 1844, which was the arrival of the third angel’s message. Nineteen years later in 1863, the sixty-five years represented in the beginning of the prediction marked the end of the Millerite movement, and the beginning of the Laodicean Seventh-day Adventist church. Seven years prior to 1863, in 1856, James White began to identify that the Millerite movement had ceased to be the church of Philadelphia and had become the church of Laodicea. His grandson, when writing Ellen White’s biography, writes about the history of 1856, and the Laodicean message.

Az Efraim ellen szóló első hétszeres átok 1798-ban ért véget; ez volt a vég ideje, amikor Dániel nyolcadik és kilencedik fejezetének Ulai folyóra vonatkozó látomása felnyittatott. Prófétai értelemben ez egyaránt jelezte az első angyal üzenetének elérkezését és a millerita mozgalom prófétai kezdetét. A Júda ellen szóló utolsó hétszeres átok 1844-ben ért véget, ami a harmadik angyal üzenetének elérkezése volt. Tizenkilenc évvel később, 1863-ban, az előrejelzés kezdetében megjelenített hatvanöt év a millerita mozgalom végét és a laodiceai Hetednapi Adventista egyház kezdetét jelölte. 1863 előtt hét évvel, 1856-ban, James White kezdte felismerni, hogy a millerita mozgalom megszűnt Filadelfia egyháza lenni, és Laodicea egyházává lett. Unokája, amikor Ellen White életrajzát írta, az 1856-os történelemről és a laodiceai üzenetről ír.

## “The Laodicean Message

„A laodiceai üzenet”

> “The Sabbathkeeping Adventists had taken the position that the messages to the seven churches in Revelation 2 and 3 pictured the experience of the Christian church down through the centuries. It was their conclusion that the message to the Laodicean church applied to those they now termed nominal Adventists, those who had not accepted the seventh-day Sabbath. In a short editorial in the Review of October 9, James White raised some thought provoking questions that he introduced by stating:

> A szombatot megtartó adventisták azt az álláspontot képviselték, hogy a Jelenések 2. és 3. fejezetében a hét gyülekezethez intézett üzenetek a keresztény egyház évszázadokon átívelő tapasztalatát ábrázolják. Arra a következtetésre jutottak, hogy a laodiceai gyülekezethez szóló üzenet azokra vonatkozik, akiket ekkor már névleges adventistáknak neveztek, vagyis azokra, akik nem fogadták el a hetedik napi szombatot. A Review október 9-i számában megjelent rövid vezércikkében James White néhány elgondolkodtató kérdést vetett fel, amelyeket e bevezető kijelentéssel vezetett be:

> “The inquiry is beginning to come up afresh, ‘Watchman, What of the night?’ At present there is space for only a few questions, asked to call attention to the subject to which they relate. A full answer, we trust, will soon be given.—Review and Herald, Oct. 9, 1856.

> A kérdés ismét kezd felmerülni: „Őrálló, meddig tart még az éjszaka?” Jelenleg csak néhány kérdésre van hely, amelyeket azért teszünk fel, hogy ráirányítsuk a figyelmet arra a tárgyra, amelyre vonatkoznak. Bízunk benne, hogy a teljes felelet hamarosan megadatik.—Review and Herald, 1856. okt. 9.

> “Of the eleven questions he asked, it is the sixth that zeroed in on the Laodiceans.

> „Az általa feltett tizenegy kérdés közül a hatodik irányult közvetlenül a laodíceabeliekre.״

> “6. Does not the state of the Laodiceans (lukewarm, and neither cold nor hot) fitly illustrate the condition of the body of those who profess the third angel’s message?—Ibid.

> „6. Vajon nem a laodiceabeliek állapota (langymelegek, sem hidegek, sem forrók) szemlélteti-e találóan azok testületének állapotát, akik a harmadik angyal üzenetét vallják? — Uo.”

> “The last question lays the matter open:

> „Az utolsó kérdés nyíltan feltárja az ügyet:

> “11. If this be our condition as a people, have we any real grounds to hope for the favor of God unless we heed the ‘counsel’ of the True Witness? I counsel thee to buy of me gold tried in the fire, that thou mayest be rich; and white raiment, that thou mayest be clothed, and that the shame of thy nakedness do not appear; and anoint thine eyes with eyesalve, that thou mayest see. As many as I love, I rebuke and chasten: be zealous therefore, and repent. Behold, I stand at the door, and knock: if any man hear my voice, and open the door, I will come in to him, and will sup with him, and he with me. To him that overcometh will I grant to sit with me in my throne, even as I also overcame, and am set down with my Father in his throne. Revelation 3:18–21.—Ibid.

> „11. Ha ez a mi állapotunk mint népé, van-e bármiféle valós alapunk arra, hogy Isten kegyét reméljük, hacsak meg nem fogadjuk a Hű Tanú „tanácsát”? Azt tanácsolom néked, hogy végy tőlem tűzben megpróbált aranyat, hogy meggazdagodjál; és fehér ruhákat, hogy felöltözzél, és mezítelenséged szégyene ki ne tűnjék; és kend meg szemeidet szemgyógyító írral, hogy láss. Akiket én szeretek, megfeddem és megfenyítem: légy buzgóságos azért, és térj meg. Ímé, az ajtó előtt állok és zörgetek: ha valaki meghallja az én szómat, és megnyitja az ajtót, bemegyek ahhoz, és vele vacsorálok, és ő énvelem. Aki győz, megadom annak, hogy az én királyi székembe üljön velem, amiképpen én is győztem, és ültem az én Atyámmal az ő királyi székében. Jelenések 3:18–21.—Uo.”

> “It is clear that the truth of the matter was just dawning on the mind of James White. The next issue of the Review carried a seven-column presentation of the seven churches, under that title. In his opening remarks he declared:

> „Nyilvánvaló, hogy az ügy igazsága ekkor kezdett felderengeni James White elméjében. A Review következő száma ezzel a címmel hét hasábon közölte a hét gyülekezet bemutatását. Bevezető megjegyzéseiben így kijelentette:

> “We must agree with some modern expositors that these seven churches should be understood as representing seven conditions of the Christian church, in seven periods of time, covering the ground of the entire Christian age.—Ibid., Oct. 16, 1856.

> „Egyet kell értenünk némely modern magyarázóval abban, hogy e hét gyülekezetet úgy kell értenünk, mint amelyek a keresztény egyház hét állapotát jelképezik, hét időszakban, felölelve az egész keresztény korszak területét.—Uo., 1856. okt. 16.”

> “He then took up the prophecy, dealing with each church separately. Coming to the seventh, the Laodicean, he declared:

> „Ezután elővette a próféciát, és az egyes gyülekezetekkel külön-külön foglalkozott. Amikor a hetedikhez, a laodíceaihoz érkezett, kijelentette:”

> “How humbling to us as a people is the sad description of this church. And is not this dreadful description a most perfect picture of our present condition? It is; and it will be of no use to try to evade the force of this searching testimony to the Laodicean church. The Lord help us to receive it, and to profit by it.—Ibid.

> Mily megalázó számunkra mint nép számára e gyülekezet szomorú jellemzése. És vajon nem e rettenetes leírás nyújtja-e jelen állapotunknak a legteljesebb képét? De igen; és semmi haszna nem lesz annak, ha megkíséreljük elhárítani e Laodiceai gyülekezethez intézett, szíveket vizsgáló bizonyságtétel erejét. Az Úr segítsen bennünket, hogy elfogadjuk azt, és hasznunkra fordítsuk.—Uo.

> “After he devoted two columns to the Laodicean church, his closing remarks made a strong appeal:

> „Miután két hasábot szentelt a laodiceai gyülekezetnek, záró megjegyzései erőteljes felhívást fogalmaztak meg:

> “Dear brethren, we must overcome the world, the flesh, and the devil, or we shall have no part in the kingdom of God. . . . Lay hold of this work at once, and in faith claim the gracious promises to the repenting Laodiceans. Arise in the name of the Lord, and let your light shine to the glory of His blessed name.—Ibid.

> „Szeretett testvéreim, le kell győznünk a világot, a testet és az ördögöt, különben nem lesz részünk Isten országában.... Azonnal ragadjátok meg e munkát, és hitben tartsatok igényt a kegyelmes ígéretekre, amelyek a bűnbánó laodiceabelieknek szólnak. Keljetek fel az Úr nevében, és ragyogjon világosságotok az Ő áldott nevének dicsőségére.—Uo.

> “The response from the field was electrifying. Wrote G. W. Holt from Ohio on October 20:

> „A mezőről érkező válasz felvillanyozó volt. G. W. Holt ezt írta Ohióból október 20-án:”

> “Yes, I do believe that we who are in the third message with the commandments of God and the faith of Jesus are the church this language is addressed to; and we cannot be too soon in applying for tried gold and white raiment, and eyesalve, that we may see.—Ibid., Nov. 6, 1856.

> „Igen, hiszem, hogy mi, akik a harmadik üzenetben vagyunk, Isten parancsolataival és Jézus hitével, vagyunk az egyház, amelyhez ez a beszéd intéztetett; és nem fordulhatunk elég korán azért, hogy kipróbált aranyért, fehér ruháért és szemgyógyító ínért folyamodjunk, hogy lássunk.—Uo., 1856. nov. 6.”

> “From the Northeast a new voice was heard on the subject, that of Stephen N. Haskell, of Princeton, Massachusetts. As a first-day Adventist he had begun to preach at the age of 20; now three years later he was in the third angel’s message. A thorough Bible student, after having seen White’s brief initial editorial introducing the question of the seven churches, he chose to write an extended piece for the Review:

> „Északkelet felől új hang hallatszott e tárgyban: Stephen N. Haskellé, a massachusettsi Princetonból. Elsőnapos adventistaként húszéves korában kezdett prédikálni; most, három évvel később, a harmadik angyal üzenetében volt. Alapos Biblia-kutatóként, miután látta White rövid bevezető vezércikkét, amely a hét gyülekezet kérdését vetette fel, úgy döntött, hogy hosszabb írást küld a Review számára:”

> “The subject referred to has been one of deep interest to me for some months past. . . . I have for some time been led to believe that the message to the Laodiceans belongs to us; i.e., to those who believe in the third angel’s message, from many reasons which I consider to be good. I will mention two.—Ibid.

> „A szóban forgó tárgy az elmúlt néhány hónapban mély érdeklődés tárgya volt számomra.... Egy ideje arra indíttattam, hogy higgyem: a laodiceabelieknek szóló üzenet hozzánk tartozik; vagyis azokhoz, akik hisznek a harmadik angyal üzenetében, számos okból, amelyeket megalapozottnak tartok. Kettőt említek meg. — Uo.”

> “This he does, devoting two columns to his conclusions. As he closed he declared:

> „Ezt teszi, amikor két hasábot szentel következtetéseinek. Befejezésképpen kijelentette:

> “A theory of the third angel’s message never, no never, will save us, without the wedding garment, which is the righteousness of the saints. We must perfect holiness in the fear of the Lord.—Ibid.

> „A harmadik angyal üzenetének puszta elmélete soha, de soha nem fog megmenteni bennünket a menyegzői ruha nélkül, amely a szentek igazságossága. Tökéletességre kell vinnünk a szentséget az Úr félelmében.—Uo.

> “As James White continued his editorials on the message to the Laodicean church the concepts the Sabbathkeeping Adventists were now reading in the Review were startling, but on thoughtful, prayerful consideration they were seen to be applicable. The letters to the editor showed quite general agreement and indicated that a revival was under way. That the stirring message was not the outgrowth of excitement was attested to by the first article in Testimony No. 3, published in April, 1857, titled Be Zealous and Repent. It opens, “The Lord has shown me in vision some things concerning the church in its present lukewarm state, which I will relate to you.”—1T, p. 141. In this Ellen White presented what was shown to her of Satan’s attacks on the church through earthly prosperity and possessions.” Arthur White, Ellen G. White: The Early Years, volume 1, 342–344.

> „Amint James White folytatta vezércikkeit a laodiceai gyülekezethez szóló üzenetről, azok a gondolatok, amelyeket a szombattartó adventisták ekkor a Review hasábjain olvastak, megdöbbentőek voltak; ám alapos, imádságos megfontolás után úgy látták, hogy rájuk alkalmazhatók. Az olvasói levelek meglehetősen általános egyetértésről tanúskodtak, és arra utaltak, hogy ébredés van kibontakozóban. Hogy e felkavaró üzenet nem az izgatottság szülötte volt, azt a Testimony No. 3 első cikke tanúsította, amely 1857 áprilisában jelent meg Be Zealous and Repent címmel. Így kezdődik: „Az Úr látomásban megmutatott nekem néhány dolgot a gyülekezetről annak jelenlegi langymeleg állapotában, amelyeket el fogok mondani nektek.”—1T, 141. o. Ebben Ellen White azt tárta eléjük, ami megmutattatott neki Sátánnak a gyülekezet elleni támadásairól a földi jólét és javak által.” Arthur White, Ellen G. White: The Early Years, 1. kötet, 342–344.

The Millerite movement began prophetically as the Philadelphian church, and in 1856 it became the Laodicean church. Seven years later the movement ended, and the Seventh-day Adventist church began as the Laodicean church and will remain so, until it is spewed out of the mouth of the Lord. The movement of the one hundred and forty-four thousand came out of the fold of the Laodicean church, just as the Millerite movement came out of the fold of the church of Sardis. The movement of the one hundred and forty-four thousand parallels the Millerite movement in that the first movement changed from Philadelphia to Laodicea and the last movement changes from Laodicea to Philadelphia. The point of transition from Philadelphia unto Laodicea in Millerite history is specifically marked as 1856, so the point of transition must also be marked in the last movement, for God never changes. The point of transition is identified in Revelation eleven with the two prophets that are slain in the streets.

A millerita mozgalom prófétai értelemben mint a filadelfiai gyülekezet kezdődött, és 1856-ban laodiceai gyülekezetté lett. Hét évvel később a mozgalom véget ért, és a Hetednapi Adventista Egyház laodiceai gyülekezetként kezdődött, és az is marad mindaddig, amíg ki nem vettetik az Úr szájából. A száznegyvennégyezer mozgalma a laodiceai gyülekezet aklából jött elő, miként a millerita mozgalom is a szárdiszi gyülekezet aklából jött elő. A száznegyvennégyezer mozgalma abban áll párhuzamban a millerita mozgalommal, hogy az első mozgalom Filadelfiából Laodiceába változott, az utolsó mozgalom pedig Laodiceából Filadelfiába változik. A Millerita-történelemben a Filadelfiából Laodiceába való átmenet pontja kifejezetten 1856-ként van megjelölve, ezért az átmenet pontjának az utolsó mozgalomban is meg kell jelöltetnie, mert Isten soha nem változik. Az átmenet pontját a Jelenések könyve tizenegyedik fejezete azonosítja az utcákon megöletett két prófétával.

> And when they shall have finished their testimony, the beast that ascendeth out of the bottomless pit shall make war against them, and shall overcome them, and kill them. And their dead bodies shall lie in the street of the great city, which spiritually is called Sodom and Egypt, where also our Lord was crucified. Revelation 11:7, 8.

> És amikor bevégzik bizonyságtételüket, a fenevad, amely a mélységből jön fel, hadat indít ellenük, legyőzi őket, és megöli őket. És holttestük a nagy város utcáján hever majd, amelyet lelki értelemben Sodomának és Egyiptomnak neveznek, ahol a mi Urunkat is megfeszítették. Jelenések 11:7, 8.

The last movement would die, then stand and thereafter be resurrected as the ensign. In so doing it would align with the Republican horn. The Republican horn forms an image to the beast, and the beast that it forms the image of is addressed in Revelation seventeen, and that beast is identified as the fifth head that received a deadly wound, that would be resurrected as the eighth head. It would be resurrected as the eighth that was of the seven.

Az utolsó mozgalom meghalna, majd talpra állna, és ezt követően zászlóként feltámadna. Ekképpen összhangba kerülne a republikánus szarvval. A republikánus szarv képet alkot a fenevadnak, és az a fenevad, amelyről a képet alkotja, a Jelenések tizenhetedik fejezetében szerepel, és ez a fenevad azonosíttatik az ötödik fejjel, amely halálos sebet kapott, s amely nyolcadik fejként támadna fel. Úgy támadna fel, mint a nyolcadik, amely a hét közül való volt.

> And the beast that was, and is not, even he is the eighth, and is of the seven, and goeth into perdition. Revelation 17:11.

> És a fenevad, amely volt és nincs, maga a nyolcadik, és a hét közül való, és veszedelemre megy. Jelenések 17:11.

The Republican horn would form an image of that beast, and it therefore would be killed and then resurrected. When it was resurrected it would be the eighth head that was of the seven previous heads. The Protestant horn, rides upon the same earth beast as the Republican horn and would need to possess the same prophetic dynamics. The transition from Philadelphia to Laodicea in the Millerite movement prefigures the transition from the Laodicea to Philadelphia in the last movement.

A republikánus szarv képet alkotna ama fenevadról, ezért megöletnék, majd feltámasztatnék. Amikor feltámasztatott, a nyolcadik fej volna, amely a hét előző fej közül való. A protestáns szarv ugyanazon földi fenevadon ül, mint a republikánus szarv, és ugyanazokkal a prófétai dinamikákkal kell bírnia. A Millerita mozgalomban a Philadelphiából Laodiceába való átmenet előképezi az utolsó mozgalomban a Laodiceából Philadelphiába való átmenetet.

When the last movement received a deadly wound on July 18, 2020, it died as Laodicea. When, as represented in Revelation eleven it transitioned to Philadelphia, it would represent the eighth church, that is of the seven. The death in the year 2020, was paralleled by the Republican horn, for since the time of the end in 1989, there had been six presidents. The sixth president received a deadly wound, that will be healed in 2024. That head will then be the eighth head of the United States since the time of the end in 1989, and it will be of the seven. Both horns were the sixth that becomes the eighth. This truth is a large part of the message of the Revelation of Jesus Christ that is unsealed just before the close of probation.

Amikor az utolsó mozgalom 2020. július 18-án halálos sebet kapott, Laodiceaként halt meg. Amikor pedig, amint azt a Jelenések könyve tizenegyedik fejezete ábrázolja, Philadelphiává vált át, a nyolcadik egyházat fogja jelképezni, azt, amely a hét közül való. A 2020. évben bekövetkezett halállal párhuzamban állt a republikánus szarv, mert az 1989-es vég ideje óta hat elnök volt. A hatodik elnök halálos sebet kapott, amely 2024-ben meggyógyul. Ez a fej akkor az Egyesült Államok nyolcadik feje lesz az 1989-es vég ideje óta, és a hét közül való lesz. Mindkét szarv a hatodik volt, amely nyolcadikká lesz. Ez az igazság nagy részét képezi a Jézus Krisztus kijelentéséről szóló üzenetnek, amely közvetlenül a kegyelemidő lezárulása előtt kerül felnyitásra.

For this reason, it is important to be clear about the Millerite history that typifies our current history. Sister White confirmed James White’s application of Laodicea upon the movement in 1856, so this is not an application that is derived by human logic. Seven years before the Seventh-day Adventist church was legally connected with the Republican horn, it was identified by inspiration as the Laodicean church. This means there has never been one day in the history of the Seventh-day Adventist church when it was anything other than naked, poor, blind, miserable and wretched. This prophetic reality provides the context and justification for recognizing the four escalating abominations of Ezekiel chapter eight as the four generations of Adventism.

Ezért fontos világosan értenünk azt a millerita történelmet, amely a mi jelenlegi történelmünket előképezi. White testvérnő 1856-ban megerősítette James White-nak a Laodíceára vonatkozó alkalmazását a mozgalomra, tehát ez nem olyan alkalmazás, amely emberi logikából származna. Hét évvel azelőtt, hogy a Hetednapi Adventista Egyház jogilag összekapcsolódott volna a republikánus szarvval, az ihletés Laodícea egyházaként azonosította azt. Ez azt jelenti, hogy a Hetednapi Adventista Egyház történelmében egyetlen olyan nap sem volt, amikor bármi más lett volna, mint mezítelen, szegény, vak, nyomorult és szánalomra méltó. Ez a prófétai valóság adja meg azt a szövegkörnyezetet és igazolást, amely alapján Ezékiel nyolcadik fejezetének négy fokozódó utálatosságát az adventizmus négy nemzedékeként ismerhetjük fel.

When the Millerite history is approached from the structure of Isaiah seven’s sixty-five years, it is to be recognized that the prophecy of the seven times is the prophetic umbrella that covers the entire history of the Millerite movement. In 1856, the message to the Laodicean church became present truth for Millerite Adventism. The one who presents the message of Laodicea was not James or Ellen White, it was the Faithful and True Witness.

Amikor a millerita történelmet Ézsaiás hetedik fejezetének hatvanöt éve felől közelítjük meg, fel kell ismerni, hogy a hét időről szóló prófécia az a prófétai ernyő, amely a millerita mozgalom egész történetét befedi. 1856-ban a laodiceai gyülekezetnek szóló üzenet a millerita adventizmus számára jelenvaló igazsággá vált. A laodiceai üzenet előterjesztője nem James vagy Ellen White volt, hanem a Hű és Igaz Tanú.

> And unto the angel of the church of the Laodiceans write; These things saith the Amen, the faithful and true witness, the beginning of the creation of God; I know thy works, that thou art neither cold nor hot: I would thou wert cold or hot. So then because thou art lukewarm, and neither cold nor hot, I will spue thee out of my mouth. Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked: I counsel thee to buy of me gold tried in the fire, that thou mayest be rich; and white raiment, that thou mayest be clothed, and that the shame of thy nakedness do not appear; and anoint thine eyes with eyesalve, that thou mayest see. As many as I love, I rebuke and chasten: be zealous therefore, and repent. Behold, I stand at the door, and knock: if any man hear my voice, and open the door, I will come in to him, and will sup with him, and he with me. To him that overcometh will I grant to sit with me in my throne, even as I also overcame, and am set down with my Father in his throne. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 3:14–22.

> A laodiceabeli gyülekezet angyalának pedig írd meg: Ezt mondja az Ámen, a hű és igaz tanú, az Isten teremtésének kezdete: Ismerem a te cselekedeteidet, hogy sem hideg nem vagy, sem hév; bárcsak hideg volnál, vagy hév. Így, mivel langyos vagy, és sem hideg, sem hév, kivetlek téged az én számból. Mivel ezt mondod: Gazdag vagyok, meggazdagodtam, és semmire sincs szükségem; és nem tudod, hogy te vagy a nyomorult és a nyavalyás és szegény és vak és mezítelen: azt tanácsolom neked, hogy végy tőlem tűzben megpróbált aranyat, hogy meggazdagodjál; és fehér ruhákat, hogy felöltözzél, és ne láttassék meg a te mezítelenséged szégyene; és szemgyógyító írral kend meg a szemeidet, hogy láss. Akiket én szeretek, megfeddem és megfenyítem: légy buzgóságos azért, és térj meg. Ímé, az ajtó előtt állok és zörgetek: ha valaki meghallja az én szómat, és megnyitja az ajtót, bemegyek ahhoz, és vele vacsorálok, és ő énvelem. Aki győz, megadom annak, hogy velem együtt üljön az én királyiszékemben, amiképpen én is győztem, és ültem az én Atyámmal az ő királyiszékében. Akinek van füle, hallja, mit mond a Lélek a gyülekezeteknek. Jelenések 3:14–22.

The True Witness identifies that if any man would “hear” His voice, He would come in and “sup with him.” If Laodicea would open the door, Christ would come in and sup with them. If Christ is allowed to enter, he brings a message, for the symbolism of eating represents the reception of a message. The message can be generalized as simply the Laodicean message, but that is a shallow consideration of what the message He offers represents. In 1856, Hiram Edson set forth a series of eight articles that contained the prophetic information that expands the understanding of the very first “time prophecy” the angels of God led William Miller to recognize and proclaim. In those eight articles, Edson correctly identifies the sixty-five years of Isaiah seven.

A hű Tanú azonosítja, hogy ha valaki „meghallja” az Ő szavát, bemegy hozzá, és „vele vacsorál”. Ha Laodicea megnyitná az ajtót, Krisztus bemenne hozzájuk, és velük vacsorálna. Ha Krisztusnak megengedik, hogy belépjen, üzenetet hoz, mert az evés szimbolikája egy üzenet befogadását jelképezi. Az üzenet általánosan egyszerűen laodiceai üzenetként is megnevezhető, de ez sekélyes megközelítése annak, hogy mit képvisel az az üzenet, amelyet Ő felkínál. 1856-ban Hiram Edson nyolc cikkből álló sorozatot tett közzé, amely olyan prófétai információkat tartalmazott, amelyek kibővítik annak a legelső „időpróféciának” a megértését, amelynek felismerésére és hirdetésére Isten angyalai William Millert vezették. E nyolc cikkben Edson helyesen azonosítja Ézsaiás hét hatvanöt évét.

The beginning of Miller’s work was the discovery of the seven times, and seven years before the movement named after his service was to end, a deeper revelation of that very prophecy was offered to Millerite Adventism. It was offered in the same year they were identified by inspiration as Laodiceans. Prophetically, twenty-five hundred and twenty days later in 1863, Miller’s first discovery of prophetic time was rejected. The Laodicean message for the Advent movement arrived in 1856, and the Lord knocked on the door eight times, with eight articles to see if He could find entrance. At the ending of the movement, the True Witness wished to sup together with His people by dining upon the very first message of time from the beginning of the movement. His people refused to eat, and seven years, or twenty-five hundred and twenty prophetic days later, His people shut the door that had been opened with the key of David that had been placed into the hand of William Miller. They returned to an old Samaritan prophet who fed them a lie, sealing their fate to die between an ass and a lion.

Miller munkájának kezdete a hét idő felismerése volt, és hét évvel azelőtt, hogy az a mozgalom, amelyet az ő szolgálatáról neveztek el, véget ért volna, ugyanennek a próféciának egy mélyebb kijelentése kínáltatott fel a Millerita Adventizmusnak. Ugyanabban az évben kínáltatott fel, amelyben az ihletés laodiceabelieknek nevezte őket. Prófétikusan szólva, kétezer-ötszázhúsz nappal később, 1863-ban, Miller első felfedezését a prófétai időről elutasították. A laodiceabeli üzenet az adventmozgalom számára 1856-ban érkezett el, és az Úr nyolcszor zörgetett az ajtón, nyolc cikkel, hogy meglássa, találhat-e bebocsáttatást. A mozgalom végén a Hű Tanú együtt kívánt vacsorálni népével, azáltal hogy a mozgalom kezdetétől fogva adott legelső időüzeneten lakmároznak. Népe nem volt hajlandó enni, és hét évvel, vagyis kétezer-ötszázhúsz prófétai nappal később népe bezárta azt az ajtót, amely Dávid kulcsával nyittatott meg, s amely William Miller kezébe helyeztetett. Visszatértek egy régi samaritánus prófétához, aki hazugsággal táplálta őket, így megpecsételve sorsukat, hogy egy szamár és egy oroszlán között haljanak meg.

In 1856, the Protestant horn was in the crisis of the valley of vision, for where there is no vision, the people perish. In 1856, the Republican horn was also in a crisis.

1856-ban a protestáns szarv a látás völgyének válságában volt, mert ahol nincs látás, a nép elvész. 1856-ban a republikánus szarv is válságban volt.

1856, marked a continuation of the violent conflict known as Bleeding Kansas, the Kansas-Missouri Border War. The struggle was over whether Kansas would enter the Union as a free state or a slave state. The conflict included violent clashes between pro-slavery and anti-slavery settlers.

1856 a Bleeding Kansas néven ismert erőszakos konfliktus, a Kansas–Missouri határháború folytatását jelezte. A küzdelem arról folyt, hogy Kansas szabad államként vagy rabszolgatartó államként lép-e be az Unióba. A konfliktus magában foglalta a rabszolgaságpárti és a rabszolgaságellenes telepesek közötti erőszakos összecsapásokat.

On May 22, 1856, a violent incident also occurred in the United States Senate chamber, when Congressman Preston Brooks, a pro-slavery advocate from South Carolina, brutally attacked Senator Charles Sumner of Massachusetts with his cane. Sumner had delivered an anti-slavery speech titled The Crime Against Kansas, which deeply offended Brooks. The caning incident highlighted the growing tensions between North and South over the issue of slavery.

1856. május 22-én erőszakos incidens történt az Egyesült Államok Szenátusának üléstermében is, amikor Preston Brooks képviselő, a dél-karolinai rabszolgaságpárti politikus, botjával brutálisan rátámadt Charles Sumner massachusettsi szenátorra. Sumner egy rabszolgaságellenes beszédet mondott el, melynek címe The Crime Against Kansas volt, s ez mélyen sértette Brookst. A botozásos támadás rávilágított az északi és déli államok között a rabszolgaság kérdése miatt növekvő feszültségekre.

In 1856, the Republican Party was founded as a response to the political turmoil caused by the Kansas-Nebraska Act, passed in 1854, which produced the growing opposition to the spread of slavery into new territories. The party’s first national convention was held in Philadelphia, and John C. Fremont was chosen as their first presidential candidate in the 1856 election.

1856-ban alapították meg a Republikánus Pártot az 1854-ben elfogadott Kansas–Nebraska-törvény által előidézett politikai zűrzavarra adott válaszként, amely egyre növekvő ellenállást váltott ki a rabszolgaságnak az új területekre való kiterjesztésével szemben. A párt első országos kongresszusát Philadelphiában tartották, és az 1856-os választáson John C. Frémontot választották meg első elnökjelöltjüknek.

The Kansas-Nebraska Act organized the territories of Kansas and Nebraska and allowed the settlers in those territories to decide whether they would allow slavery within their borders. This concept, known as “popular sovereignty,” effectively repealed the Missouri Compromise of 1820, which had prohibited slavery north of the 36°30’ parallel in the Louisiana Territory. The act had a profound impact on the issue of slavery in the territories. It reignited sectional tensions because it opened the possibility that slavery could expand into areas that were previously considered free soil, such as Kansas. The passage of the Kansas-Nebraska Act led to a rush of pro-slavery and anti-slavery settlers into the Kansas Territory, each hoping to influence the outcome of the popular sovereignty vote. This competition for control of the territory led to violent clashes and a period of lawlessness known as Bleeding Kansas in 1856.

A Kansas–Nebraska-törvény megszervezte Kansas és Nebraska területeit, és lehetővé tette az e területeken letelepedők számára, hogy eldöntsék, megengedik-e a rabszolgaságot határaikon belül. Ez az „népszuverenitásként” ismert elv ténylegesen hatályon kívül helyezte az 1820-as Missouri-kiegyezést, amely megtiltotta a rabszolgaságot a 36°30’ szélességi körtől északra fekvő Louisiana-területen. A törvény mélyreható hatást gyakorolt a területeken fennálló rabszolgaság kérdésére. Újra fellobbantotta a szekciók közötti feszültségeket, mivel megnyitotta annak lehetőségét, hogy a rabszolgaság olyan vidékekre is kiterjedjen, amelyeket korábban szabad földnek tekintettek, mint például Kansas. A Kansas–Nebraska-törvény elfogadása a rabszolgaságpárti és rabszolgaságellenes telepesek özönléséhez vezetett Kansas területére, mindkét fél abban reménykedve, hogy befolyásolhatja a népszuverenitásról szóló szavazás kimenetelét. A terület feletti ellenőrzésért folyó versengés erőszakos összecsapásokhoz és a törvénytelenség egy olyan időszakához vezetett, amely 1856-ban a Véres Kansas néven vált ismertté.

The presidential election of 1856 was a significant political event. It featured a three-way race between Democrat James Buchanan, Republican John C. Fremont, and former President Millard Fillmore of the American Party. James Buchanan won the election and became the 15th President of the United States.

Az 1856-os elnökválasztás jelentős politikai esemény volt. Háromoldalú küzdelem zajlott a demokrata James Buchanan, a republikánus John C. Fremont és az Amerikai Párt színeiben induló volt elnök, Millard Fillmore között. James Buchanan megnyerte a választást, és az Egyesült Államok 15. elnöke lett.

James Buchanan’s presidency is primarily known for its failure to effectively address the growing tensions and divisions between the North and the South, ultimately culminating in the outbreak of the American Civil War shortly after he left office. His presidency is often viewed as one of the least successful presidency in American history, due to these significant failures in leadership and crisis management.

James Buchanan elnöksége mindenekelőtt arról ismert, hogy nem tudta hatékonyan kezelni az Észak és a Dél között növekvő feszültségeket és megosztottságot, ami végül röviddel hivatalból való távozása után az amerikai polgárháború kitörésében tetőzött. E jelentős vezetői és válságkezelési kudarcok miatt elnökségét az amerikai történelem egyik legsikertelenebb elnökségeként tartják számon.

The infamous Dred Scott Decision in 1857, declared that slaves whether enslaved or free were not citizens and could not sue in federal courts. It also declared that Congress could not prevent slavery in the territories of the United States. The Democrat Buchanan publicly endorsed the pro-slavery Dred Scott Decision.

Az 1857-es hírhedt Dred Scott-döntés kimondta, hogy a rabszolgák, akár rabszolgasorban voltak, akár szabadok, nem állampolgárok, és nem indíthatnak pert a szövetségi bíróságokon. Azt is kimondta, hogy a Kongresszus nem akadályozhatja meg a rabszolgaságot az Egyesült Államok területein. A demokrata Buchanan nyilvánosan támogatta a rabszolgaságpárti Dred Scott-döntést.

Not only did the pro-slavery position of the Democrat Buchanan allow tensions to escalate into Civil War, but his inability to manage the economics of the country led to the Panic of 1857, which was one of the greatest economic downturns in American history prior to the great depression. The Panic of 1857 resulted in a severe economic depression that lasted several years. Businesses and banks closed, unemployment increased and the stock market declined.

A rabszolgaságpárti demokrata Buchanan álláspontja nemcsak azt tette lehetővé, hogy a feszültségek polgárháborúvá fokozódjanak, hanem az ország gazdaságának irányítására való képtelensége az 1857-es pánikhoz is vezetett, amely az amerikai történelem egyik legsúlyosabb gazdasági visszaesése volt a nagy gazdasági világválság előtt. Az 1857-es pánik súlyos gazdasági válságot eredményezett, amely több éven át tartott. Vállalkozások és bankok zártak be, nőtt a munkanélküliség, és a tőzsde hanyatlott.

During Buchanan’s presidency the Southern states began their process of seceding from the Union, and they broke away in response to the election of the Republican Abraham Lincoln, in 1860. Buchanan took a passive approach to the secession crisis, arguing that the federal government lacked the authority to forcibly prevent secession. This lack of decisive action allowed the secession movement to gain momentum. His lack of strong leadership and his reluctance to take decisive action to address the secession crisis contributed to the South’s perception that it could leave the Union without facing military opposition.

Buchanan elnöksége idején a déli államok megkezdték az Unióból való kiválásuk folyamatát, és 1860-ban a republikánus Abraham Lincoln megválasztására válaszul szakadtak el. Buchanan passzív magatartást tanúsított a kiválási válsággal szemben, azt állítva, hogy a szövetségi kormányzatnak nincs felhatalmazása arra, hogy erőszakkal megakadályozza a kiválást. A határozott fellépésnek ez a hiánya lehetővé tette, hogy a kiválási mozgalom lendületet nyerjen. Erőteljes vezetésének hiánya és vonakodása attól, hogy határozott lépéseket tegyen a kiválási válság kezelésére, hozzájárult a Dél azon felfogásához, hogy katonai ellenállás nélkül elhagyhatja az Uniót.

In 1860, Abraham Lincoln the first Republican president, was elected. On January 1, 1863, President Lincoln signed and issued the final Emancipation Proclamation, which declared that all enslaved people in Confederate-held territory were to be set free. This executive order had a significant impact on the Civil War as it turned the conflict into a struggle not only to preserve the Union, but also to end slavery. The Emancipation Proclamation did not immediately free all enslaved individuals. It applied specifically to Confederate-held territory, where the Union had limited authority. As Union forces advanced and gained control over Confederate territory, the proclamation was enforced, and enslaved people in those areas were set free. The Emancipation Proclamation was a crucial step toward the eventual abolition of slavery in the United States and paved the way for the passage of the Thirteenth Amendment to the U.S. Constitution, which was passed and ratified on December 6, 1865.

1860-ban megválasztották Abraham Lincolnt, az első republikánus elnököt. 1863. január 1-jén Lincoln elnök aláírta és kibocsátotta a végleges Emancipációs Kiáltványt, amely kimondta, hogy a Konföderáció ellenőrzése alatt álló területeken minden rabszolgasorban tartott embernek szabaddá kell válnia. Ez a végrehajtói rendelet jelentős hatást gyakorolt a polgárháborúra, mivel a konfliktust nem csupán az Unió megőrzéséért folytatott küzdelemmé, hanem a rabszolgaság megszüntetéséért vívott harccá is tette. Az Emancipációs Kiáltvány nem szabadított fel azonnal minden rabszolgasorban tartott embert. Kifejezetten a Konföderáció ellenőrzése alatt álló területekre vonatkozott, ahol az Uniónak korlátozott hatásköre volt. Ahogy az uniós erők előrenyomultak és átvették az ellenőrzést a konföderációs területek fölött, a kiáltványt végrehajtották, és az ott élő rabszolgasorban tartott emberek szabaddá váltak. Az Emancipációs Kiáltvány döntő lépés volt az Egyesült Államokban a rabszolgaság végleges eltörlése felé, és előkészítette az utat az Egyesült Államok Alkotmánya Tizenharmadik Kiegészítésének elfogadásához, amelyet 1865. december 6-án fogadtak el és ratifikáltak.

The Republican horn from the 1850’s onward was in the crisis of the issue of slavery. Two primary divisions in the country represented by two primary classes of political thought. A separation process began in 1856 as anti and pro slavery groups moved into the Kansas territory in attempt to uphold their views of slavery, at the very time Philadelphia was being separated from Laodicea. Democrats were pro-slavery and Republicans were anti-slavery.

Az 1850-es évektől kezdve a republikánus szarv a rabszolgaság kérdésének válságában volt. Az országban két elsődleges megosztottság mutatkozott meg, amelyet a politikai gondolkodás két elsődleges irányzata képviselt. Az elkülönülési folyamat 1856-ban kezdődött, amikor a rabszolgaság-ellenes és a rabszolgaságpárti csoportok Kansas területére vonultak, hogy fenntartsák a rabszolgaságról vallott nézeteiket, éppen ugyanabban az időben, amikor Philadelphia elkülöníttetett Laodiceától. A demokraták rabszolgaságpártiak voltak, a republikánusok pedig rabszolgaság-ellenesek.

In 1856, Bleeding Kansas represented a microcosm of the impending war. In that year a pro-slavery Democrat was elected as head of the Republican horn, and his ineffective leadership became the symbol of an ineffective presidency, until these recent last days. He preceded the first Republican president that was forced to clean up the mess left by Buchanan’s presidency.

1856-ban a Véres Kansas a küszöbön álló háború kicsinyített mását képviselte. Abban az évben egy rabszolgaságpárti demokrata került megválasztásra a republikánus szarv élére, és eredménytelen vezetése az eredménytelen elnökség jelképévé vált egészen ezekig a legutóbbi végső napokig. Ő előzte meg az első republikánus elnököt, akit arra kényszerített a helyzet, hogy rendet tegyen a Buchanan elnöksége által hátrahagyott zűrzavar után.

By 1863, the Republican horn made the most significant executive order in the history of the earth beast of Revelation thirteen. The executive order was addressing slavery. One paragraph of the proclamation states, “That on the first day of January, in the year of our Lord one thousand eight hundred and sixty-three, all persons held as slaves within any State or designated part of a State, the people whereof shall then be in rebellion against the United States, shall be then, thenceforward, and forever free; and the Executive Government of the United States, including the military and naval authority thereof, will recognize and maintain the freedom of such persons, and will do no act or acts to repress such persons, or any of them, in any efforts they may make for their actual freedom.” Though the resolution of the problem of slavery was historically incomplete at that point, the essence of the Constitution is recognized when Lincoln wrote, “all persons held as slaves within any state … shall be then, thenceforward, and forever free.”

1863-ra a republikánus szarv tette meg a Jelenések tizenharmadik fejezetében szereplő földi fenevad történetének legjelentősebb végrehajtói rendeletét. A végrehajtói rendelet a rabszolgaság kérdésével foglalkozott. A kiáltvány egyik bekezdése így szól: „Hogy Urunk ezer nyolcszázhatvanharmadik esztendejének január első napján minden személy, akit rabszolgaként tartanak bármely államban vagy valamely állam kijelölt részében, amelynek népe akkor az Egyesült Államok ellen lázadásban lesz, akkor, attól fogva és örökre szabad legyen; és az Egyesült Államok végrehajtó kormánya, beleértve annak katonai és haditengerészeti hatóságát is, el fogja ismerni és fenn fogja tartani az ilyen személyek szabadságát, és nem fog semmiféle olyan cselekedetet vagy cselekedeteket véghezvinni, amelyekkel e személyeket, vagy közülük bármelyeket, tényleges szabadságuk elérésére tett bármely erőfeszítésükben akadályozná.” Jóllehet a rabszolgaság problémájának megoldása azon a ponton történelmileg még nem volt teljes, az Alkotmány lényege mégis felismerhető abban, amikor Lincoln ezt írta: „minden személy, akit rabszolgaként tartanak bármely államban … akkor, attól fogva és örökre szabad legyen.”

Lincoln was returning to the foundational principle expressed in the Constitution, which identifies that “all men are created equal.” Lincoln was returning to the foundational truths at the same time the Protestant horn was rejecting its foundational prophecy, which is the prophecy of slavery. Therefore, at the very time the Republican horn was making its most significant “executive order” in history concerning slavery, the Protestant horn made the most significant executive order in its prophetic history concerning the prophecy of slavery, represented by Moses’ oath and curse. The Republican horn chose to return to the foundations, the Protestant horn chose to reject its foundation and return to those it had been instructed to never return unto.

Lincoln visszatért ahhoz az alapelvhez, amely az Alkotmányban jut kifejezésre, és amely kimondja, hogy „minden ember egyenlőnek teremtetett”. Lincoln az alapvető igazságokhoz tért vissza ugyanabban az időben, amikor a protestáns szarv elutasította saját alapvető próféciáját, mégpedig a rabszolgaság próféciáját. Ezért éppen abban az időben, amikor a republikánus szarv történelmének legjelentősebb, a rabszolgaságra vonatkozó „végrehajtási rendeletét” hozta meg, a protestáns szarv is meghozta prófétai történelmének legjelentősebb végrehajtási rendeletét a rabszolgaság próféciájára vonatkozóan, amelyet Mózes esküje és átka jelképezett. A republikánus szarv az alapokhoz való visszatérést választotta, a protestáns szarv pedig úgy döntött, hogy elveti alapját, és visszatér azokhoz, akikhez azt az utasítást kapta, hogy soha ne térjen vissza.

In 1863, the Republican horn had been divided into two camps, as was ancient Israel’s kingdom divided in the time of Jeroboam and Rehoboam. In 1863, the Protestant horn became legally attached to the Republican horn, as represented by Jeroboam’s two altars at Bethel and Dan. The two horns move through history in parallel to each other, and the history of 1863, especially represents the history of the last days.

1863-ban a republikánus szarv két táborra oszlott, miként az ősi Izráel királysága is kettészakadt Jeroboám és Roboám idejében. 1863-ban a protestáns szarv jogilag a republikánus szarvhoz kapcsolódott, amint azt Jeroboám két oltára szemlélteti Bételben és Dánban. A két szarv a történelemben egymással párhuzamosan halad, és 1863 történelme különösképpen az utolsó napok történelmét ábrázolja.

Millerite history is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand with a few prophetic caveats. One of those caveats is that the target audience in Millerite history was first those outside the movement, and thereafter the movement itself. In the movement of the one hundred and forty-four thousand the two voices of Revelation eighteen, identify two target audiences, but those targets are in reverse of Millerite history. The first target is God’s people and the second voice is God’s other flock, that are still in Babylon.

A millerita történelem néhány prófétai megszorítással megismétlődik a száznegyvennégyezer történetében. E megszorítások egyike az, hogy a millerita történelemben a célközönség először a mozgalmon kívül levők voltak, azt követően pedig maga a mozgalom. A száznegyvennégyezer mozgalmában Jelenések tizennyolc két hangja két célközönséget azonosít, ezek a célpontok azonban a millerita történelemhez képest fordított sorrendben jelennek meg. Az első célpont Isten népe, a második hang pedig Isten más juhaihoz szól, akik még Babilonban vannak.

Another prophetic caveat is that though both histories transcend from one church unto another, the Millerites moved from Philadelphia to Laodicea, and the mighty movement of the third angel moves from Laodicea unto Philadelphia. This identifies that the Millerites went from the sixth unto the seventh church and the one hundred and forty-four thousand go from the seventh church unto the eighth church, which is of the seven.

Egy másik prófétai fenntartás az, hogy noha mindkét történet egyik egyháztól a másikig ível át, a milleriták Philadelphiából Laodiceába mentek át, a harmadik angyal hatalmas mozgalma pedig Laodiceából Philadelphiába megy át. Ez azonosítja, hogy a milleriták a hatodik egyháztól a hetedikig jutottak, a száznegyvennégyezer pedig a hetedik egyháztól a nyolcadik egyházig mennek, amely a hét közül való.

The Republican horn began its movement from a pro-slavery nation unto an anti-slavery nation in the history surrounding 1863. The crisis of that history established two political parties that are the same antagonists in these “last days.” Just as the first Republican president from that history was assassinated just days after the war ended, the last Republican president was symbolically assassinated and left in the street as dead while the world rejoiced. He was assassinated, not just days after the Civil War ended, but just before the final civil war begins.

A republikánus szarv egy rabszolgaságpárti nemzetből egy rabszolgaságellenes nemzetté való mozgását az 1863 körüli történelemben kezdte meg. E történelem válsága két politikai pártot hozott létre, amelyek ugyanazok az ellenfelek ezekben az „utolsó napokban”. Miként annak a történelmi időszaknak első republikánus elnökét néhány nappal a háború befejeződése után meggyilkolták, úgy az utolsó republikánus elnököt jelképesen meggyilkolták, és halottként az utcán hagyták, miközben a világ örvendezett. Nem csupán néhány nappal a polgárháború vége után gyilkolták meg, hanem közvetlenül azelőtt, hogy a végső polgárháború megkezdődik.

The first Republican president was preceded by the most ineffective president of American history, and the last Republican president will be preceded by the same. The ineffectiveness of the Democratic president that preceded the first Republican president precipitated the crisis that evolved into the civil war, and the same ineffectiveness is now taking place. The Democratic president that precedes the last Republican president managed the economy in such a fashion that it produced the greatest economic crash in American history up until that point in time. The two horns run parallel unto the Sunday law. In 1863, the first generation of both horns began, and for both horns the fourth and final generation will be facing the east, and bowing down to the sun.

Az első republikánus elnököt az amerikai történelem legtehetetlenebb elnöke előzte meg, és az utolsó republikánus elnököt ugyanez fogja megelőzni. Az első republikánus elnököt megelőző demokrata elnök tehetetlensége idézte elő azt a válságot, amely polgárháborúvá fejlődött, és ugyanez a tehetetlenség zajlik most is. Az utolsó republikánus elnököt megelőző demokrata elnök úgy irányította a gazdaságot, hogy az addigi amerikai történelem legnagyobb gazdasági összeomlását idézte elő. A két szarv a vasárnapi törvényig párhuzamosan halad. 1863-ban mindkét szarv első nemzedéke elkezdődött, és mindkét szarv esetében a negyedik és egyben végső nemzedék kelet felé fordul, és meghajol a nap előtt.

The Elijah message is always accompanied with the judgments of God confirming the message of warning. The society of the world is now living as the people before the flood. They are eating, drinking and expecting the globalist techno-giants to solve any problem that might arise. God’s Word is identifying that the world is now on the verge of a tremendous crisis.

Illés üzenetét mindig Isten ítéletei kísérik, amelyek megerősítik a figyelmeztetés üzenetét. A világ társadalma ma úgy él, mint az özönvíz előtti emberek. Esznek, isznak, és azt várják, hogy a globalista technológiai óriások megoldanak bármilyen felmerülő problémát. Isten Igéje kijelenti, hogy a világ most egy hatalmas válság küszöbén áll.

> “‘What of the night?’ Do I discern the import of these messages? Do I understand the place they occupy in the closing work of the great remedial system? Am I so familiar with the ‘sure word of prophecy’ that I can see in the events transpiring around me positive evidence that the coming King is even at the door? Do I sense the responsibility that rests upon me, in view of the light God has given? Am I using every talent entrusted to me as his steward, in well-directed effort to rescue the perishing? or am I lukewarm and indifferent, partly mixed up with a wicked world, using the means and ability God has given me, largely in self-gratification, caring more for my own ease and comfort than for the advancement of his cause? Am I by my course strengthening ‘the conviction that has been gaining ground in the world that Seventh-day Adventists are giving the trumpet an uncertain sound, and are following in the path of worldlings’?

> „»Mit mond az éjszaka?« Felismerem-e e üzenetek jelentőségét? Megértem-e, milyen helyet foglalnak el a nagy helyreállító rendszer befejező munkájában? Olyannyira ismerem-e a »prófétai beszéd biztos voltát«, hogy a körülöttem végbemenő eseményekben annak kétségtelen bizonyítékát lássam, hogy az eljövendő Király immár az ajtó előtt áll? Érzem-e a rajtam nyugvó felelősséget annak a világosságnak a fényében, amelyet Isten adott? Minden rám bízott tálentumot mint az ő sáfára arra használok-e, hogy jól irányított erőfeszítéssel megmentsem az elveszendőket? vagy langyos és közömbös vagyok, részben összefonódva a gonosz világgal, s azokat az eszközöket és képességeket, amelyeket Isten adott nekem, nagyrészt önmagam kielégítésére használom, jobban törődve saját nyugalmammal és kényelmemmel, mint az ő ügyének előmenetelével? Életvitelemmel erősítem-e »azt a világszerte terjedő meggyőződést, hogy a hetednapi adventisták bizonytalan hangot adnak a trombitával, és a világ fiai ösvényén járnak«?”

> “We hear the footsteps of an approaching God to punish the world for their iniquity. The end of time is close upon us. The world’s inhabitants are being bound in bundles to be burned. Shall you be bound up with the tares? Do you realize that every year thousands and thousands and ten times ten thousand souls are perishing, dying in their sins? The plagues and judgments of God are already doing their work, and souls are going to ruin because the light of truth has not been flashed upon their pathway.” General Conference Daily Bulletin, April 1, 1897.

> „Halljuk a közeledő Isten lépteit, amint a világot bűneiért megbüntetni jön. Az idők vége közel van hozzánk. A világ lakóit kévékbe kötik, hogy megégessék őket. Vajon te is a konkollyal együtt leszel összekötve? Felismered-e, hogy évről évre ezrek és ezrek, sőt tízezerszer tízezrek lelke vész el, bűneikben halva meg? Isten csapásai és ítéletei már végzik munkájukat, és lelkek mennek romlásba, mert az igazság világossága nem ragyogott fel ösvényükre.” General Conference Daily Bulletin, 1897. április 1.

> With my soul have I desired thee in the night; yea, with my spirit within me will I seek thee early: for when thy judgments are in the earth, the inhabitants of the world will learn righteousness. Isaiah 26:9.

> Lelkemmel vágyódtam utánad az éjszakában; igen, bensőmben levő szellememmel kereslek téged kora reggel: mert amikor ítéleteid a földön vannak, a világ lakói igazságot tanulnak. Ézsaiás 26:9.

Back to Articles