Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Eight

Dániel könyve – Százhetvennyolcadik ნაწერი

Prophetic Parallels: The Unfolding of Daniel 11 in the Last Days

Prófétai párhuzamok: Dániel 11 kibontakozása az utolsó napokban

Author

Jeff Pippenger

Published

April 8, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Verses sixteen through nineteen of Daniel chapter eleven represents the history beginning at the soon coming Sunday law in the United States, until Michael stands up and human probation closes. It therefore also represents the history of verse forty-one through verse forty-five of the same chapter.

Dániel könyve tizenegyedik fejezetének tizenhatodiktól tizenkilencedikig terjedő versei azt a történelmi időszakot ábrázolják, amely az Egyesült Államokban hamarosan bekövetkező vasárnaptörvénnyel kezdődik, és addig tart, míg Mihály felkél, és az emberi kegyelemidő lezárul. Ennélfogva ugyanennek a fejezetnek a negyvenegyedik verstől a negyvenötödik versig terjedő történelmét is ábrázolják.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found. Daniel 11:16–19.

> De az, aki ellene jön, a maga tetszése szerint cselekszik, és senki sem állhat meg előtte; és megáll a dicső földön, amely az ő keze által emésztetik meg. Azután arra fordítja arcát, hogy egész országának erejével bevonuljon, és igazak lesznek vele; így cselekszik: és neki adja az asszonyok leányát, hogy megrontsa őt; de az nem áll az ő oldalára, és nem lesz mellette. Ezután az ő arcát a szigetek felé fordítja, és sokat elfoglal; de egy fejedelem a maga javára véget vet az általa okozott gyalázatnak; az ő saját gyalázata nélkül visszahárítja azt reá. Azután az ő arcát a maga földjének erősségei felé fordítja; de megbotlik, elesik, és nem találtatik meg. Dániel 11:16–19.

When Sister White addressed the final fulfillment of Daniel chapter eleven, she stated “that much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated.” Verses forty-one through forty-five repeat the prophetic history of these verses. The verses were fulfilled when pagan Rome took control of the world by first conquering three geographical areas.

Amikor White testvér Dániel könyve tizenegyedik fejezetének végső beteljesedéséről szólt, kijelentette, hogy „e próféciában beteljesedett történelem nagy része meg fog ismétlődni.” A negyvenegyedik verstől a negyvenötödikig terjedő versek megismétlik e versek prófétai történelmét. E versek akkor teljesedtek be, amikor a pogány Róma úgy vette át a világ feletti uralmat, hogy először három földrajzi területet hódított meg.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Noha Egyiptom nem tudott megállni Antiochus, az északi király előtt, Antiochus sem tudott megállni a rómaiak előtt, akik most ellene jöttek. Egyetlen királyság sem volt többé képes ellenállni e felemelkedő hatalomnak. Szíriát meghódították, és a Római Birodalomhoz csatolták, amikor Pompeius Kr. e. 65-ben megfosztotta Antiochus Asiaticust birtokaitól, és Szíriát római provinciává tette.”

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> „Ugyanannak a hatalomnak a Szentföldön is meg kellett állnia, és azt meg kellett emésztenie. Róma Kr. e. 162-ben szövetség révén kapcsolatba került Isten népével, a zsidókkal; ettől az időponttól fogva előkelő helyet foglal el a prófétai időrendben. Júdea fölött azonban tényleges hódítás útján csak Kr. e. 63-ban szerzett fennhatóságot; mégpedig a következő módon.

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> „Amikor Pompeius visszatért hadjáratából Mithridatész, Pontus királya ellen, két vetélytárs, Hürkanosz és Arisztobulosz, Júdea koronájáért küzdött. Ügyük Pompeius elé került, aki hamar felismerte Arisztobulosz igényeinek jogtalanságát, de az ügyben a döntést mindaddig el kívánta halasztani, míg be nem fejezi régóta óhajtott arábiai hadjáratát, megígérve, hogy azután visszatér, és ügyeiket úgy rendezi el, amint az igazságosnak és helyénvalónak látszik. Arisztobulosz, felfogva Pompeius valódi szándékait, sietve visszatért Júdeába, felfegyverezte alattvalóit, és erőteljes védelemre készült, elszánva magát arra, hogy minden áron megtartja a koronát, amelyről előre látta, hogy másnak fogják ítélni. Pompeius szorosan a menekülő nyomában haladt. Amint Jeruzsálemhez közeledett, Arisztobulosz, kezdvén megbánni eljárását, elébe ment, és megkísérelte az ügyet elsimítani teljes behódolást és nagy pénzösszegeket ígérve. Pompeius, elfogadva ezt az ajánlatot, Gabiniust küldte egy katonai különítmény élén, hogy átvegye a pénzt. Ám amikor ez a helytartó Jeruzsálembe érkezett, a kapukat zárva találta előtte, és a falak tetejéről azt mondták neki, hogy a város nem tartja magát a megállapodáshoz.”

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> Pompeius, hogy ily módon büntetlenül meg ne tévesszék, vasra verette Aristobulust, akit magánál tartott, és azonnal egész seregével Jeruzsálem ellen vonult. Aristobulus hívei a hely védelmére készültek; Hyrcanus hívei pedig a kapuk megnyitására. Mivel az utóbbiak voltak többségben, és felülkerekedtek, Pompeius szabad bemenetelt nyert a városba. Erre Aristobulus követői a templom hegyére vonultak vissza, teljes elhatározással, hogy azt a helyet megvédelmezik, éppoly elszántan, mint amennyire Pompeius annak bevételére törekedett. Három hónap elteltével a falon akkora rést ütöttek, amely már elegendő volt a rohamhoz, és a helyet kardélre hányva foglalták el. Az ezt követő rettenetes mészárlásban tizenkétezer ember veszett el. Megható látvány volt, jegyzi meg a történetíró, látni a papokat, amint az istentisztelet végzése közben nyugodt kézzel és rendíthetetlen szándékkal folytatták megszokott szolgálatukat, látszólag mit sem érzékelve a vad zűrzavarból, noha körülöttük mindenfelé barátaikat öldösték le, és noha gyakran a saját vérük is áldozataik vérével elegyedett.

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the ‘glorious land’ in its iron grasp till it had utterly consumed it.

> „Miután véget vetett a háborúnak, Pompeius lerombolta Jeruzsálem falait, több várost Júdea fennhatósága alól Szíria fennhatósága alá helyezett át, és adót vetett ki a zsidókra. Így került Jeruzsálem először hódítás útján annak a hatalomnak a kezébe, amely a „dicső földet” vasmarkában tartotta mindaddig, míg végképp meg nem emésztette azt.

> “‘VERSE 17. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him.’

> „17. VERS. Arcát arra fordítja majd, hogy egész királyságának erejével bevonuljon, és vele együtt igazak lesznek; így cselekszik: és neki adja a nők leányát, hogy megrontsa őt; de az nem marad az ő oldalán, és nem lesz érte.”

> “Bishop Newton furnishes another reading for this verse, which seems more clearly to express the sense, as follows: ‘He shall also set his face to enter by force the whole kingdom.’ Verse 16 brought us down to the conquest of Syria and Judea by the Romans. Rome had previously conquered Macedon and Thrace. Egypt was now all that remained of the ‘whole kingdom’ of Alexander, not brought into subjection to the Roman power, which power now set its face to enter by force into that country.

> „Newton püspök e vershez egy másik olvasatot közöl, amely úgy tűnik, világosabban fejezi ki az értelmet, a következőképpen: »Arra is fordítja arcát, hogy erővel behatoljon az egész királyságba.« A 16. vers elvezetett bennünket Szíria és Júdea rómaiak általi meghódításáig. Róma korábban már meghódította Macedóniát és Trákiát. Egyiptom volt immár mindaz, ami Sándor „egész királyságából” még megmaradt, s amelyet nem vetettek alá a római hatalomnak; ez a hatalom most arra fordította arcát, hogy erővel behatoljon abba az országba.”

> “Ptolemy Auletes died BC 51. He left the crown and kingdom of Egypt to his eldest son and daughter, Ptolemy and Cleopatra. It was provided in his will that they should marry together, and reign jointly; and because they were young, they were placed under the guardianship of the Romans. The Roman people accepted the charge, and appointed Pompey as guardian of the young heirs of Egypt.

> „Ptolemaiosz Auletész Kr. e. 51-ben meghalt. Egyiptom koronáját és királyságát legidősebb fiára és leányára, Ptolemaioszra és Kleopátrára hagyta. Végrendeletében úgy rendelkezett, hogy egymással házasságra lépjenek, és közösen uralkodjanak; és mivel fiatalok voltak, a rómaiak gyámsága alá helyezték őket. A római nép elfogadta e megbízatást, és Pompejust nevezte ki Egyiptom ifjú örököseinek gyámjává.”

> “A quarrel having not long after broken out between Pompey and Caesar, the famous battle of Pharsalia was fought between the two generals. Pompey, being defeated, fled into Egypt. Caesar immediately followed him thither; but before his arrival, Pompey was basely murdered by Ptolemy, whose guardian he had been appointed. Caesar therefore assumed the appointment which had been given to Pompey, as guardian of Ptolemy and Cleopatra. He found Egypt in commotion from internal disturbances, Ptolemy and Cleopatra having become hostile to each other, and she being deprived of her share in the government. Notwithstanding this, he did not hesitate to land at Alexandria with his small force, 800 horse and 3200 foot, take cognizance of the quarrel, and undertake its settlement. The troubles daily increasing, Caesar found his small force insufficient to maintain his position, and being unable to leave Egypt on account of the north wind which blew at that season, he sent into Asia, ordering all the troops he had in that quarter to come to his assistance as soon as possible.

> „Nem sokkal ezután viszály támadt Pompeius és Caesar között, és a két hadvezér megvívta a híres pharsalosi csatát. Pompeius, miután vereséget szenvedett, Egyiptomba menekült. Caesar azonnal követte őt oda; de még érkezése előtt Pompeiust aljas módon meggyilkolta Ptolemaiosz, akinek gyámjául őt rendelték ki. Caesar ezért magára vállalta azt a megbízatást, amelyet Pompeius kapott, mint Ptolemaiosz és Kleopátra gyámja. Egyiptomot belső zavargásoktól felkavarva találta, mivel Ptolemaiosz és Kleopátra ellenségessé váltak egymással szemben, és őt megfosztották a kormányzásban őt megillető részétől. Ennek ellenére nem habozott partra szállni Alexandriában csekély haderejével — 800 lovassal és 3200 gyalogossal —, megvizsgálni a viszály ügyét, és vállalni annak rendezését. Mivel a zavargások napról napra növekedtek, Caesar úgy találta, hogy kis serege nem elegendő helyzetének fenntartására, és mivel az abban az évszakban fújó északi szél miatt nem tudta elhagyni Egyiptomot, Ázsiába küldött, elrendelve, hogy minden csapat, amely azon a vidéken a rendelkezésére állt, a lehető leggyorsabban siessen segítségére.

> “In the most haughty manner he decreed that Ptolemy and Cleopatra should disband their armies, appear before him for a settlement of their differences, and abide by his decision. Egypt being an independent kingdom, this haughty decree was considered an affront to its royal dignity, at which the Egyptians, highly incensed, flew to arms. Caesar replied that he acted by virtue of the will of their father, Auletes, who had put his children under the guardianship of the senate and people of Rome, the whole authority of which was now vested in his person as consul; and that, as guardian, he had the right to arbitrate between them.

> „A legelbizakodottabb módon elrendelte, hogy Ptolemaiosz és Kleopátra oszlassák fel seregeiket, jelenjenek meg előtte viszályaik rendezése végett, és vessék alá magukat döntésének. Mivel Egyiptom független királyság volt, ezt a gőgös rendeletet királyi méltósága megsértésének tekintették; emiatt az egyiptomiak, nagy haragra gerjedve, fegyvert ragadtak. Caesar erre azt válaszolta, hogy atyjuknak, Auletésznek akaratából cselekszik, aki gyermekeit a római senatus és nép gyámsága alá helyezte, s ennek teljes hatalma most mint consul az ő személyében összpontosul; és hogy mint gyám, joga van közöttük döntőbíráskodni.”

> “The matter was finally brought before him, and advocates appointed to plead the cause of the respective parties. Cleopatra, aware of the foible of the great Roman conqueror, judged that the beauty of her presence would be more effectual in securing judgment in her favor than any advocate she could employ. To reach his presence undetected, she had recourse to the following stratagem: Laying herself at full length in a bundle of clothes, Apollodorus, her Sicilian servant, wrapped it up in a cloth, tied it with a thong, and raising it upon his Herculean shoulders, sought the apartments of Caesar. Claiming to have a present for the Roman general, he was admitted through the gate of the citadel, entered into the presence of Caesar, and deposited the burden at his feet. When Caesar had unbound this animated bundle, lo! the beautiful Cleopatra stood before him. He was far from being displeased with the stratagem, and being of a character described in 2 Peter 2:14, the first sight of so beautiful a person, says Rollin, had all the effect upon him she had desired.

> „Az ügyet végül eléje terjesztették, és szószólókat rendeltek ki, hogy a megfelelő felek ügyét képviseljék. Kleopátra, tudatában a nagy római hódító gyöngéjének, úgy ítélte meg, hogy személyének szépsége hathatósabban biztosítja majd a számára kedvező ítéletet, mint bármely szószóló, akit csak felfogadhatna. Hogy észrevétlenül férkőzzék a jelenlétébe, a következő cselhez folyamodott: teljes hosszában végignyúlt egy ruhacsomagban, Apollodórosz, szicíliai szolgája, vászonba csavarta, szíjjal átkötötte, majd herkulesi vállára emelve Caesar lakosztályai felé indult. Azt állítva, hogy ajándékot hoz a római hadvezérnek, beengedték a fellegvár kapuján, Caesar színe elé jutott, és terhét annak lábai elé helyezte. Amikor Caesar kibontotta ezt az eleven csomagot, íme, a szép Kleopátra állt előtte. A csel egyáltalán nem keltette rosszallását, és mivel olyan jellemű volt, amilyennek a 2 Peter 2:14 leírja, Rollin szerint egy ilyen szép személy első látása pontosan azt a hatást gyakorolta rá, amelyet Kleopátra kívánt.”

> “Caesar at length decreed that the brother and sister should occupy the throne jointly, according to the intent of the will. Pothinus, the chief minister of state, having been principally instrumental in expelling Cleopatra from the throne, feared the result of her restoration. He therefore began to excite jealousy and hostility against Caesar, by insinuating among the populace that he designed eventually to give Cleopatra the sole power. Open sedition soon followed. Achillas, at the head of 20,000 men, advanced to drive Caesar from Alexandria. Skillfully disposing his small body of men in the streets and alleys of the city, Caesar found no difficulty in repelling the attack. The Egyptians undertook to destroy his fleet. He retorted by burning theirs. Some of the burning vessels being driven near the quay, several of the buildings of the city took fire, and the famous Alexandrian library, containing nearly 400,000 volumes, was destroyed.

> „Caesar végül úgy rendelkezett, hogy a fiútestvér és a leánytestvér a végrendelet szándéka szerint közösen foglalják el a trónt. Pothinus, az állam főminisztere, aki döntő szerepet játszott Kleopátra trónról való elűzésében, félt visszahelyezésének következményeitől. Ezért féltékenységet és ellenséges indulatot kezdett szítani Caesar ellen, azt sugallva a nép körében, hogy végül Kleopátrának kívánja átadni az egyeduralmat. Nyílt lázadás hamarosan követte ezt. Achillas, 20 000 ember élén, előrenyomult, hogy Caesa rt kiszorítsa Alexandriából. Caesar, miután embereinek csekély csapatát ügyesen helyezte el a város utcáin és sikátoraiban, minden nehézség nélkül visszaverte a támadást. Az egyiptomiak arra vállalkoztak, hogy megsemmisítik flottáját. Ő viszonzásul felégette az övékét. Amikor az égő hajók közül néhányat a partfal közelébe sodort a víz, a város több épülete lángra kapott, és a híres alexandriai könyvtár, amely közel 400 000 kötetet tartalmazott, elpusztult.”

> “The war growing more threatening, Caesar sent into all the neighboring countries for help. A large fleet came from Asia Minor to his assistance. Mithridates set out for Egypt with an army raised in Syria and Cilicia. Antipater the Idumean joined him with 3,000 Jews. The Jews, who held the passes into Egypt, permitted the army to pass on without interruption. Without this co-operation on their part, the whole plan must have failed. The arrival of this army decided the contest. A decisive battle was fought near the Nile, resulting in a complete victory for Caesar. Ptolemy, attempting to escape, was drowned in the river. Alexandria and all Egypt then submitted to the victor. Rome had now entered into and absorbed the whole of the original kingdom of Alexander.

> „A háború egyre fenyegetőbbé válván, Caesar segítségért fordult valamennyi szomszédos országhoz. Kis-Ázsiából nagy flotta érkezett támogatására. Mithridatész Szíriában és Ciliciában toborzott sereggel indult Egyiptom felé. Csatlakozott hozzá az idúmeus Antipatrosz 3 000 zsidóval. A zsidók, akik az Egyiptomba vezető szorosokat birtokolták, megszakítás nélkül engedték átvonulni a sereget. E közreműködésük nélkül az egész tervnek kudarcot kellett volna vallania. E sereg megérkezése döntötte el a küzdelmet. A Nílus közelében döntő ütközetre került sor, amely Caesar teljes győzelmével végződött. Ptolemaiosz, miközben menekülni próbált, a folyóba fulladt. Ezután Alexandria és egész Egyiptom meghódolt a győztes előtt. Róma immár behatolt az eredeti alexandrosi királyság egészébe, és magába olvasztotta azt.”

> “By the ‘upright ones’ of the text are doubtless meant the Jews, who gave him the assistance already mentioned. With out this, he must have failed; with it, he completely subdued Egypt to his power, BC 47.

> A szöveg „igazak” alatt kétségkívül a zsidókat kell érteni, akik megadták neki a már említett segítséget. Enélkül kudarcot vallott volna; ezzel azonban Kr. e. 47-ben Egyiptomot teljesen hatalma alá hajtotta.

> “‘The daughter of women, corrupting her.’ The passion which Caesar had conceived for Cleopatra, by whom he had one son is assigned by the historian as the sole reason of his undertaking so dangerous a campaign as the Egyptian war. This kept him much longer in Egypt than his affairs required, he spending whole nights in feasting and carousing with the dissolute queen. ‘But,’ said the prophet, ‘she shall not stand on his side, neither be for him.’ Cleopatra afterward joined herself to Antony, the enemy of Augustus Caesar, and exerted her whole power against Rome.

> „A nők leánya, megrontva őt.” A szenvedélyt, amelyet Caesar Kleopátra iránt táplált, akitől egy fia is született, a történetíró jelöli meg egyedüli okául annak, hogy oly veszedelmes hadjáratba kezdett, mint az egyiptomi háború. Ez tartotta őt Egyiptomban sokkal tovább, mint amennyit ügyei megkívántak, mivel egész éjszakákat töltött lakomázással és tivornyázással a feslett királynővel. „De” — mondta a próféta — „nem marad az ő oldalán, és nem lesz érte.” Kleopátra később Antoniushoz, Augustus Caesar ellenségéhez csatlakozott, és teljes hatalmát Róma ellen fordította.

> “‘VERSE 18. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him.’

> „18. VERS. Ezek után a szigetek felé fordítja arcát, és sokat elfoglal; de egy fejedelem a maga érdekében véget vet az általa okozott gyalázatnak; és a maga gyalázata nélkül azt őreá fordítja.”

> “War with Pharnaces, king of Cimmerian Bosphorus, at length drew him away from Egypt. ‘On his arrival where the enemy was,’ says Prideaux, ‘he, without giving any respite either to himself or them, immediately fell on, and gained an absolute victory over them; an account whereof he wrote to a friend of his in these three words: Veni, vidi, vici; I came, I saw, I conquered.’ The latter part of this verse is involved in some obscurity, and there is difference of opinion in regard to its application. Some apply it further back in Caesar’s life, and think they find a fulfilment in his quarrel with Pompey. But preceding and subsequent events clearly defined in the prophecy, compel us to look for the fulfilment of this part of the prediction between the victory over Pharnaces, and Caesar’s death at Rome, as brought to view in the following verse. A more full history of this period might bring to light events which would render the application of this passage unembarrassed.

> A kimmériai Boszporusz királyával, Pharnakésszel viselt háború végül elvonta őt Egyiptomból. „Amikor megérkezett oda, ahol az ellenség volt” — mondja Prideaux —, „anélkül, hogy akár magának, akár nekik bármiféle haladékot adott volna, azonnal rájuk támadt, és teljes győzelmet aratott fölöttük; ennek hírét egy barátjának e három szóban írta meg: Veni, vidi, vici; Jöttem, láttam, győztem.” E vers második része némi homályba burkolózik, és alkalmazását illetően véleménykülönbség mutatkozik. Némelyek ezt Caesar életének egy korábbi szakaszára vonatkoztatják, és úgy vélik, hogy Pompeiusszal való viszályában találják meg a beteljesedését. Ám a próféciában világosan meghatározott megelőző és követő események arra kényszerítenek bennünket, hogy e részének a beteljesedését a Pharnakész fölött aratott győzelem és Caesar római halála között keressük, amint az a következő versben szemünk elé tárul. E korszak teljesebb története talán olyan eseményeket hozna napvilágra, amelyek e szakasz alkalmazását minden nehézség nélkülivé tennék.

> “‘VERSE 19. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found.’

> „19. VERS. Azután országa erőssége felé fordítja arcát; de megbotlik és elesik, és nem találtatik meg.”

> “After this conquest, Caesar defeated the last remaining fragments of Pompey’s party, Cato and Scipio in Africa and Labienus and Varus in Spain. Returning to Rome, the ‘fort of his own land,’ he was made perpetual dictator; and such other powers and honors were granted him as rendered him in fact absolute sovereign of the whole empire. But the prophet had said that he should stumble and fall. The language implies that his overthrow would be sudden and unexpected, like a person accidentally stumbling in his walk. And so this man, who fought and won five hundred battles, taken one thousand cities, and slain one million one hundred and ninety-two thousand men, fell, not in the din of battle and the hour of strife, but when he thought his pathway was smooth and strewn with flowers, and when danger was supposed to be far away; for, taking his seat in the senate chamber upon his throne of gold, to receive at the hands of that body the title of king, the dagger of treachery suddenly struck him to the heart. Cassius, Brutus, and other conspirators rushed upon him, and he fell, pierced with twenty-three wounds. Thus he suddenly stumbled and fell, and was not found, BC 44.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

> „E hódítás után Caesar legyőzte Pompeius pártjának utolsó megmaradt maradványait is: Catót és Scipiót Afrikában, valamint Labienust és Varust Hispániában. Visszatérve Rómába, „saját földjének erősségébe”, örökös diktátorrá tették; és olyan egyéb hatalmakat és tisztségeket ruháztak rá, amelyek őt ténylegesen az egész birodalom abszolút uralkodójává tették. Ám a próféta azt mondta, hogy meg fog botlani és el fog esni. A szóhasználat arra utal, hogy bukása hirtelen és váratlan lesz, mint amikor valaki járás közben véletlenül megbotlik. És így ez az ember, aki ötszáz csatát vívott meg és nyert meg, ezer várost foglalt el, és egymillió-százkilencvenkétezer embert ölt meg, nem a csata zajában és a küzdelem órájában bukott el, hanem amikor azt hitte, hogy útja sima és virágokkal van behintve, és amikor úgy vélték, hogy a veszély távol van; mert amikor helyet foglalt a szenátus termében aranytrónján, hogy e testület kezéből átvegye a király címet, az árulás tőre hirtelen szíven sújtotta. Cassius, Brutus és más összeesküvők rárontottak, és huszonhárom sebbel átdöfve esett el. Így hirtelen megbotlott és elesett, és nem találtatott meg, Kr. e. 44-ben.” Uriah Smith, Dániel és Jelenések, 258–264.

The historical fulfillment of pagan Rome (the king of the north), being established upon the throne is a history that prefigures the history of modern Rome’s enthronement at the threefold union which takes place at the soon coming Sunday law. The history is also typified in verses thirty through thirty-six, which identified when the papacy was first placed upon the throne in 538. Verses sixteen through nineteen, and verses thirty-one through thirty-six both represent the final rise and fall of the whore of Tyre. That history was also represented in verses five through nine, when the first king of the north was established after conquering three geographical areas. Thereafter he entered into a treaty with the king of the south, but broke the treaty, and in response the king of the south delivered a deadly wound, and the king of the north died in the captivity of Egypt.

A pogány Róma (az északi király) trónra emeltetésének történelmi beteljesedése olyan történet, amely előárnyékolja a modern Róma trónra emeltetésének történetét a hármas szövetség által, amely a hamarosan bekövetkező vasárnaptörvénynél valósul meg. Ezt a történelmet a harmincadiktól a harminchatodik versig terjedő szakasz is előképezi, amely azonosítja azt az időt, amikor a pápaságot először helyezték a trónra 538-ban. A tizenhatodiktól a tizenkilencedik versig terjedő szakasz, valamint a harmincegyediktől a harminchatodik versig terjedő szakasz egyaránt Tírus paráznájának végső felemelkedését és bukását ábrázolja. Ezt a történelmet az ötödiktől a kilencedik versig terjedő szakasz is bemutatta, amikor az első északi király három földrajzi terület meghódítása után megerősíttetett. Ezt követően szövetséget kötött a déli királlyal, de megszegte a szövetséget, és válaszul a déli király halálos sebet ejtett rajta, az északi király pedig Egyiptom fogságában halt meg.

Verses five through nine, verses sixteen through nineteen, and verses thirty through thirty-six provide three prophetic lines that are fulfilled in verses forty through forty-five. When Sister White identified that “much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated,” it actually meant that the entire chapter illustrates verses forty through forty-five. Verses twenty through twenty-two identify the birth and the death of Christ, thus representing the time of the end in both 1798 and 1989 by His birth, and then His death on the cross represented October 22, 1844, and the Sunday law.

Az ötödiktől a kilencedik versig, a tizenhatodiktól a tizenkilencedik versig, valamint a harmincadiktól a harminchatodik versig terjedő szakaszok három prófétai vonalat tárnak elénk, amelyek a negyvenediktől a negyvenötödik versig teljesednek be. Amikor White testvérnő kijelentette, hogy „e próféciában beteljesedett történelem nagy része megismétlődik”, ez valójában azt jelentette, hogy az egész fejezet a negyvenediktől a negyvenötödik versig terjedő szakaszt szemlélteti. A huszadiktól a huszonkettedik versig terjedő szakasz Krisztus születését és halálát azonosítja, ily módon az Ő születése által jelképezve a vég idejét mind 1798-ban, mind 1989-ben, halála pedig a kereszten 1844. október 22-ét és a vasárnaptörvényt jelképezte.

Verse twenty-three identifies the league between the Jews and Rome, during the history of the Maccabean revolt. The “league” in that history is represented by the dates of 161 BC and 158 BC. The Maccabean history represents an internal line that finds its beginning with a “league” between Rome and the Maccabean Jews that was initiated by the Jews, and ultimately ended with the Jews pronouncing that they have no king but Caesar. Verse twenty-three of course follows verses twenty-one and twenty-two, and verse twenty-one identifies the birth of Christ, which is a prophetic time of the end, and verse twenty-two identifies the cross, which represents the Sunday law.

A huszonharmadik vers azonosítja a zsidók és Róma közötti szövetséget a makkabeus felkelés történetének idején. Az e történetben szereplő „szövetséget” a Kr. e. 161-es és Kr. e. 158-as évszámok jelképezik. A makkabeus történelem egy belső vonalat ábrázol, amely a Róma és a makkabeus zsidók közötti, a zsidók által kezdeményezett „szövetséggel” veszi kezdetét, és végül azzal ér véget, hogy a zsidók kijelentik: nincs királyuk, csak a császár. A huszonharmadik vers természetesen a huszonegyedik és a huszonkettedik verset követi, és a huszonegyedik vers Krisztus születését azonosítja, amely egy prófétai végidő, a huszonkettedik vers pedig a keresztet azonosítja, amely a vasárnaptörvényt jelképezi.

At the cross the Jews identified Caesar (Rome) as their king, and the “league” of verse twenty-three references the beginning of the Jews’ choice to serve Rome, right at the ending point of the Jews proclaiming their allegiance to Rome. The ending of the Jews, as represented at the cross, is followed by the beginning of the Jews’ association with Rome.

A keresztnél a zsidók Caesart (Rómát) ismerték el királyuknak, és a huszonharmadik versben szereplő „szövetség” a zsidók Róma szolgálatát választó döntésének kezdetére utal, éppen annál a végpontnál, ahol a zsidók kinyilvánították Róma iránti hűségüket. A zsidók végének, amint az a keresztnél ábrázolódik, nyomában a zsidók Rómával való kapcsolatának kezdete következik.

Verses twenty-four through thirty describe the three hundred and sixty years that pagan Rome ruled supremely from the Battle of Actium in 31 BC, unto the transfer of the capital from Rome to Constantinople in the year 330. The period of three hundred and sixty years typifies the twelve hundred and sixty years papal Rome ruled supremely, and together they represent the period from verse forty-one, and the threefold union that occurs at the soon coming Sunday law, unto the close of probation.

A huszonnegyediktől a harmincadikig terjedő versek azt a háromszázhatvan évet írják le, amely alatt a pogány Róma legfőbb hatalomként uralkodott az i. e. 31-ben vívott actiumi csatától kezdve egészen addig, amíg a fővárost Rómából Konstantinápolyba át nem helyezték Kr. u. 330-ban. A háromszázhatvan éves időszak előképe annak az ezerkétszázhatvan évnek, amely alatt a pápai Róma legfőbb hatalomként uralkodott, és együtt azt az időszakot jelképezik a negyvenegyedik verstől, valamint a hármas szövetséget, amely a hamarosan bekövetkező vasárnapi törvénynél jön létre, egészen a kegyelmi idő lezárultáig.

All the prophetic lines of history in chapter eleven, align with the last six verses of Daniel eleven, but it is the prophetic history from the time of the end in 1989, represented in verse forty through to the Sunday law in verse forty-one, that is “that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days.” The history that is left blank in verse forty, is the Revelation of Jesus Christ that is unsealed when the time is at hand, just before probation closes.

A tizenegyedik fejezetben a történelem minden prófétai vonala összhangban áll Dániel tizenegyedik fejezetének utolsó hat versével, ám az a prófétai történelem, amely a vég idejétől, 1989-től kezdve, a negyvenedik versben kerül bemutatásra, és a negyvenegyedik versben szereplő vasárnapi törvényig terjed, „Dániel próféciájának ama része, amely az utolsó napokra vonatkozik.” A negyvenedik versben üresen hagyott történelem Jézus Krisztus Kijelentése, amely akkor kerül feltárásra, amikor az idő közel van, közvetlenül a kegyelemidő lezárulása előtt.

We will continue this study in the next article.

E tanulmányt a következő cikkben folytatjuk.

> “We have the commandments of God and the testimony of Jesus Christ, which is the spirit of prophecy. Priceless gems are to be found in the word of God. Those who search this word should keep the mind clear. Never should they indulge perverted appetite in eating or drinking.

> „Nálunk vannak Isten parancsolatai és Jézus Krisztus bizonyságtétele, amely a prófétaság lelke. Felbecsülhetetlen értékű drágakövek találhatók Isten Igéjében. Akik kutatják ezt az Igét, őrizzék meg elméjüket tisztán. Sohase engedjenek a romlott étvágynak sem evésben, sem ivásban.”

> “If they do this, the brain will be confused; they will be unable to bear the strain of digging deep to find out the meaning of those things which relate to the closing scenes of this earth’s history.

> „Ha ezt teszik, az agy összezavarodik; képtelenek lesznek elviselni annak a mélyre ásásnak a megterhelését, amely szükséges ahhoz, hogy feltárják azoknak a dolgoknak a jelentését, amelyek e föld történelmének záró jeleneteivel kapcsolatosak.״

> “When the books of Daniel and Revelation are better understood, believers will have an entirely different religious experience. They will be given such glimpses of the open gates of heaven that heart and mind will be impressed with the character that all must develop in order to realize the blessedness which is to be the reward of the pure in heart.

> „Amikor Dániel és a Jelenések könyveit jobban megértik, a hívőknek egészen más vallásos tapasztalatban lesz részük. Olyan bepillantást nyernek majd a menny nyitott kapuin, hogy szívükre és értelmükre rányomódik annak a jellemnek a képe, amelyet mindenkinek ki kell fejlesztenie ahhoz, hogy elnyerje azt a boldogságot, amely a tiszta szívűek jutalma lesz.

> “The Lord will bless all who will seek humbly and meekly to understand that which is revealed in the Revelation. This book contains so much that is large with immortality and full of glory that all who read and search it earnestly receive the blessing to those ‘that hear the words of this prophecy, and keep those things which are written therein.’

> „Az Úr megáld mindazokat, akik alázatosan és szelíden törekednek megérteni azt, ami a Jelenések könyvében kijelentetett. Ez a könyv oly sok mindent tartalmaz, ami az örökkévalóság ígéretével terhes és dicsőséggel teljes, hogy mindazok, akik komolyan olvassák és kutatják, részesülnek abban az áldásban, amely azoknak szól, „akik hallják e prófétálásnak beszédeit, és megtartják azokat, amelyek abban meg vannak írva.””

> “One thing will certainly be understood from the study of Revelation—that the connection between God and His people is close and decided.

> „A Jelenések könyvének tanulmányozásából bizonyosan egy dolog világosan megérthető: hogy Isten és az Ő népe közötti kapcsolat szoros és határozott.

> “A wonderful connection is seen between the universe of heaven and this world. The things revealed to Daniel were afterward complemented by the revelation made to John on the Isle of Patmos. These two books should be carefully studied. Twice Daniel inquired, How long shall it be to the end of time?

> Csodálatos kapcsolat látható a menny világegyeteme és e világ között. A Dánielnek kijelentett dolgokat később kiegészítette a Jánosnak Patmosz szigetén adott kijelentés. E két könyvet gondosan kell tanulmányozni. Dániel kétszer is megkérdezte: Meddig tart még az idő végéig?

> “‘And I heard, but I understood not: then said I, O my Lord, what shall be the end of these things? And He said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days. Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days. But go thou thy way till the end be: for thou shalt rest, and stand in thy lot at the end of the days.’

> „Én hallottam ugyan, de nem értettem; ezért ezt mondtam: Ó, Uram, mi lesz ezeknek a vége? Ő pedig ezt mondta: Menj el, Dániel, mert e szavak el vannak zárva és le vannak pecsételve a vég idejéig. Sokan megtisztulnak, megfehéríttetnek és megpróbáltatnak; de a gonoszok gonoszul cselekszenek, és a gonoszok közül senki sem érti; az értelmesek azonban megértik. És attól az időtől fogva, hogy a mindennapi áldozatot megszüntetik, és felállítják a pusztító utálatosságot, ezerkétszázkilencven nap lesz. Boldog, aki vár, és eljut az ezerháromszázharmincöt napig. Te pedig menj el a vég felé; és majd nyugszol, és felkelsz a te osztályrészedre a napok végén.”

> “It was the Lion of the tribe of Judah who unsealed the book and gave to John the revelation of what should be in these last days.

> „Júda törzsének Oroszlánja volt az, aki feltörte a könyv pecsétjeit, és megadta Jánosnak annak kinyilatkoztatását, aminek ezekben az utolsó napokban meg kell történnie.״

> “Daniel stood in his lot to bear his testimony which was sealed until the time of the end, when the first angel’s message should be proclaimed to our world. These matters are of infinite importance in these last days; but while ‘many shall be purified, and made white, and tried,’ ‘the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand.’ How true this is! Sin is the transgression of the law of God; and those who will not accept the light in regard to the law of God will not understand the proclamation of the first, second, and third angel’s messages. The book of Daniel is unsealed in the revelation to John, and carries us forward to the last scenes of this earth’s history.

> „Dániel megállt a maga osztályrészében, hogy bizonyságot tegyen, amely le volt pecsételve a vég idejéig, amikor az első angyal üzenetét hirdetni kellett világunknak. Ezek a dolgok végtelen jelentőségűek ezekben az utolsó napokban; de miközben „sokan megtisztulnak, megfehérednek és megpróbáltatnak”, „az istentelenek istentelenül cselekszenek; és az istentelenek közül senki sem érti meg”. Mily igaz ez! A bűn Isten törvényének áthágása; és akik nem fogadják el a világosságot Isten törvényére vonatkozóan, nem fogják megérteni az első, a második és a harmadik angyal üzenetének hirdetését. Dániel könyve a Jánosnak adott kijelentésben feltárul, és előre vezet bennünket e föld történelmének utolsó jeleneteihez.

> “Will our brethren bear in mind that we are living amid the perils of the last days? Read Revelation in connection with Daniel. Teach these things.” Testimonies to Ministers, 114, 115.

> „Vajon testvéreink észben tartják-e, hogy az utolsó napok veszedelmei között élünk? Olvassátok a Jelenések könyvét Dániellel összefüggésben. Tanítsátok ezeket a dolgokat.” Testimonies to Ministers, 114, 115.

Back to Articles