Article

# Panium - Number Twenty-Three

Pánium – Huszonháromas szám

After the league he shall work deceitfully

A szövetségkötés után csalárdul fog cselekedni.

Author

Jeff Pippenger

Published

March 20, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

Daniel eleven verse twenty-four identifies the period which pagan Rome would rule supremely with the word “time.” A “time” represents 360 years in prophetic application, and those years began at the most famous naval battle of ancient history, the battle of Actium in 31 BC. There were other naval battles that were larger and strategically more sophisticated, but Actium was the most iconic naval battle through its association with Marc Antony and Cleopatra. Similar in historical significance to the collapse of the Berlin Wall in fulfillment of Daniel 11:40, and the Twin Towers of 9/11 in fulfillment of Revelation eighteen; for when God chooses the historical events to fulfill His prophetic Word, He does so in a fashion that reaches the attention of the largest possible audience.

Dániel 11:24 a „idő” szóval azonosítja azt az időszakot, amelyben a pogány Róma legfőbb hatalomként uralkodott. Az „idő” a prófétai alkalmazásban 360 évet jelöl, és ezek az évek az ókori történelem legismertebb tengeri ütközeténél, az actiumi csatánál kezdődtek Kr. e. 31-ben. Voltak más tengeri csaták is, amelyek nagyobbak voltak és stratégiailag kifinomultabbak, de Actium volt a leginkább emblematikus tengeri ütközet a Marcus Antoniushoz és Kleopátrához fűződő kapcsolata révén. Történelmi jelentőségében hasonló a berlini fal összeomlásához, Dániel 11:40 beteljesedéseként, valamint a szeptember 11-i ikertornyokhoz, a Jelenések könyve 18. fejezetének beteljesedéseként; mert amikor Isten kiválasztja azokat a történelmi eseményeket, amelyek beteljesítik prófétai Igéjét, azt oly módon teszi, hogy a lehető legszélesebb közönség figyelmét felkeltse.

> And after the league made with him he shall work deceitfully: for he shall come up, and shall become strong with a small people. He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:23, 24.

> És miután szövetséget kötöttek vele, csalárdul cselekszik; mert felvonul, és kevés néppel is megerősödik. Békesség idején behatol még a tartomány legtermékenyebb vidékeire is; és olyat cselekszik, amit sem atyái, sem atyáinak atyái nem cselekedtek; zsákmányt, prédát és gazdagságot szór szét közöttük; sőt terveit az erősségek ellen irányítja, de csak egy ideig. Dániel 11:23, 24.

Uriah Smith concludes his observations of the league between Rome and the Maccabees of verse twenty-three by commenting upon the small people of the verse.

Uriah Smith a huszonharmadik versben szereplő Róma és a Makkabeusok közötti szövetségre vonatkozó megfigyeléseit azzal zárja, hogy megjegyzést fűz a versben említett kis néphez.

> “At this time the Romans were a small people, and began to work deceitfully, or with cunning, as the word signifies. And from this point they rose by a steady and rapid ascent to the height of power which they afterward attained.

> „Abban az időben a rómaiak még kis nép voltak, és csalárdul, illetve ravaszsággal kezdtek eljárni, amint azt e szó jelentése mutatja. Ettől a ponttól kezdve pedig állandó és gyors felemelkedéssel jutottak el a hatalomnak arra a magaslatára, amelyet később elértek.

> “[Verse twenty-four quoted].

> „[A huszonnegyedik vers idézve].”

> “The usual manner in which nations had, before the days of Rome, entered upon valuable provinces and rich territory, was by war and conquest. Rome was now to do what had not been done by the fathers or the fathers’ fathers; namely, receive these acquisitions through peaceful means. The custom, before unheard of, was now inaugurated, of kings’ leaving by legacy their kingdoms to the Romans. Rome came into possession of large provinces in this manner.

> „A szokásos mód, ahogyan a nemzetek Róma napjai előtt értékes tartományokhoz és gazdag területekhez jutottak, a háború és a hódítás volt. Rómának most olyat kellett tennie, amit sem az atyák, sem atyáik atyái nem tettek; tudniillik békés eszközökkel megszerezni ezeket a birtokokat. Most vezettetett be az addig ismeretlen szokás, hogy királyok végrendeletileg a rómaiakra hagyják királyságaikat. Róma ily módon nagy tartományok birtokába jutott.”

> “And those who thus came under the dominion of Rome derived no small advantage therefrom. They were treated with kindness and leniency. It was like having the prey and spoil distributed among them. They were protected from their enemies, and rested in peace and safety under the aegis of the Roman power.

> „És akik ily módon Róma uralma alá kerültek, nem csekély előnyt merítettek ebből. Jósággal és elnézéssel bántak velük. Olyan volt ez, mintha a zsákmányt és a prédát osztották volna szét közöttük. Ellenségeiktől védelmet élveztek, és békében és biztonságban nyugodtak a római hatalom oltalma alatt.

> “To the latter portion of this verse, Bishop Newton gives the idea of forecasting devices from strongholds, instead of against them. This the Romans did from the strong fortress of their seven-hilled city. ‘Even for a time;’ doubtless a prophetic time, 360 years. From what point are these years to be dated? Probably from the event brought to view in the following verse.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 272, 273.

> „E vers utolsó részével kapcsolatban Newton püspök azt az értelmet adja, hogy az erősségekből, nem pedig azok ellen irányuló terveket jelez előre. Ezt tették a rómaiak hét halmú városuk erős erősségéből. „Még egy ideig”; kétségtelenül prófétai időről van szó, 360 évről. Mely időponttól kell e éveket számítani? Valószínűleg attól az eseménytől, amelyet a következő vers tár elénk.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 272, 273.

Smith continues and identifies the battle of Actium in 31 BC as the starting point for the three hundred and sixty years. After quoting verse twenty-five Smith states the following.

Smith folytatja, és az i. e. 31-ben vívott actiumi csatát jelöli meg a háromszázhatvan év kezdőpontjaként. A huszonötödik vers idézése után Smith a következőket állítja.

> “By verses 23 and 24 we are brought down this side of the league between the Jews and the Romans, BC 161, to the time when Rome had acquired universal dominion. The verse now before us brings to view a vigorous campaign against the king of the south, Egypt, and the occurrence of a notable battle between great and mighty armies. Did such events as these transpire in the history of Rome about this time? — They did. The war was the war between Egypt and Rome; and the battle was the battle of Actium. Let us take a brief view of the circumstances that led to this conflict.

> „A 23. és 24. versek elvezetnek bennünket a zsidók és a rómaiak közötti szövetség, Kr. e. 161, utáni időbe, arra az időszakra, amikor Róma egyetemes uralomra tett szert. Az előttünk álló vers most egy erőteljes hadjáratot tár elénk a dél királya, Egyiptom ellen, valamint egy nevezetes ütközet bekövetkeztét nagy és hatalmas seregek között. Vajon történtek-e ilyen események Róma történetében körülbelül ebben az időben? — Történtek. A háború az Egyiptom és Róma közötti háború volt; az ütközet pedig az actiumi csata volt. Vegyük röviden szemügyre azokat a körülményeket, amelyek ehhez az összeütközéshez vezettek.”

> “[Marc] Antony, Augustus Caesar, and Lepidus constituted the triumvirate which had sworn to avenge the death of Julius Caesar. This Antony became the brother-in-law of Augustus by marrying his sister, Octavia. Antony was sent into Egypt on government business, but fell a victim to the arts and charms of Cleopatra, Egypt’s dissolute queen. So strong was the passion he conceived for her, that he finally espoused the Egyptian interests, rejected his wife, Octavia, to please Cleopatra, bestowed province after province upon the latter to gratify her avarice, celebrated a triumph at Alexandria instead of Rome, and otherwise so affronted the Roman people that Augustus had no difficulty in leading them to engage heartily in a war against this enemy of their country. This war was ostensibly against Egypt and Cleopatra; but it was really against Antony, who now stood at the head of Egyptian affairs. And the true cause of their controversy was, says Prideaux, that neither of them could be content with only half of the Roman empire; for Lepidus having been deposed from the triumvirate, it now lay between them, and each being determined to possess the whole, they cast the die of war for its possession.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 273.

> „[Marcus] Antonius, Augustus Caesar és Lepidus alkották azt a triumvirátust, amely megesküdött Julius Caesar halálának megbosszulására. Ez az Antonius Augustus sógora lett, amikor feleségül vette nővérét, Octaviát. Antoniust államügyekben Egyiptomba küldték, de áldozatul esett Kleopátra, Egyiptom kicsapongó királynője fortélyainak és bájának. Oly erős volt a szenvedély, amelyet iránta táplált, hogy végül az egyiptomi érdekek mellé állt, Kleopátra kedvéért eltaszította feleségét, Octaviát, tartományt tartomány után adományozott az utóbbinak kapzsisága kielégítésére, diadalmenetet Alexandriában, nem pedig Rómában ünnepelt, és egyéb módokon is olyannyira megsértette a római népet, hogy Augustusnak nem esett nehezére rávenni őket arra, hogy készségesen háborúba bocsátkozzanak hazájuk e ellensége ellen. Ez a háború látszólag Egyiptom és Kleopátra ellen irányult; valójában azonban Antonius ellen folyt, aki ekkor már az egyiptomi ügyek élén állt. És viszályuk valódi oka — mondja Prideaux — az volt, hogy egyikük sem tudott megelégedni a római birodalomnak csupán a felével; mert miután Lepidust eltávolították a triumvirátusból, immár közöttük dőlt el a kérdés, és mivel mindegyikük elhatározta, hogy az egészet birtokába veszi, a háború kockáját vetették el annak birtoklásáért.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 273.

Prophetically the battle of Actium identifies the Sunday law, for it represented the third conquering of the three geographical obstacles which established pagan Rome’s “universal dominion,” as Smith describes it. As with pagan Rome, it was when the third obstacle of papal Rome was driven from the city of Rome that the “universal dominion” of papal Rome began in 538. Those two witnesses address the Sunday law where and when modern Rome overcomes both the sixth and seventh kingdoms of Bible prophecy, and in doing so, overcomes its third obstacle; thus, establishing “universal dominion” for forty-two symbolic months.

Prófétai értelemben az actiumi csata a vasárnaptörvényt azonosítja, mert azt a három földrajzi akadály közül a harmadik legyőzése képviselte, amely megalapozta a pogány Róma „egyetemes uralmát”, amint azt Smith leírja. Miként a pogány Róma esetében, úgy akkor kezdődött a pápai Róma „egyetemes uralma” is 538-ban, amikor a pápai Róma harmadik akadályát eltávolították Róma városából. Ez a két tanú a vasárnaptörvényre mutat rá ott és akkor, amikor a modern Róma legyőzi a bibliai prófécia hatodik és hetedik királyságát is, és ezzel legyőzi a maga harmadik akadályát; ily módon negyvenkét jelképes hónapra megalapítva „egyetemes uralmát”.

> And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. Revelation 13:5.

> És adatott neki egy száj, amely nagy dolgokat és káromlásokat szólt; és adatott neki hatalom, hogy negyvenkét hónapig cselekedjék. Jelenések 13:5.

## Rome Against Egypt

Róma Egyiptom ellen

The prophetic dynamics of the war of Augustus of Rome, against Egypt and Cleopatra was motivated by the rebellion of Marc Antony, and those prophetic dynamics must of prophetic necessity represent the prophetic dynamics that are represented at the Sunday law.

Augustus Róma részéről Egyiptom és Kleopátra ellen viselt háborújának prófétai dinamikáját Marcus Antonius lázadása indította el, és e prófétai dinamikáknak prófétai szükségszerűséggel azokat a prófétai dinamikákat kell jelképezniük, amelyek a vasárnapi törvénynél jelennek meg.

At Actium Rome conquered Egypt, a power which consisted of an alliance between a rebellious man and an unholy woman. The alliance of Antony and Cleopatra is the combination of church and state. At Actium, Augustine’s Rome conquered a power represented by an unholy combination of church and state.

Actiumnál Róma legyőzte Egyiptomot, egy olyan hatalmat, amely egy lázadó férfi és egy szentségtelen asszony szövetségéből állt. Antonius és Kleopátra szövetsége az egyház és az állam összekapcsolódása. Actiumnál Ágoston Rómája legyőzött egy olyan hatalmat, amelyet az egyház és az állam szentségtelen összefonódása jelképezett.

## Image of the Beast

A Fenevad képmása

Cleopatra represents a corrupted church aligned with Antony, a symbol of Rome. Cleopatra was the ruler over their relationship, as represented by Uriah Smith, when he stated that Antony “fell a victim to the arts and charms of Cleopatra, Egypt’s dissolute queen.” The alliance of church and state represented by Antony and Cleopatra identified Cleopatra as the power ruling in the relationship; so, the combination of church and state represented by their relationship meets the definition of the image of the beast—which is the combination of church and state with the woman in control of the relationship. Actium typified the soon-coming Sunday law.

Kleopátra egy megromlott egyházat jelképez, amely Antoniusszal, Róma jelképével áll szövetségben. Kapcsolatukban Kleopátra volt az uralkodó fél, amint azt Uriah Smith is bemutatta, amikor kijelentette, hogy Antonius „Kleopátra, Egyiptom feslett királynőjének mesterkedései és bűbája áldozatává esett.” Az egyház és az állam Antonius és Kleopátra által jelképezett szövetsége Kleopátrát a kapcsolatban uralkodó hatalomként azonosította; így az egyház és az állam kapcsolatuk által ábrázolt egyesülése megfelel a fenevad képmása meghatározásának — vagyis az egyház és az állam olyan egyesülésének, amelyben a nő uralja a kapcsolatot. Actium az elközelgő vasárnaptörvény előképe volt.

Augustus, represents the papal power conquering the United States at the soon-coming Sunday law. Marc Antony is the Republican horn of the earth beast and Cleopatra is the Protestant horn. Antony and Cleopatra come together and speak as a dragon at the soon-coming Sunday law. Both Cleopatra and Antony are symbols of a dragon power, and when they are fully joined together at the Sunday law—they speak as a dragon.

Augustus a pápai hatalmat jelképezi, amely a hamarosan bekövetkező vasárnaptörvény idején meghódítja az Egyesült Államokat. Marcus Antonius a földvadállat republikánus szarva, Kleopátra pedig a protestáns szarv. Antonius és Kleopátra egyesülnek, és a hamarosan bekövetkező vasárnaptörvény idején sárkányként szólnak. Mind Kleopátra, mind Antonius egy sárkányi hatalom jelképei, és amikor a vasárnaptörvénynél teljesen egyesülnek, sárkányként szólnak.

## Dragons

Sárkányok

Both Greece and Egypt prophetically represent a dragon power, and Antony also represented a dragon power. Egypt was the south in Daniel eleven and Greece was the west. Egypt was taken by Ptolemy I after Alexander’s kingdom divided into four parts. Ptolemy I then became the first prophetic king of the south and Cleopatra was the last Ptolemaic ruler in Egypt. Ptolemy was born in Macedon, the birth place of Alexander the Great.

Mind Görögország, mind Egyiptom prófétikusan egy sárkányi hatalmat jelképez, és Antonius is egy sárkányi hatalmat képviselt. Egyiptom volt a dél Dániel tizenegyedik fejezetében, Görögország pedig a nyugat. Egyiptomot I. Ptolemaiosz foglalta el, miután Nagy Sándor királysága négy részre szakadt. I. Ptolemaiosz ezután a dél első prófétikus királya lett, Kleopátra pedig az utolsó ptolemaioszi uralkodó volt Egyiptomban. Ptolemaiosz Makedóniában született, Nagy Sándor szülőföldjén.

Macedon was in northern Greece, and claimed their ancestral origins were from Greek mythical heroes. The southern Greek city-states considered the Macedonians as more barbaric than the Hellenists of southern Greece. The Macedonians were a monarchy, and the southern city-states (poleis) like Athens, Sparta, Thebes, Corinth, etc., were in southern and central Greece and the Aegean islands. These poleis often had democratic, oligarchic, or mixed governments, while Macedon was a centralized monarchy with a strong royal dynasty (the Argeads). Still, they were all Hellenists, and when Rome came into history, they labelled the Hellenists Greek. Cleopatra was the last Ptolemaic ruler, which represented the northern kingdom’s monarchial tribe of Greeks from the area of Macedon, or northern Greece.

Makedónia Észak-Görögországban feküdt, és azt állította, hogy ősei a görög mitológia hőseitől származnak. A dél-görög városállamok a makedónokat barbárabbaknak tekintették, mint Dél-Görögország hellénjeit. A makedónok monarchiában éltek, míg a déli városállamok (poleiszok), mint Athén, Spárta, Théba, Korinthosz stb., Dél- és Közép-Görögországban, valamint az égei-tengeri szigeteken helyezkedtek el. Ezek a poleiszok gyakran demokratikus, oligarchikus vagy vegyes kormányzati formával bírtak, míg Makedónia központosított monarchia volt erős királyi dinasztiával (az argéadák). Mindazonáltal valamennyien hellének voltak, és amikor Róma megjelent a történelem színpadán, a helléneket görögöknek nevezte. Kleopátra volt az utolsó ptolemaioszi uralkodó, aki az északi királyság uralkodó görög törzsét képviselte Makedónia, vagyis Észak-Görögország területéről.

## King of the South

A Dél királya

Cleopatra was the final ruler of the Ptolemaic kingdom that began with Ptolemy I when Alexander’s kingdom divided into four. At the battle of Actium the Ptolemaic kingdom, the literal king of the south, reached its end. The next king of the south would be spiritual Egypt, represented by atheistic France during the French Revolution history.

Kleopátra volt a Ptolemaioszi királyság utolsó uralkodója, amely I. Ptolemaiosszal kezdődött, amikor Sándor birodalma négy részre oszlott. Az actiumi csatában a Ptolemaioszi királyság, a szó szerinti déli király, eljutott a végéhez. A déli király következő megjelenési formája a lelki Egyiptom volt, amelyet a francia forradalom történetében az ateista Franciaország képviselt.

> And their dead bodies shall lie in the street of the great city, which spiritually is called Sodom and Egypt, where also our Lord was crucified. Revelation 11:8.

> És holttesteik a nagy város utcáján hevernek majd, amelyet lelki értelemben Sodomának és Egyiptomnak neveznek, ahol a mi Urunkat is megfeszítették. Jelenések 11:8.

Literal Egypt was the literal king of the south as related to the division of Alexander’s kingdom, but spiritual Egypt is represented as the king of the south by the prophetic attributes of Egypt, not a literal direction.

A szó szerinti Egyiptom volt a szó szerinti déli király Alexandrosz birodalmának felosztásával összefüggésben, a lelki Egyiptomot azonban a prófétai jellegzetességei alapján jelképezi a déli király, nem pedig valamilyen szó szerinti földrajzi irány.

## South and West

Dél és Nyugat

Cleopatra being the last Ptolemaic ruler of the kingdom was prophetically a twofold power of Greek (west) and Egypt (south), whereas; the next, and then spiritual king of the south would be France, also a twofold power represented in Revelation eleven as Egypt and Sodom. The licentiousness of Sodom aligns with the licentiousness of Cleopatra of the west, and Cleopatra of the south aligns with the atheism of Egypt. The last literal king of the south’s twofold nature aligned with the first spiritual king of the south.

Kleopátra, mint a királyság utolsó ptolemaioszi uralkodója, prófétai értelemben kettős hatalom volt: görög (nyugati) és egyiptomi (déli); míg a következő, majd pedig a déli király szellemi megfelelője Franciaország lenne, ugyancsak kettős hatalomként, amely a Jelenések tizenegyedik fejezetében Egyiptomként és Szodomaként jelenik meg. Szodoma kicsapongása összhangban áll a nyugat Kleopátrájának kicsapongásával, és a dél Kleopátrája összhangban áll Egyiptom ateizmusával. A déli király utolsó szó szerinti megnyilvánulásának kettős természete egybeesett a déli király első szellemi megnyilvánulásával.

The battle of Actium was the unholy alliance of Antony’s dragon of Rome and Cleopatra’s dragon of the south and west. Antony and Cleopatra represent a church and a state, so the conquering of Actium by Augustus of Rome, represents a conquering where Rome prevails over an unholy twofold union typifying the image of the beast. Three hundred and sixty years later, in fulfillment of Daniel 11:24, Constantine divided Rome into east and west, leaving the woman of Rome in the west and moving the man of Rome to the east. A conquering of south and west typified the division of east and west after a “time” of three hundred and sixty years, at the battle of Actium. In an earlier encounter Antony was given eastern Rome and Augustus the west, so Actium brought together east and west, but only for a “time.”

Az actiumi csata Antónius római sárkányának és Kleopátra déli és nyugati sárkányának szentségtelen szövetsége volt. Antónius és Kleopátra egyházat és államot jelképeznek, így Actium Augustus, Róma ura általi meghódítása olyan győzelmet jelképez, amelyben Róma felülkerekedik egy szentségtelen kettős szövetségen, amely a fenevad képét előképezi. Háromszázhatvan évvel később, Dániel 11:24 beteljesedéseként, Konstantin Rómát keletre és nyugatra osztotta, a római asszonyt nyugaton hagyva, a római férfit pedig keletre helyezve. A dél és a nyugat meghódítása az Actiumi csatában előképezte a kelet és nyugat megosztását egy háromszázhatvan éves „idő” múltán. Egy korábbi találkozás alkalmával Antóniusnak adták Kelet-Rómát, Augustusnak pedig a Nyugatot, így Actium egyesítette keletet és nyugatot, de csak egy „időre”.

## 31 BC and 330

Kr. e. 31 és 330

Jesus always illustrates the end with the beginning, so the conquering of Actium in 31 BC typifies the division of the empire into east and west in 330. Actium of 31 BC was the alpha of the omega in the 360 years that concluded in 330. Both 31 BC and 330 typify the soon-coming Sunday law as represented in verse sixteen and forty-one of Daniel eleven.

Jézus mindig a kezdettel szemlélteti a véget, ezért Actium Kr. e. 31-ben történt meghódítása előképezi a birodalom keleti és nyugati részre való felosztását 330-ban. A Kr. e. 31-ben történt actiumi esemény annak az ómegának az alfája volt abban a 360 évben, amely 330-ban zárult le. Mind Kr. e. 31, mind pedig 330 a hamarosan bekövetkező vasárnapi törvényt jelképezi, amint azt Dániel tizenegyedik fejezetének tizenhatodik és negyvenegyedik verse ábrázolja.

## Another Symbol

Egy másik jelkép

Antony of Rome, aligned with Cleopatra of the south and of the west represents a threefold alliance within their twofold union of the image of the beast. The cross also aligns with the Sunday law, and therefore with Actium and 330. At the cross a twofold union of church and state is represented by the Jews (corrupted church) joining with Rome (state) to murder Christ. The third party in the union at the cross is represented by Barabbas, a false Christ, whose name means “son of the father.” Barabbas is symbolically a false prophet when contrasted with Christ as the true prophet. Rome was Antony, and Cleopatra of the south and west represented the Jews and Barabbas.

Római Antonius, aki a dél és a nyugat Kleopátrájával állt szövetségben, a fenevad képmásának kettős egységén belüli hármas szövetséget jelképezi. A kereszt ugyancsak összefügg a vasárnapi törvénnyel, és ezért Actiummal és 330-cal is. A keresztnél az egyház és az állam kettős egységét az jelképezi, hogy a zsidók (a megromlott egyház) Rómával (az állammal) egyesülve meggyilkolják Krisztust. A keresztnél e szövetség harmadik résztvevőjét Barabbás jelképezi, egy hamis Krisztus, akinek neve azt jelenti: „az atya fia”. Barabbás jelképesen hamis próféta, amikor Krisztussal, az igaz prófétával állítjuk szembe. Róma Antonius volt, a dél és a nyugat Kleopátrája pedig a zsidókat és Barabbást jelképezte.

The cross also aligns with Elijah on Mount Carmel where the choice was over who was the true or false prophet. The false prophet then was a twofold symbol consisting of the prophets of Baal and the priests of the grove. Baal is a male deity and the priests of the grove represented Ashtaroth, a female deity. The Jews at the cross were Ashtaroth, the female deity and Barabbas, the counterfeit of the Man of Sorrows, was the male deity Baal.

A kereszt Illéssel is összhangban áll a Kármel hegyén, ahol a választás arról szólt, ki az igaz és ki a hamis próféta. A hamis próféta akkor kettős jelkép volt: egyrészt a Baál prófétáiból, másrészt a berket szolgáló papokból állt. Baál férfi istenség, a berket szolgáló papok pedig Astarótot, a női istenséget képviselték. A keresztnél a zsidók Astarót, a női istenség voltak, Barabbás pedig, a Fájdalmak Férfiának hamisítványa, a férfi istenség, Baál volt.

Cleopatra was both the queen of the south and the queen of the west. Antony was the image of Rome, part of the threefold triumvirate sworn to avenge the assassination of Julius. Julius death by twenty-three wounds represented the papacies deadly wound in 1798, in fulfillment of verse forty of Daniel eleven. Augustine at Actium represents the healing of that deadly wound. The wound is healed when Antony and Cleopatra die. Antony and Cleopatra represent the image of the beast in the United States that is a threefold prophetic entity, consisting of the earth beast and its two horns. Antony is one part and Cleopatra represents the other two parts. Whether it is Antony’s Rome, or Cleopatra’s Egypt and Greece, they die together at the Sunday law when the sixth kingdom of Bible prophecy ends. Prophetically Cleopatra in relation to Antony is the mixture of church craft and statecraft, with the church craft seducing and controlling the statecraft.

Kleopátra egyaránt a dél királynője és a nyugat királynője volt. Antonius Róma képmása volt, része annak a hármas triumvirátusnak, amely megesküdött Julius meggyilkolásának megbosszulására. Julius huszonhárom seb által bekövetkezett halála a pápaság halálos sebét jelképezte 1798-ban, Dániel 11. fejezetének negyvenedik verse beteljesedéseként. Augustus Actiumnál e halálos seb meggyógyulását jelképezi. A seb akkor gyógyul meg, amikor Antonius és Kleopátra meghalnak. Antonius és Kleopátra a fenevad képét jelképezik az Egyesült Államokban, amely egy hármas prófétai entitás, s a földből feljövő fenevadból és annak két szarvából áll. Antonius az egyik rész, Kleopátra pedig a másik két részt jelképezi. Akár Antonius Rómájáról, akár Kleopátra Egyiptomáról és Görögországáról van szó, együtt halnak meg a vasárnaptörvénynél, amikor a bibliai próféciák hatodik királysága véget ér. Prófétai értelemben Kleopátra Antoniushoz való viszonyában az egyházi mesterkedés és az állami mesterkedés elegyét jelképezi, amelyben az egyházi mesterkedés elcsábítja és irányítja az állami mesterkedést.

## The Second Death Typified

A Második Halál Előképe

At another prophetic level Cleopatra’s relation to Julius Caesar and Marc Antony represents two times that the church craft of Cleopatra is in a relationship with the statecraft of the Roman Empire. She was left by Julius in 1798 at her first symbolic death, in fulfillment of verse forty of Daniel eleven; and then she comes to her end with none to help, at Actium in fulfillment of verse forty-five of Daniel eleven. Verse forty is the alpha of her first deadly wound that is to be healed and the omega of verse forty-five is where she receives her second and final death.

Egy másik prófétai szinten Kleopátra Julius Caesarhoz és Marcus Antoniushoz fűződő kapcsolata azt a két alkalmat jelképezi, amikor Kleopátra egyházi mestersége kapcsolatban áll a Római Birodalom állammesterségével. Julius 1798-ban, első jelképes halálakor hagyta el őt, Dániel tizenegyedik fejezete negyvenedik versének beteljesedéseként; majd segítség nélkül jut végére Actiumnál, Dániel tizenegyedik fejezete negyvenötödik versének beteljesedéseként. A negyvenedik vers az alfája első halálos sebének, amelynek meg kell gyógyulnia, a negyvenötödik vers ómegája pedig az a pont, ahol második és végső halálát elszenvedi.

As with the four Roman powers of verse sixteen through twenty-two, Cleopatra as a biblical symbol has more than one meaning, based upon the context. Julius left her in 1798 when kingly support was removed, and then her deadly wound is healed at the Sunday law, but the ten kings of Revelation seventeen ultimately destroy her with fire, when she meets her second and final death.

Miként a tizenhatodiktól a huszonkettedik versig terjedő szakasz négy római hatalmának esetében, Kleopátrának mint bibliai szimbólumnak is egynél több jelentése van, a szövegkörnyezettől függően. Julius 1798-ban hagyta el őt, amikor a királyi támogatás megszűnt, majd halálos sebe a vasárnaptörvénynél meggyógyul; végül azonban a Jelenések könyve tizenhetedik fejezetének tíz királya tűzzel pusztítja el őt, amikor második és végső halálával találkozik.

Cleopatra is a symbol of the twofold nature represented by the atheism of Pharoah’s Egypt, and the religious philosophy of Greece. Her twofold nature represents the statecraft of Egypt and the church craft of Greece. Greek religious philosophy is represented by the Greek goddess Athena, who was enshrined as a statue in her temple, called the Parthenon. Athena is the symbol of wisdom, and as a woman she represents a religion of human education, in contrast with Divine education.

Kleopátra annak a kettős természetnek a jelképe, amelyet a fáraó Egyiptomának ateizmusa és Görögország vallásfilozófiája képvisel. Kettős természete Egyiptom államférfiúi mesterségét és Görögország egyházi mesterségét jelképezi. A görög vallásfilozófiát Athéné görög istennő képviseli, akit a Parthenónnak nevezett templomában szobor formájában helyeztek el. Athéné a bölcsesség jelképe, és mint nő az emberi nevelés vallását képviseli, szemben az isteni neveléssel.

The two horns of the United States are Republicanism and Protestantism, which were typified in France by Egypt and Sodom. Egypt is statecraft and Sodom is church craft; thus, Republicanism aligns with Egypt and Protestantism with Sodom. Republicanism is Egypt and Protestantism is Sodom and Greece. The symbol of human education is the Greek goddess Athena, whose temple was the Parthenon that finds its modern twin in Nashville, Tennessee’s Parthenon temple. The symbol of the corrupt church that aligns with the Republican horn in the United States at the Sunday law is represented as Cleopatra, Ashtaroth, Salome and Sodom.

Az Egyesült Államok két szarva a republikanizmus és a protestantizmus, amelyeket Franciaországban Egyiptom és Sodoma jelképezett előre. Egyiptom az állami mesterkedést, Sodoma pedig az egyházi mesterkedést jelenti; így a republikanizmus Egyiptommal, a protestantizmus pedig Sodomával áll összhangban. A republikanizmus Egyiptom, a protestantizmus pedig Sodoma és Görögország. Az emberi oktatás jelképe a görög istennő, Athéné, akinek temploma a Parthenón volt, amelynek modern kori megfelelője a Tennessee állambeli Nashville Parthenón-temploma. A romlott egyház jelképe, amely a vasárnaptörvény idején az Egyesült Államokban a republikánus szarvhoz igazodik, Kleopátraként, Astartéként, Salomeként és Sodomaként van ábrázolva.

Cleopatra portrays the atheism of Pharoah and the religion of the Greeks. The religion that accompanies the philosophy of atheism is the worship of Greek education. Jesus always illustrates the end with the beginning and the tree in the garden that was forbidden to eat was the tree of the knowledge of good and evil, typifying the religion of Greek philosophy that Sister White calls, “higher education.” It identifies and emphasizes Cleopatra’s Greek religion of wisdom as the corrupted and counterfeit of true education in the great controversy between Christ and Satan.

Kleopátra a fáraó ateizmusát és a görögök vallását ábrázolja. Az ateizmus filozófiáját kísérő vallás a görög műveltség imádása. Jézus mindig a véget a kezdettel szemlélteti, és a kertben álló fa, amelyről enni tilos volt, a jó és a gonosz tudásának fája volt, amely a görög filozófia vallását jelképezi, amit White testvér „felsőbb oktatásnak” nevez. Ez azonosítja és hangsúlyozza Kleopátra görög bölcsességvallását mint az igaz nevelés megrontott és hamisított ellenképét a Krisztus és Sátán közötti nagy küzdelemben.

Nashville, Tennessee is called the “Athens of the south,” and Cleopatra was the last literal queen of the south. The last queen of the south typified the next and first spiritual king of the south, fulfilled by atheistic France. Atheistic France typifies the United States, where in Nashville, Tennessee, “Athens of the south” the Parthenon temple for the goddess Athena is symbolically represented. The temple is located at 2500 West End in Nashville. The number twenty-five represents the closed door of Matthew twenty-five’s three parables. Cleopatra as both the queen of the “south” and “west” comes to her “end” in Athens of the south.

Nashville-t, Tennessee államot „a dél Athénjének” nevezik, és Kleopátra volt a dél utolsó szó szerinti királynője. A dél utolsó királynője előképe volt a dél következő és első lelki királyának, amely az ateista Franciaországban teljesedett be. Az ateista Franciaország az Egyesült Államokat jelképezi, ahol Nashville-ben, Tennessee államban, „a dél Athénjében” jelképesen megjelenik Athéné istennő Parthenón-temploma. A templom Nashville-ben, a West End 2500 alatt található. A huszonötös szám Máté huszonötödik fejezetének három példázatában a bezárt ajtót jelképezi. Kleopátra mint a „dél” és a „nyugat” királynője egyaránt a dél Athénjében jut „végére”.

With these considerations of Actium, Cleopatra, Augustus and Antony we return to verse twenty-four through verse thirty of Daniel eleven. Perhaps, the vaguest part of the passage is when they speak lies at one table.

Actiumra, Kleopátrára, Augustusra és Antoniusra vonatkozó ezen megfontolások után visszatérünk Dániel tizenegyedik fejezetének huszonnegyediktől harmincadik verséig. Talán a szakasz leghomályosabb része az, amikor egy asztalnál ülve hazugságokat szólnak.

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Daniel 11:27.

> És e két királynak szíve a gonoszságra hajlik, és egy asztalnál hazugságokat szólnak; de ez nem sikerül, mert a vég még az elrendelt időben lesz. Dániel 11:27.

The time appointed in the verse is 330, the end of the “time” of verse twenty-four. The time appointed represents the Sunday law for the United States and it also represents the close of human probation for the world. Before the Sunday law the two kings, whose hearts were to do mischief will speak lies to one another at one table. Before the Sunday law of verses sixteen and forty-one of Daniel eleven, two kings will speak lies at one table, but their lies do not prosper. Who are the two kings that speak lies to one another? Before we answer that thought, I will remind us of some symbolism we have previously addressed in this series.

A versben kijelölt idő a 330, a huszonnegyedik vers „idejének” vége. A kijelölt idő az Egyesült Államok számára a vasárnaptörvényt jelképezi, és egyúttal a világ számára az emberi kegyelemidő lezárulását is jelenti. A vasárnaptörvény előtt a két király, akiknek szívük a gonoszságra irányult, egy asztalnál szólnak majd hazugságokat egymásnak. A Dániel tizenegy tizenhatodik és negyvenegyedik versében szereplő vasárnaptörvény előtt két király egy asztalnál hazugságokat szól, de hazugságaik nem boldogulnak. Kik az a két király, akik hazugságokat szólnak egymásnak? Mielőtt erre a gondolatra felelnénk, emlékeztetni szeretnélek bennünket néhány jelképre, amelyekkel e sorozatban korábban már foglalkoztunk.

The four Roman rulers represent a variety of prophetic symbols depending on what context they are considered. Though Roman rulers, as a symbol they essentially represent the prophetic history of ancient Judah as they transitioned from the Seleucid domination into the domination of the Romans.

A négy római uralkodó különféle prófétai jelképeket képvisel attól függően, milyen összefüggésben tekintjük őket. Jóllehet római uralkodók, jelképként lényegében az ókori Júda prófétai történelmét ábrázolják, amint a Szeleukida-uralom alól a rómaiak uralma alá került.

Pompey was a general and the next three Roman rulers were all Caesars. Julius in relation to Augustus represented two threefold unions with the two triumvirates, the first unofficial, the second official. All four rulers represent the Sunday law in certain contexts. Pompey conquered the glorious land, Julius, represented by twenty-three stab wounds is the first angel, for he is the first Caesar, and he typifies the third angel, which was Tiberias. Tiberias at the cross, which is the Sunday law is also represented by twenty-three, for twenty-three represents the at-one-ment; and the cross is a most essential part of the work of Christ in combining His Divinity with our humanity. So, Julius and Tiberias are the first and third message, represented by twenty-three.

Pompeius hadvezér volt, és a következő három római uralkodó mind Caesar volt. Julius Augustushoz viszonyítva két hármas egységet képviselt a két triumvirátussal, az első nem hivatalos, a második hivatalos volt. Mind a négy uralkodó bizonyos összefüggésekben a vasárnaptörvényt jelképezi. Pompeius meghódította a dicsőséges földet, Julius, akit huszonhárom szúrt seb jelképez, az első angyal, mert ő az első Caesar, és a harmadik angyalt mintázza, amely Tiberias volt. Tiberias a keresztnél, amely a vasárnaptörvény, szintén a huszonhárommal van ábrázolva, mert a huszonhárom az engesztelést jelképezi; és a kereszt Krisztus munkájának leglényegesebb része abban, hogy istenségét a mi emberségünkkel egyesítse. Így Julius és Tiberias az első és a harmadik üzenet, amelyet a huszonhárom jelképez.

Julius was not the romantic figure he is often portrayed as in Hollywood lore; he was a ruthless man bent on power. Tiberias was worse than Julius, for his vileness is even addressed in the verse, for the last letter of the Hebrew alphabet is twenty-two and the first letter is one. The alpha is smaller than the omega and Tiberias’ vileness is located in verse twenty-two, which is the last letter of the Hebrew alphabet, and in between the two vile persons represented by Julius and Tiberias was Augustus. Augustus represents the height of the glory of Rome’s power and prestige. As the opposite of the first and third message he is represented by the letter thirteen, which is a symbol of rebellion. Augustus secured his kingdom by subduing the rebellion of Antony and Cleopatra, the most famous rebellion of Rome’s history.

Julius nem volt az a romantikus alak, amilyennek gyakran ábrázolják a hollywoodi történetekben; könyörtelen ember volt, akit a hatalomvágy fűtött. Tiberias rosszabb volt Juliusnál, mert hitványságáról maga az igevers is szól, hiszen a héber ábécé utolsó betűje huszonkettő, az első betű pedig egy. Az alfa kisebb, mint az ómega, és Tiberias hitványsága a huszonkettedik versben található, amely a héber ábécé utolsó betűje, s a Julius és Tiberias által jelképezett két hitvány személy között Augustus állt. Augustus Róma hatalmának és tekintélyének dicsőséges csúcspontját jelképezi. Az első és a harmadik üzenet ellentéteként a tizenhármas betű képviseli, amely a lázadás jelképe. Augustus úgy biztosította királyságát, hogy leverte Antonius és Kleopátra lázadását, Róma történelmének leghíresebb lázadását.

Augustus is the Roman power who conquered the third obstacle and in doing so he represented the Sunday law, and the Roman power who reigns during the forty-two symbolic months of Revelation thirteen’s chapter of rebellion. When placed before the Sunday law Pompey is both 1798 and 1989, making Pompey a symbol of Antiochus Magnus ending the fourth Syrian War from 219 unto 217 BC, in fulfillment of verse ten of chapter eleven. Julius Caesar is then aligned with verses eleven and twelve and the battle of the borderline, the battle of Raphia in 217 BC. There Julius is also Antiochus Magnus, and Augustus Caesar is also Antiochus Magnus in verse fifteen’s battle of Panium. Then in verse sixteen Tiberias is the Sunday law, but he is not Antiochus Magnus, for there he is Pompey, for Jesus always illustrates the end with the beginning. The verse marks the end of the Seleucid Empire typifying the end of the United States as the sixth kingdom of Bible prophecy.

Augustus az a római hatalom, amely legyőzte a harmadik akadályt, és ezzel a vasárnaptörvényt jelképezte, továbbá az a római hatalom, amely a Jelenések könyve tizenharmadik fejezetének lázadásáról szóló negyvenkét jelképes hónapja alatt uralkodik. Amikor a vasárnaptörvény elé helyezzük, Pompeius egyszerre 1798 és 1989, így Pompeius Antiochus Magnus jelképe, amint lezárja a negyedik szíriai háborút Kr. e. 219-től 217-ig, a tizenegyedik fejezet tizedik versének beteljesedéseként. Julius Caesar ezután a tizenegyedik és tizenkettedik versekkel, valamint a határvidék csatájával, a ráfiai csatával azonosul Kr. e. 217-ben. Ott Julius szintén Antiochus Magnus, és Augustus Caesar is Antiochus Magnus a tizenötödik vers paniumi csatájában. Azután a tizenhatodik versben Tiberias a vasárnaptörvény, de ő nem Antiochus Magnus, mert ott ő Pompeius, mivel Jézus mindig a kezdet által szemlélteti a véget. Ez a vers a Szeleukida Birodalom végét jelöli, amely előképezi az Egyesült Államok végét mint a bibliai prófécia hatodik királyságát.

There are more alignments to be made of the four Roman rulers, and the line represents the hidden history of verse forty. The Maccabean line of verse twenty-three also illustrates the hidden history of verse forty. Then in verses twenty-four, the story of pagan Imperial Rome is represented by a time—three hundred and sixty years. The line of Roman history represented from verse twenty-four through to verse thirty is also an illustration of the hidden history of verse forty. It ends in verse thirty-one when the subject changes from pagan to papal Rome. Pagan Rome is still in the verse, but there it is not represented as the fourth kingdom of Bible prophecy, but as the political power that placed the papacy on the throne in 538. In 538 the papacy passed a Sunday law, so verse thirty-one is aligning with verses sixteen and forty-one. Verse twenty-four introduced the battle of Actium and the history associated with the line.

A négy római uralkodó további megfeleltetései is elvégzendők, és ez a vonal a negyvenedik vers rejtett történetét ábrázolja. A huszonharmadik vers makkabeusi vonala szintén a negyvenedik vers rejtett történetét szemlélteti. Ezután a huszonnegyedik versben a pogány császári Róma története egy időtartam által van bemutatva — háromszázhatvan év által. A római történelemnek a huszonnegyedik verstől a harmincadik versig terjedő vonala szintén a negyvenedik vers rejtett történetének szemléltetése. Ez a harmincegyedik versben ér véget, amikor a tárgy a pogány Rómáról a pápai Rómára változik. A pogány Róma továbbra is jelen van a versben, de ott már nem mint a bibliai prófécia negyedik királysága van ábrázolva, hanem mint az a politikai hatalom, amely 538-ban a pápaságot a trónra emelte. 538-ban a pápaság vasárnaptörvényt adott ki, így a harmincegyedik vers a tizenhatodik és a negyvenegyedik versekkel áll összhangban. A huszonnegyedik vers bevezette az actiumi csatát és az e vonallal kapcsolatos történelmet.

Verse twenty-four is identifying when pagan Rome began to rule supremely for three hundred and sixty years, and then in verse thirty-one papal Rome begins to rule supremely for twelve hundred and sixty-years. The beginning and ending of the line bear the signature of Christ, the Alpha and Omega. In the verses we have the history of Marc Antony, Cleopatra and Augustus Caesar. In verse sixteen pagan Rome conquered the Seleucid Empire in 65 BC, and then Judah in 63 BC. The third obstacle of Actium in 31 BC identified the end of the kingdom of Egypt, as typified by the first obstacles of the Seleucid’s in 65 BC. Once again, we find the signature of the First and the Last. 65 BC was the first of three obstacles and it represented the conquering of the king of the north and 31 BC represented the third of three obstacles and it represented the conquering of the king of the south. Judah, as the middle obstacle of the three obstacles, was having a civil war within the walls of Jerusalem when Pompey arrived in 63 BC. The second obstacle is a symbol of rebellion.

A huszonnegyedik vers azt az időpontot azonosítja, amikor a pogány Róma háromszázhatvan éven át kezdett legfőbb uralmat gyakorolni, majd a harmincegyedik versben a pápai Róma kezd legfőbb uralmat gyakorolni ezerkétszázhatvan éven át. A sor kezdete és vége Krisztus aláírását hordozza, az Alfáét és az Ómegáét. Ezekben a versekben Márk Antonius, Kleopátra és Augustus Caesar történetét látjuk. A tizenhatodik versben a pogány Róma Kr. e. 65-ben meghódította a Szeleukida Birodalmat, majd Kr. e. 63-ban Júdát. Az actiumi harmadik akadály Kr. e. 31-ben Egyiptom királyságának végét jelölte, amint ezt előképezte a szeleukidák első akadálya Kr. e. 65-ben. Ismét az Első és az Utolsó aláírását találjuk. Kr. e. 65 volt a három akadály közül az első, és az északi király meghódítását jelképezte, Kr. e. 31 pedig a három akadály közül a harmadik volt, és a déli király meghódítását jelképezte. Júda, mint a három akadály közül a középső akadály, polgárháborúban állt Jeruzsálem falain belül, amikor Pompeius Kr. e. 63-ban megérkezett. A második akadály a lázadás jelképe.

In 538, the third obstacle for papal Rome was driven out of the City of Rome. That obstacle was the Goths, and there the fifth kingdom of Bible prophecy began; right where the fourth kingdom ended. And just as the fourth kingdom began at its third obstacle, the kingdom of Egypt was defeated, as had been typified in the first obstacle of the Seleucid kingdom. This identifies that the prophetic testimony found in verses twenty-four through to verse thirty, represent a line that is also to be located in the hidden history of verse forty. For this reason, it is essential to consider the various prophetic relationships that are represented by Marc Antony, Cleopatra, Julius Caesar, Pompey and Augustus Caesar.

538-ban a pápai Róma előtt álló harmadik akadályt kiűzték Róma városából. Ez az akadály a gótok voltak, és ekkor vette kezdetét a bibliai prófécia ötödik királysága; éppen ott, ahol a negyedik királyság véget ért. És miként a negyedik királyság a maga harmadik akadályánál kezdődött, Egyiptom királysága vereséget szenvedett, amint azt a Szeleukida királyság első akadálya előképezte. Ez azonosítja, hogy a huszonnegyedik verstől a harmincadik versig található prófétai bizonyságtétel egy olyan vonalat képvisel, amelyet a negyvenedik vers rejtett történelmében is el kell helyezni. Ezért alapvető fontosságú figyelembe venni azokat a különféle prófétai összefüggéseket, amelyeket Marcus Antonius, Kleopátra, Julius Caesar, Pompeius és Augustus Caesar képviselnek.

So is the vaguest part of the passage of verse twenty-four unto thirty, when they speak lies at one table?

Vajon a huszonnegyediktől a harmincadik versig terjedő szakasz leghomályosabb része az, amikor egy asztalnál ülve hazugságokat szólnak?

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Daniel 11:27.

> És e két király szíve gonoszságra törekszik, és egy asztalnál hazugságot szólnak; de nem lesz annak sikere, mert a vég még az elrendelt időre marad. Dániel 11:27.

Uriah Smith identifies the two kings as Marc Antony and Augustus Caesar.

Uriah Smith a két királyt Marcus Antoniusként és Augustus Caesarként azonosítja.

> “Verse twenty-seven quoted

> „A huszonhetedik vers idézete”

> “Antony and Caesar were formerly in alliance. Yet under the garb of friendship they were both aspiring and intriguing for universal dominion. Their protestations of deference to, and friendship for, each other, were the utterances of hypocrites. They spoke lies at one table. Octavia, the wife of Antony and sister of Caesar, declared to the people of Rome at the time Antony divorced her, that she had consented to marry him solely with the hope that it would prove a pledge of union between Caesar and Antony. But that counsel did not prosper. The rupture came; and in the conflict that ensued, Caesar came off entirely victorious.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 276.

> „Antonius és Caesar korábban szövetségben álltak. Mégis, a barátság leple alatt mindketten az egyetemes uralomra törtek, és azért fondorkodtak. Kölcsönös tiszteletükre és egymás iránti barátságukra vonatkozó kijelentéseik képmutatók szavai voltak. Hazugságot beszéltek egy asztalnál. Octavia, Antonius felesége és Caesar nővére, amikor Antonius elvált tőle, kijelentette Róma népének, hogy kizárólag abban a reményben egyezett bele a házasságba vele, hogy az Caesar és Antonius közötti egység zálogául szolgál majd. Ám ez a terv nem sikerült. Bekövetkezett a szakadás; és az abból következő küzdelemben Caesar teljes győzelmet aratott.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 276.

When Octavia identified that her marriage to Antony was as a pledge of union, it identified the marital alliance which had been typified earlier in chapter eleven with the Hellenistic-era marriage of Berenice to the Seleucid king Antiochus II Theos around 252 BC. Berenice was the daughter of Ptolemy II Philadelphus. Octavia and Berenice represent diplomatic marriages or prophetically, treaties. Verses five through ten identify the history of the diplomatic marriage between the southern and northern kingdoms, and when Marc Antony and Octavian, later known as Augustus Caesar, arranged the marriage, they also divided the kingdom into east and west.

Amikor Octavia felismerte, hogy Antoniusszal kötött házassága az egység záloga volt, ezzel arra a házassági szövetségre mutatott rá, amelyet korábban a tizenegyedik fejezet az i. e. 252 körül létrejött hellenisztikus kori házassággal, Berenikének a szeleukida királyhoz, II. Theos Antiochoshoz kötött frigyével előképezett. Bereniké II. Philadelphosz Ptolemaiosz leánya volt. Octavia és Bereniké diplomáciai házasságokat, prófétai értelemben pedig szerződéseket képviselnek. Az ötödik verstől a tizedikig terjedő versek a déli és az északi királyságok közötti diplomáciai házasság történetét azonosítják, és amikor Marcus Antonius és Octavianus, akit később Augustus Caesarként ismertek, elrendezték a házasságot, a királyságot is felosztották keletre és nyugatra.

The Pact of Brundisium (40 BC) was a negotiated settlement between Marc Antony and Octavian (later Augustus) to resolve tensions in the Second Triumvirate after near-civil war. It involved dividing Roman territories (Antony east, Octavian west) and was sealed by Antony’s marriage to Octavia (Octavian’s sister). In 39 BC the original five-year Triumvirate term expired, Antony sailed to Italy with 300+ ships that were initially denied to land at Brundisium, so they ultimately docked at Tarentum. Octavian met him there after prolonged mediations produced by an unwillingness of Antony’s army to fight with Octavian’s army and vise versa. Octavia played a key mediating role, persuading Antony to support Octavian against Sextus Pompey. They renewed the Triumvirate for another five years (to 32 BC), with Antony providing Octavian 120 ships in exchange for promised troops (which Octavian later withheld).

A brundisiumi egyezség (Kr. e. 40) Marcus Antonius és Octavianus (a későbbi Augustus) között létrejött tárgyalásos rendezés volt, amelynek célja a Második Triumvirátuson belüli feszültségek feloldása volt egy csaknem polgárháborús helyzetet követően. Az egyezség magában foglalta a római területek felosztását (Antoniusé a kelet, Octavianusé a nyugat), és Antonius Octaviával (Octavianus nővérével) kötött házassága pecsételte meg. Kr. e. 39-ben az eredeti, ötéves triumvirátusi időszak lejárt, Antonius pedig több mint 300 hajóval Itáliába hajózott; kezdetben nem engedték partra szállni Brundisiumban, így végül Tarentumban kötöttek ki. Octavianus ott találkozott vele, miután az elhúzódó közvetítések eredményt hoztak Antonius hadseregének Octavianus hadserege elleni, illetve fordítva, harcra való vonakodása miatt. Octavia kulcsfontosságú közvetítő szerepet játszott, és rábeszélte Antoniust, hogy támogassa Octavianust Sextus Pompeius ellen. Újabb öt évre (Kr. e. 32-ig) megújították a Triumvirátust, Antonius pedig 120 hajót bocsátott Octavianus rendelkezésére a megígért csapatokért cserébe (amelyeket Octavianus később visszatartott).

In 32 BC there was an open break between the two antagonists. Relations had deteriorated through propaganda, Antony’s eastern focus (with Cleopatra), and Octavian’s consolidation in the west. Octavian rejected later conference proposals from Antony before Actium.

Kr. e. 32-ben nyílt szakítás következett be a két ellenfél között. A kapcsolatok a propaganda, Antonius keleti irányultsága (Kleopátrával), valamint Octavianus nyugati konszolidációja révén megromlottak. Octavianus Actium előtt elutasította Antonius későbbi konferenciajavaslatait.

In the diplomatic marriage with the king of the north (Antiochus) and the king of the south (Ptolemy), it was the southern king that supplied the bride, with the diplomatic marriage of Antony (the east) and Octavian (the west); the bride was supplied by the west. Both diplomatic marriages failed and the supplier of the daughter or sister was ultimately victorious over the power who broke the treaty.

Az északi királlyal (Antiochus) és a déli királlyal (Ptolemaiosz) kötött diplomáciai házasság esetében a menyasszonyt a déli király adta; Antonius (a kelet) és Octavianus (a nyugat) diplomáciai házassága esetében a menyasszonyt a nyugat adta. Mindkét diplomáciai házasság kudarcot vallott, és végül a leányt vagy nővért adó fél aratott győzelmet azon hatalom felett, amely megszegte a szerződést.

## The Testimony of Three

A Három Bizonyságtétele

At the end of the Seleucid Empire there was a third treaty where lies were spoke at one table. This occurred in the context of the Fifth Syrian War (202–195 BC), when Antiochus III Magnus exploited the weakness of the Ptolemaic Kingdom after Ptolemy IV Philopator’s death in 204 BC. Ptolemy V Epiphanes (Ptolemy V) ascended the throne as a child (around age 5–6), leaving Egypt under regents and vulnerable to internal chaos, native revolts, and external threats.

A Szeleukida Birodalom végén volt egy harmadik szövetség, amelyben egy asztalnál hazugságokat beszéltek. Ez az ötödik szíriai háború (Kr. e. 202–195) összefüggésében történt, amikor III. Antiokhosz Magnus kihasználta a Ptolemaioszi Királyság gyengeségét IV. Ptolemaiosz Philopatór Kr. e. 204-ben bekövetkezett halála után. V. Ptolemaiosz Epiphanész (V. Ptolemaiosz) gyermekkorában (körülbelül 5–6 évesen) lépett trónra, így Egyiptom helytartók uralma alá került, és sebezhetővé vált a belső zűrzavarral, az őslakos felkelésekkel és a külső fenyegetésekkel szemben.

Antiochus Magnus had already invaded and seized much of the Ptolemaic territories in Coele-Syria, Palestine, and Asia Minor after victories like the Battle of Panium (200 BC). Rather than fully conquering Egypt (which risked Roman intervention, as Rome was pressuring him to stay out of certain areas), he pursued a diplomatic marriage alliance as a “protector” figure. In 197/195 BC, as part of the peace treaty ending the war, Antiochus Magnus betrothed and then married his young daughter Cleopatra I Syra (also called Cleopatra Syra) to the child Ptolemy V (the marriage took place in 193 BC at Raphia; Ptolemy was 16, Cleopatra 10).

Antiochus Magnus már korábban is megszállta és elfoglalta a Ptolemaioszok jelentős területeit Koilé-Szíriában, Palesztinában és Kis-Ázsiában olyan győzelmek után, mint a paniumi csata (Kr. e. 200). Ahelyett, hogy Egyiptomot teljesen meghódította volna — ami római beavatkozást kockáztatott volna, mivel Róma nyomást gyakorolt rá, hogy bizonyos területektől maradjon távol —, „védelmező” szerepben diplomáciai házassági szövetséget keresett. Kr. e. 197/195-ben, a háborút lezáró békeszerződés részeként, Antiochus Magnus eljegyezte, majd férjhez adta fiatal leányát, I. Kleopátra Syrát (más néven Kleopátra Syra) a gyermek V. Ptolemaioszhoz (a házasságkötésre Kr. e. 193-ban, Raphiában került sor; Ptolemaiosz 16, Kleopátra 10 éves volt).

This was framed as a generous gesture: Antiochus positioned himself as an ally and “protector” of the young king, securing peace while retaining gains in Asia. The marriage gave him indirect influence over Egypt through his daughter (he hoped she would remain loyal to her Seleucid roots and act as a pro-Syrian voice in the Ptolemaic court). The ploy backfired for Cleopatra sided with her husband and Egypt, not her father, undermining Antiochus’s long-term control. This mirrors the Pact of Brundisium (40 BC) and related to Roman events in several ways.

Ezt nagylelkű gesztusként állították be: Antiochus a fiatal király szövetségeseként és „oltalmazójaként” tüntette fel magát, biztosítva a békét, miközben megtartotta ázsiai nyereségeit. A házasság révén közvetett befolyást szerzett Egyiptom fölött a leánya által (abban reménykedett, hogy az hű marad szeleukida gyökereihez, és a Ptolemaiosz-udvarban Szíria-párti hangként fog fellépni). A cselfogás visszájára sült el, mert Kleopátra a férje és Egyiptom pártjára állt, nem az apjáéra, s ezzel aláásta Antiochus hosszú távú uralmát. Ez tükrözi a brundisiumi egyezményt (Kr. e. 40), és több vonatkozásban is kapcsolódott a római eseményekhez.

Just as Antony married Octavia (sister of Octavian) to bind rival powers after near-war, Antiochus used his daughter’s marriage to Ptolemy V to formalize a temporary peace and territorial division (Seleucids kept conquests in the north, Ptolemy retained Egypt the south).

Ahogyan Antonius feleségül vette Octaviát (Octavianus húgát), hogy a majdnem háborúba torkolló rivalizáló hatalmakat összekösse, úgy használta fel Antiochus is leányának házasságát V. Ptolemaiosszal arra, hogy hivatalossá tegyen egy ideiglenes békét és a területi felosztást (a Szeleukidák megtartották északi hódításaikat, Ptolemaiosz pedig megtartotta délen Egyiptomot).

Antiochus acted as a de facto guardian over the child-king Ptolemy V (via family ties), similar to how Octavian (and the Triumvirate) positioned themselves amid power vacuums or rivalries. In both cases, the “stronger” figure (Antiochus/Octavian) sought leverage over a vulnerable counterpart through kinship. Both arrangements brought short-term stability but ‘did not prosper’ long-term due to underlying distrust—Cleopatra favored Egypt (undermining Antiochus), while Antony’s eastern focus (Cleopatra VII) led to the breakdown with Octavian.

Antiochus de facto gyámként járt el a gyermek-király, V. Ptolemaiosz felett (családi kötelékek révén), hasonlóan ahhoz, ahogyan Octavianus (és a Második Triumvirátus) hatalmi vákuumok vagy vetélkedések közepette helyezkedett el. Mindkét esetben az „erősebb” alak (Antiochus/Octavianus) rokoni kapcsolatok révén igyekezett befolyást szerezni egy sebezhető ellenfél felett. Mindkét berendezkedés rövid távú stabilitást hozott, de hosszú távon „nem virágzott”, a mélyben meghúzódó bizalmatlanság miatt — Kleopátra Egyiptomnak kedvezett (ezzel aláásva Antiochust), míg Antonius keleti irányultsága (VII. Kleopátra) Octavianusszal való szakításhoz vezetett.

Ptolemy V’s minority under regents parallels the instability after Julius Caesar’s death (leading to the Triumvirate’s formation and power struggles). The marriage of Berenice to Antiochus marked the beginning of the Seleucid Empire’s history in Daniel eleven, and the marriage of Antiochus Magnus daughter to the Egyptian child king, marked the ending of the Seleucid Empire. The ending of the marriage of Marc Antony to Octavia marked the ending of the Ptolemaic kingdom. The ending of Judah as God’s covenant people took place at the cross, and that Judean kingdom began with the Maccabees and the league they made with Rome. All of these prophetic lines are represented within the narrative of Daniel chapter eleven, and they all align with the hidden history of verse forty. Beginning in verse five we have the treaty of Berenice, that leads to Antiochus the Great and the treaty of his daughter Cleopatra Syra, that takes place in the history of the Maccabees of verse twenty-three. The Maccabees become part of the line based upon their rebellion against Antiochus Epiphanes, one of the last of the Seleucid Dynasty.

V. Ptolemaiosz kiskorúsága a régensek alatt párhuzamba állítható a Julius Caesar halála utáni ingatagsággal (amely a Második Triumvirátus megalakulásához és hatalmi küzdelmekhez vezetett). Bereniké házassága Antiokhosszal a Szeleukida Birodalom történetének kezdetét jelezte Dániel tizenegyedik fejezetében, és Antiokhosz Magnusz leányának házassága az egyiptomi gyermekkirállyal a Szeleukida Birodalom végét jelezte. Marcus Antonius és Octavia házasságának felbomlása a Ptolemaioszi királyság végét jelezte. Júda mint Isten szövetséges népe a keresztnél jutott véget, és az a júdeai királyság a Makkabeusokkal és azzal a szövetséggel kezdődött, amelyet Rómával kötöttek. Mindezek a prófétai vonalak Dániel tizenegyedik fejezetének elbeszélésében jelennek meg, és mindegyik összhangban áll a negyvenedik vers rejtett történelmével. Az ötödik verstől kezdődően Bereniké szövetségét látjuk, amely Nagy Antiokhoszhoz és leánya, Kleopátra Szüra szövetségéhez vezet, s ez a huszonharmadik vers Makkabeusainak történetében megy végbe. A Makkabeusok Antiokhosz Epiphanész ellen indított lázadásuk alapján válnak e vonal részévé; ő a Szeleukida-dinasztia egyik utolsó uralkodója volt.

Antiochus Epiphanes is the Antiochus who was in Egypt in 168 BC near Alexandria during the Sixth Syrian War. Antiochus Epiphanes had invaded Egypt and was on the verge of capturing Alexandria. The Ptolemaic rulers appealed to Rome for help. Rome sent Popillius Laenas (with just a small entourage—no army) to deliver an ultimatum from the Senate; Antiochus must immediately withdraw from Egypt and Cyprus, or face war with Rome. When Antiochus received the letter and asked for time to consult his advisors, Popillius—described as stern and imperious—took his walking stick and drew a circle in the sand around the king’s feet. He then declared, “Before you step out of that circle, give me a reply to lay before the Senate.”

Antiochosz Epiphanész az az Antiochosz, aki Kr. e. 168-ban, a hatodik szíriai háború idején, Alexandriához közel Egyiptomban tartózkodott. Antiochosz Epiphanész megszállta Egyiptomot, és már a küszöbén állt annak, hogy elfoglalja Alexandriát. A Ptolemaioszi uralkodók Rómához folyamodtak segítségért. Róma Popillius Laenast küldte el — mindössze kis kísérettel, hadsereg nélkül —, hogy átadja a szenátus ultimátumát; Antiochosznak haladéktalanul ki kell vonulnia Egyiptomból és Ciprusról, különben háborúval kell szembenéznie Róma részéről. Amikor Antiochosz átvette a levelet, és időt kért, hogy tanácsadóival konzultálhasson, Popillius — akit szigorúként és parancsolóként jellemeztek — fogta a sétapálcáját, és kört húzott a homokba a király lába köré. Majd kijelentette: „Mielőtt kilépsz abból a körből, adj nekem választ, amelyet a szenátus elé terjeszthetek.”

The implication was clear; Antiochus could not leave the circle without committing to Rome’s demands—crossing it without agreement would mean war. Stunned and humiliated, Antiochus hesitated briefly but then agreed to comply, withdrew his forces from Egypt, and returned to Syria. This bold act of diplomacy (backed by Rome’s growing reputation for power) forced the retreat without a battle, showcasing Rome’s emerging dominance in the eastern Mediterranean. It’s widely cited as an origin for the phrase “drawing a line in the sand” (though it was literally a circle).

A következtetés egyértelmű volt: Antiochus nem hagyhatta el a kört anélkül, hogy el ne kötelezze magát Róma követelései mellett — ha megegyezés nélkül lépi át azt, az háborút jelent. Antiochus, megdöbbenve és megalázva, rövid ideig habozott, majd beleegyezett a feltételek teljesítésébe, visszavonta erőit Egyiptomból, és visszatért Szíriába. A diplomácia e merész cselekedete (amelyet Róma növekvő hatalmi tekintélye támasztott alá) csata nélkül kényszerítette ki a visszavonulást, szemléltetve Róma kibontakozó fölényét a Földközi-tenger keleti medencéjében. Széles körben ezt tekintik a „vonalat húzni a homokba” kifejezés eredetének (noha szó szerint egy körről volt szó).

Antiochus Epiphanes also became the Protestant understanding of the power that exalts himself, falls and establishes the vision in verse fourteen of Daniel eleven.

Antiochus Epiphanes a protestáns értelmezésben annak a hatalomnak is tekintendő, amely felmagasztalja magát, elbukik, és megerősíti a látomást Dániel tizenegyedik fejezetének tizennegyedik versében.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> És azokban az időkben sokan támadnak majd fel a dél királya ellen; és a te néped erőszakos fiai is felmagasztalják magukat, hogy beteljesítsék a látomást; de elbuknak. Dániel 11:14.

Antiochus IV Epiphanes reigned 175–164 BC, and was the eighth of thirteen Seleucid kings. He sought to impose Hellenistic culture and unify his empire under Greek religious practices. He plundered the Temple in 169 BC, banned Jewish practices (circumcision, Sabbath observance, Torah study), and forced sacrifices to pagan gods. In December 167 BC he erected a pagan altar (to Zeus) on top of the Jewish altar of burnt offerings in the Temple and sacrificed a pig, along with other profane acts. The desecration was the final straw for observant Jews, who saw it as the ultimate violation of the Temple’s sanctity and God’s law. It sparked immediate resistance when Mattathias (a priest from Modein) refused a Seleucid officer’s order to sacrifice to pagan gods and killed an apostate Jew and the officer, then fled to the hills with his sons (the future Maccabees). This ignited guerrilla warfare and revolt from 167–160 BC which aimed to restore Jewish worship, leading to the rededication of the Temple (Hanukkah) in 164 BC under Judas Maccabeus.

IV. Antiokhosz Epiphanész Kr. e. 175–164 között uralkodott, és a tizenhárom szeleukida király közül a nyolcadik volt. Arra törekedett, hogy ráerőltesse a hellenisztikus kultúrát, és birodalmát a görög vallási gyakorlatok alatt egyesítse. Kr. e. 169-ben kifosztotta a Templomot, betiltotta a zsidó vallásgyakorlatokat (a körülmetélést, a szombat megtartását, a Tóra tanulmányozását), és áldozatbemutatásra kényszerített a pogány isteneknek. Kr. e. 167 decemberében pogány oltárt (Zeusznak) emelt a Templomban a zsidó égőáldozati oltár tetejére, és disznót áldozott rajta, valamint más szentségtörő cselekedeteket is elkövetett. Ez a megszentségtelenítés volt az utolsó csepp a pohárban a törvényt megtartó zsidók számára, akik ezt a Templom szentségének és Isten törvényének végső megsértéseként látták. Ez azonnali ellenállást váltott ki, amikor Mattatiás, egy módeíni pap, megtagadta egy szeleukida tiszt parancsát, hogy áldozzon a pogány isteneknek, majd megölt egy hitehagyott zsidót és a tisztet, ezután pedig fiaival együtt (a későbbi Makkabeusokkal) a hegyekbe menekült. Ez gerillaháborút és felkelést robbantott ki Kr. e. 167–160 között, amelynek célja a zsidó istentisztelet helyreállítása volt, s amely Kr. e. 164-ben Júdás Makkabeus alatt a Templom újraszenteléséhez (Hanuka) vezetett.

At the beginning and ending of the Seleucid Empire there was a significant treaty represented by a diplomatic marriage that possessed the element of division of either east and west, or north and south. As the Seleucid Empire waned Antiochus Epiphanes becomes the symbol of the rising Roman power, and the focus of the Maccabean’s indignation. Later in history he becomes the counterfeit of the prophetic symbol that establishes the vision. The power in verse twenty-two of chapter eleven is broken when the prince of the covenant was broken.

A Szeleukida Birodalom kezdetén és végén egy jelentős szövetség állt fenn, amelyet egy diplomáciai házasság jelképezett, s amely magában hordozta a megosztottság elemét, akár kelet és nyugat, akár észak és dél között. Amint a Szeleukida Birodalom hanyatlott, Antiochus Epiphanés a felemelkedő római hatalom jelképévé válik, és a makkabeusok felháborodásának középpontjába kerül. Később a történelemben annak a prófétai jelképképnek a hamisítványává lesz, amely megalapozza a látomást. A tizenegyedik fejezet huszonkettedik versében szereplő hatalom akkor töretik meg, amikor a szövetség fejedelme megtöretett.

> And with the arms of a flood shall they be overflown from before him, and shall be broken; yea, also the prince of the covenant. Daniel 11:22.

> És elsöpri őket előle az áradat karja, és összetöretnek; igen, a szövetség fejedelme is. Dániel 11:22.

Antiochus Epiphanes’ reign ended in 164 BC, almost two hundred years before Christ, “the prince of the covenant” was “broken” at the cross. What we wish to note here is that the Seleucid Empire began and ended with a diplomatic treaty marriage where the deceit between the two parties is a matter of the historical record. During the reign of Antiochus Epiphanes, the Maccabean revolt began, which typified the American Revolution. In the history of the Maccabees their struggle to throw off the Seleucid power included a significant treaty with Rome. The verse that identifies the treaty directly identifies Rome as working deceitfully, or telling lies at the treaty table.

Antiochus Epiphanes uralma Kr. e. 164-ben ért véget, csaknem kétszáz évvel Krisztus előtt, amikor „a szövetség fejedelme” a kereszten „megtöretett”. Amit itt meg kívánunk jegyezni, az az, hogy a Szeleukida Birodalom egy diplomáciai szerződéses házassággal kezdődött és végződött, amelyben a két fél közötti csalárdság történelmileg dokumentált tény. Antiochus Epiphanes uralkodása idején kezdődött a makkabeus felkelés, amely az amerikai forradalom előképe volt. A makkabeusok történetében a szeleukida hatalom lerázásáért folytatott küzdelmük magában foglalt egy jelentős szerződést Rómával. Az az igevers, amely közvetlenül azonosítja ezt a szerződést, egyúttal Rómát is úgy azonosítja, mint aki csalárdul cselekszik, vagy hazugságot szól a szerződéskötés asztalánál.

> And after the league made with him he shall work deceitfully: for he shall come up, and shall become strong with a small people. Daniel 11:23.

> És miután szövetséget kötöttek vele, álnokul fog cselekedni; mert felvonul, és megerősödik kevés néppel. Dániel 11:23.

Every prophetic line that precedes the time of the end in verse forty contains a broken treaty. Uriah Smith commenting on verse thirty’s “them that forsake the holy covenant” records the following:

A negyvenedik versben említett végidőt megelőző minden prófétai vonal egy megszegett szövetséget tartalmaz. Uriah Smith a harmincadik vers „azokról, akik elhagyják a szent szövetséget” kifejezéséhez fűzött megjegyzésében a következőket írja:

> “‘Indignation against the covenant;’ that is, the Holy Scriptures, the book of the covenant. A revolution of this nature was accomplished in Rome. The Heruli, Goths, and Vandals, who conquered Rome, embraced the Arian faith, and became enemies of the Catholic Church. It was especially for the purpose of exterminating this heresy that Justinian decreed the pope to be the head of the church and the corrector of heretics. The Bible soon came to be regarded as a dangerous book that should not be read by the common people, but all questions in dispute were to be submitted to the pope. Thus was indignity heaped upon God’s word. And the emperors of Rome, the eastern division of which still continued, had intelligence, or connived with the Church of Rome, which had forsaken the covenant, and constituted the great apostasy, for the purpose of putting down ‘heresy.’ The man of sin was raised to his presumptuous throne by the defeat of the Arian Goths, who then held possession of Rome, in A.D.538.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 281.

> „»A szövetség ellen való harag«; vagyis a Szentírás, a szövetség könyve ellen. Ilyen természetű fordulat ment végbe Rómában. A Herulok, a gótok és a vandálok, akik meghódították Rómát, az ariánus hitet fogadták el, és a katolikus egyház ellenségeivé lettek. Különösen e tévtan kiirtásának céljából rendelte el Justinianus, hogy a pápa legyen az egyház feje és az eretnekek megjobbítója. A Bibliát hamarosan veszedelmes könyvnek tekintették, amelyet a köznépnek nem volt szabad olvasnia, hanem minden vitás kérdést a pápa elé kellett terjeszteni. Ily módon gyalázat halmozódott Isten Igéjére. És Róma császárai, akiknek keleti ága még továbbra is fennállt, tudomással bírtak erről, vagy összejátszottak a római egyházzal, amely elhagyta a szövetséget, és a nagy hitehagyást alkotta, abból a célból, hogy elfojtsák az »eretnekséget«. A bűn embere az ariánus gótok leverése által emeltetett fel vakmerő trónjára, akik akkor Rómát birtokolták, Kr. u. 538-ban.” Uriah Smith, Dániel és a Jelenések könyve, 281.

Verse five of Daniel eleven identifies the line of history where the king of the south provides a diplomatic bride as a symbol of a treaty that was thereafter broken by the king of the north. The retaliation of the king of the south typified the retaliation of Napoleon’s spiritual king of the south against the papal king of the north in 1798. The broken treaty of verses five through nine typified Napoleon’s broken treaty of Tolentino, which typified Putin’s claim of a broken treaty by NATO. The retaliation of Napoleon typified the retaliation of Putin against the Ukraine in 2014. Verse ten’s retaliation of Antiochus Magnus ending the fourth Syrian War aligns with Napoleon in 1798 and also Putin in 2014. Following verse fifteen’s battle of Panium n 200 BC, Antiochus arranged a diplomatic marriage with the hidden intent of taking Egypt under his command without employing military boots on the ground. Antiochus Magnus throne was passed to his son, who was assassinated which brought Antiochus Magnus’s youngest son, Antiochus Epiphanes to the throne. His actions in implementing Greek customs and religion brought about the Maccabean revolt, that led to the deceitful treaty with Rome in verse twenty-three. Verse twenty-four introduces pagan Rome and identifies Antony and Augustus’s table of lies. In verse thirty pagan Rome enters into dialogue with the papal church, who are noted as them that had broken the holy covenant.

Dániel tizenegyedik fejezetének ötödik verse a történelemnek azt a vonalát azonosítja, ahol a déli király diplomáciai menyasszonyt ad egy olyan szerződés jelképeként, amelyet ezt követően az északi király megszegett. A déli király megtorlása előképe volt Napóleon lelki déli királya megtorlásának az északi pápai királlyal szemben 1798-ban. Az ötödiktől a kilencedik versekig terjedő szakasz megszegett szerződése Napóleon megszegett tolinói szerződésének előképe volt, amely előképe volt Putyin azon állításának, hogy a NATO megszegett egy szerződést. Napóleon megtorlása előképe volt Putyin Ukrajna elleni megtorlásának 2014-ben. A tizedik versben Antiochus Magnus megtorlása, amely lezárja a negyedik szíriai háborút, összhangban áll Napóleonnal 1798-ban, valamint Putyinnal is 2014-ben. A tizenötödik vers pánioni csatáját követően, i. e. 200-ban, Antiochus diplomáciai házasságot rendezett el azzal a rejtett szándékkal, hogy Egyiptomot katonai szárazföldi csizmák alkalmazása nélkül vonja uralma alá. Antiochus Magnus trónja fiára szállt, akit meggyilkoltak, s ez Antiochus Magnus legfiatalabb fiát, Antiochus Epiphanést juttatta a trónra. A görög szokások és vallás bevezetésére irányuló cselekedetei előidézték a makkabeus felkelést, amely a huszonharmadik vers csalárd római szerződéséhez vezetett. A huszonnegyedik vers bevezeti a pogány Rómát, és azonosítja Antonius és Augustus hazugságainak asztalát. A harmincadik versben a pogány Róma párbeszédbe lép a pápai egyházzal, akiket úgy jelöl meg, mint akik megszegték a szent szövetséget.

Verses twenty-four to thirty is the testimony of pagan Rome and verses thirty-one to forty provide the testimony of papal Rome. Every line of Daniel eleven verse one on through verse forty represents a line of prophecy that is applied in the hidden history of verse forty. The line of the Seleucid kingdom, the line of the Ptolemaic kingdom, the line of the Judean kingdom of the Maccabees, the line of pagan Rome and the line of papal Rome all illustrate the history of 1989 unto the Sunday law. Each of those lines identify a broken treaty as a major element of the history.

A huszonnegyediktől a harmincadik versig a pogány Róma bizonyságtétele, a harmincegyediktől a negyvenedik versig pedig a pápai Róma bizonyságtétele. Dániel könyve tizenegyedik fejezete első versének minden egyes sora egészen a negyvenedik versig a prófécia olyan sorát képviseli, amely a negyvenedik vers rejtett történetében nyer alkalmazást. A Szeleukida királyság történeti vonala, a Ptolemaioszi királyság történeti vonala, a Makkabeusok júdeai királyságának történeti vonala, a pogány Róma történeti vonala és a pápai Róma történeti vonala egyaránt az 1989-től a vasárnapi törvényig terjedő történelmet szemlélteti. E vonalak mindegyike egy megszegett szövetséget azonosít e történelem egyik meghatározó elemeként.

It is Rome that establishes the vision of Daniel eleven, and both pagan and papal Rome’s prophetic treaties of deceit are marked as progressive and as occurring before Rome ruled supremely for their respective and distinct prophetic periods. Both powers marked the beginning of the prophetic period of supremacy as beginning when their third obstacle was overcome. Before the soon coming Sunday law in the United States there will be a treaty of deceit between two powers. Four times the two powers have been the kings of the south and the north, once between the glorious land of Judah and Rome, once between two parts of the Roman triumvirate and once between pagan and papal Rome. In both deceitful treaties concerning Rome it amounted to a treaty between one half of the Roman empire, whether Antony of the east, Augustus of the west, or pagan Rome of the east and papal Rome of the west. Four treaties of deceit between the kings of the north and south, two between the kings of the east and west and one between the soon-to-be king of the north and the glorious land.

Róma az, amely megalapozza Dániel tizenegyedik fejezetének látomását, és mind a pogány, mind a pápai Róma prófétai, csalárd szövetségei fokozatosként vannak megjelölve, és úgy, mint amelyek még azelőtt következtek be, hogy Róma a maga megfelelő és elkülönült prófétai időszakaiban legfőbb uralomra jutott volna. Mindkét hatalom a felsőbbség prófétai időszakának kezdetét ahhoz kötötte, amikor harmadik akadályát legyőzte. Az Egyesült Államokban hamarosan eljövendő vasárnapi törvény előtt két hatalom között csalárd szövetség lesz. A két hatalom négyszer volt a dél és az észak királya: egyszer Júda dicsőséges földje és Róma között, egyszer a római triumvirátus két része között, és egyszer a pogány és a pápai Róma között. A Rómára vonatkozó mindkét csalárd szövetség esetében ez a római birodalom egyik fele és másik fele közötti szövetséget jelentett, akár a kelet Antoniusa és a nyugat Augustusza, akár a kelet pogány Rómája és a nyugat pápai Rómája között. Négy csalárd szövetség az észak és a dél királyai között, kettő a kelet és a nyugat királyai között, és egy a hamarosan fellépő északi király és a dicsőséges föld között.

This concludes our initial presentation of the book of Daniel. The Panium series represents the conclusion of the series on the book of Daniel, which is the introduction to the hidden history of verse forty which we will continue to consider in the next article.

Ezzel lezárul Dániel könyvének első bemutatása. A Panium-sorozat Dániel könyvéről szóló sorozat befejezését jelenti, amely a negyvenedik vers rejtett történetének bevezetése, s amelyet a következő cikkben tovább fogunk vizsgálni.

Back to Articles