Article

# The Hidden History of Verse Forty - Number Eighteen

A Negyvenedik Vers Rejtett Története – Tizennyolcadik Szám

The Second Woe - Part Five

A második jaj – ötödik rész

Author

Jeff Pippenger

Published

July 15, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

The “key” representing the battle of Nineveh in Revelation nine was fulfilled with a history that produced a turning point, which is of course, is what a key does. My claim is that the battle of Nineveh was not only the historical key marking the rise of Islam, but that it is also a prophetic key. The prophetic dynamics of that battle brings all the lines of the kingdoms of Bible prophecy, as set forth in Daniel and Revelation into alignment with the eleventh chapter of Daniel. In doing this, it allows those kingdoms to all testify to the last six verses of Daniel eleven, and more importantly—to unseal the external hidden history of verse forty.

A Jelenések kilencedik fejezetében Ninive csatáját jelképező „kulcs” egy olyan történelmi eseményben teljesedett be, amely fordulópontot hozott létre, ami természetesen éppen az, amit a kulcs tesz. Állításom szerint Ninive csatája nemcsak az iszlám felemelkedését jelölő történelmi kulcs volt, hanem prófétai kulcs is. E csata prófétai dinamikája a bibliai prófécia királyságainak valamennyi vonalát, amint azok Dániel és a Jelenések könyvében meg vannak adva, összhangba hozza Dániel tizenegyedik fejezetével. Ezáltal lehetővé teszi, hogy e királyságok mind tanúságot tegyenek Dániel tizenegy utolsó hat verse mellett, és ami még fontosabb: feltörjék a negyvenedik vers külső, rejtett történelmét.

> And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Matthew 16:19.

> És néked adom a mennyek országa kulcsait; és amit megkötsz a földön, meg lesz kötve a mennyekben; és amit megoldasz a földön, meg lesz oldva a mennyekben. Máté 16:19.

## The Release and Rise of the Kingdom of Mohammed

Mohamed királyságának szabadon bocsáttatása és felemelkedése

The battle of Nineveh in 627 marked the beginning of the last ten years of the Persian power that had been defeated through the stratagem of Rome, accompanied with God’s providence fog. It marked the turning point where Mohammed’s Islamic hordes begin to rise. The battle removed a restraint that had existed, a restraint that in theory would have remained, had Rome and Persia both retained their strength. Neither did.

A ninivei csata 627-ben a perzsa hatalom utolsó tíz évének kezdetét jelezte; e hatalmat Róma hadicsellel győzte le, Isten gondviselésének ködével kísérve. Ez jelentette azt a fordulópontot, amikor Mohamed iszlám hordái emelkedésnek indultak. A csata eltávolított egy addig fennálló korlátozó tényezőt, amely elméletileg fennmaradt volna, ha Róma és Perzsia egyaránt megőrzik erejüket. Egyikük sem tette.

## Restraint and Release

Visszatartás és Elbocsátás

In the prophetic representation of Islam, we find the restraint and release of Islam from the very first introduction of Scripture as Sarah convinced Abraham to restrain Hagar and Ishmael.

Az iszlám prófétai ábrázolásában magának az iszlámnak a megkötözését és szabadon bocsátását találjuk meg, már az Írás legelső bemutatásától fogva, amikor Sára meggyőzte Ábrahámot, hogy fékezze meg Hágárt és Izmáelt.

> And Sarai said unto Abram, My wrong be upon thee: I have given my maid into thy bosom; and when she saw that she had conceived, I was despised in her eyes: the Lord judge between me and thee. But Abram said unto Sarai, Behold, thy maid is in thy hand; do to her as it pleaseth thee. And when Sarai dealt hardly with her, she fled from her face. Genesis 16:5, 6.

> És monda Sárai Ábrámnak: A rajtam esett sérelem terád szálljon; szolgálóleányomat a te öledbe adtam, és amikor látta, hogy fogant, megvetetté lettem az ő szemeiben; ítéljen az Úr közöttem és közötted. Ábrám pedig monda Sárainak: Íme, szolgálóleányod a te kezedben van; cselekedjél vele, amint neked tetszik. És amikor Sárai keményen bánt vele, elfutott őelőle. 1Mózes 16:5–6.

Even before that incident, the reason Hagar is introduced into the prophetic narrative is that the Lord has “restrained” Sarah from having a child.

Már azt az eseményt megelőzően is az az oka annak, hogy Hágár belép a prófétai elbeszélésbe, hogy az Úr „visszatartotta” Sárát a gyermekáldástól.

> Now Sarai Abram’s wife bare him no children: and she had an handmaid, an Egyptian, whose name was Hagar. And Sarai said unto Abram, Behold now, the Lord hath restrained me from bearing: I pray thee, go in unto my maid; it may be that I may obtain children by her. And Abram hearkened to the voice of Sarai. Genesis 16:1, 2.

> Sárai, Ábrám felesége, nem szült neki gyermekeket; volt azonban egy szolgálóleánya, egy egyiptomi, akinek Hágár volt a neve. És monda Sárai Ábrámnak: Ímé, az Úr megakadályozott engem a szülésben; kérlek, menj be szolgálómhoz; talán általa gyermekhez jutok. És Ábrám hallgata Sárai szavára. 1Mózes 16:1–2.

The “key” of Revelation nine that was given to Mohammed, and was thereafter fulfilled by the battle of Nineveh, represents the removal of the “restraint” upon Islam at any given point in prophetic history.

A Jelenések kilencedik fejezetének „kulcsa”, amely Mohamednek adatott, és amely ezt követően Ninive csatája által teljesedett be, az iszlámra nehezedő „fékezés” eltávolítását jelképezi a prófétai történelem bármely adott pontján.

> “Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> „Az angyalok tartják a négy szelet, melyeket egy elszabadulni és az egész föld színén végigvágtatni készülő dühös ló jelképez, amely útjában pusztulást és halált hordoz.” Manuscript Releases, 20. kötet, 217.

The “rise and fall” of the kingdom of Mohammed is represented, not so much as a rise and a fall, but as a ‘release’ and a ‘restraint’. When Islam is released prophetically, the release has been illustrated by the battle of Nineveh.

Mohamed királyságának „felemelkedése és bukása” nem annyira felemelkedésként és bukásként, hanem inkább „elengedésként” és „visszatartásként” van ábrázolva. Amikor az iszlám prófétai értelemben el van engedve, ezt az elengedést Ninive csatája szemlélteti.

## Only the Woes

Csak a jajok

Of the seven trumpets, only the woe trumpets of Islam span history as a consistent power from when they were first introduced into prophetic history unto the close of probation. The first four trumpets brought upon western Rome represented Odoacer, Genseric, Atilla the Hun and Alaric, thus typifying four providential judgment powers in the latter days, but their modern counterpart is not a direct descendant of those four ancient powers. Not so with the woe trumpets. Once Islam enters history it continues a direct line of release and restraint until it is fully released at the close of probation. With the woe trumpets the “key” of ‘release’ is marked by the battle of Nineveh.

A hét trombita közül egyedül az iszlám jajtrombitái ívelik át a történelmet mint állandó hatalom attól fogva, hogy először megjelentek a prófétai történelemben, egészen a kegyelmi idő lezárultáig. Az első négy trombita, amely nyugati Rómára zúdult, Odoakert, Gensericet, Attila hunnak királyát és Alarichot jelképezte, s ily módon az utolsó napokban négy gondviselésszerű ítélet-végrehajtó hatalmat mintázott előre; modern megfelelőjük azonban nem e négy ősi hatalom közvetlen leszármazottja. A jajtrombitákkal azonban nem így van. Mihelyt az iszlám belép a történelembe, a szabadon bocsátás és visszatartás közvetlen vonalát folytatja mindaddig, míg a kegyelmi idő végén teljesen szabadon nem bocsáttatik. A jajtrombiták esetében a „kulcs”, vagyis a „szabadon bocsátás” a ninivei csatával van megjelölve.

## Nicomedia and July 27, 1299

Nikomédia és 1299. július 27.

The pioneers correctly identified July 27, 1299 as the starting of one hundred and fifty years that ended on July 27, 1449, which in turn began the three hundred and ninety-one years and fifteen days that concluded on August 11, 1840.

Az úttörők helyesen azonosították 1299. július 27-ét annak a százötven évnek a kezdeteként, amely 1449. július 27-én ért véget, s amely viszont megkezdte a háromszázkilencvenegy évet és tizenöt napot, amelyek 1840. augusztus 11-én zárultak le.

In the previous article we identified the siege of 1333 unto 1337 that was brought upon Nicomedia by Sultan Orhan Gazi (son of Osman I, the founder of the Ottoman Beylik), when he laid siege to the important Byzantine city of Nicomedia. The siege is the conclusion of the warfare against Nicomedia that had begun with his father Osman. The one hundred and fifty years of Revelation nine, verse ten began on July 27, 1299, and as the beginning of a prophecy, the history associated with that beginning date is to be noted. Osman I (founder of the Ottoman dynasty) was Sultan Orhan Gazi’s father, who in July 27, 1299 achieved the significant early victory against the Byzantine Empire at the Battle of Bapheus which was in the region of Nicomedia, close to the city of Nicomedia; a very important capital city in Roman and early Byzantine history.

Az előző cikkben azonosítottuk az 1333-tól 1337-ig tartó ostromot, amelyet Orhán Gázi szultán (I. Oszmánnak, az Oszmán bejlik alapítójának fia) zúdított Nikomédiára, amikor ostrom alá vette a jelentős bizánci várost, Nikomédiát. Az ostrom a Nikomédia elleni hadviselés lezárása, amely apjával, Oszmánnal kezdődött. A Jelenések könyve kilencedik fejezetének tizedik versében szereplő százötven év 1299. július 27-én kezdődött, és mivel ez egy prófécia kezdete, az e kezdő dátumhoz kapcsolódó történelmet meg kell jegyezni. I. Oszmán (az oszmán dinasztia alapítója) volt Orhán Gázi szultán apja, aki 1299. július 27-én a Bizánci Birodalom felett jelentős korai győzelmet aratott a bafeuszi csatában, amely Nikomédia térségében, Nikomédia városának közelében zajlott; ez a város a római és a korai bizánci történelem egyik igen fontos fővárosa volt.

## Father and Son

Atya és Fiú

July 27, 1299 Osman’s forces defeated a Byzantine army led by a local governor. The battle is considered one of the first major independent military successes of Osman after he had begun consolidating power in Bithynia (northwestern Anatolia). It marked an important step in the transition from a small Turkish beylik (tribal principality) to a rising power that would eventually challenge and conquer the Byzantine territories. That date marks the beginning of a period of growth for Islam that ultimately led to the establishment of the Ottoman Empire at the fall of Constantinople in 1453. Osman employed ghazi warriors (frontier raiders with Islamic motivation), and there began the formation of the ghazi frontier warriors into a more structured army that developed progressively from Osman and then on to his son, Orhan. Among other important elements of Osman’s legacy is that it allowed Islam to hold onto property, as opposed to the warfare of the ghazi warriors, whose disorganized hit and run tactics left them only the spoils of their victories, but never any territory.

1299. július 27-én Oszmán erői legyőztek egy helyi kormányzó vezette bizánci sereget. Ezt a csatát Oszmán egyik első jelentős, önálló katonai sikerének tekintik, miután megkezdte hatalmának megszilárdítását Bithyniában (Északnyugat-Anatólia). Fontos állomást jelentett az átmenetben egy kis török bejlikből (törzsi fejedelemségből) egy felemelkedő hatalommá, amely végül kihívta és meghódította a bizánci területeket. Ez a dátum az iszlám növekedésének egy olyan időszakának kezdetét jelzi, amely végső soron az Oszmán Birodalom megalapításához vezetett Konstantinápoly 1453-as eleste idején. Oszmán gázikat (iszlám indíttatású határvidéki portyázókat) alkalmazott, és ekkor kezdődött meg a gázi határharcosok szervezettebb hadsereggé formálódása, amely fokozatosan fejlődött Oszmán alatt, majd tovább fia, Orhán idején. Oszmán örökségének egyéb fontos elemei közé tartozik, hogy lehetővé tette az iszlám számára a birtokok megtartását, szemben a gázi harcosok hadviselésével, akiknek rendezetlen rajtaütéses taktikája csupán győzelmeik zsákmányát hagyta meg nekik, területet azonban sohasem.

On July 27, 1299, Osman began a campaign in the area of Nicomedia, and thirty-four years later his son began a four-year siege upon the capital city Nicomedia. The father at the beginning and the son at the ending. War begins against the area represented as Nicomedia and ends with the capturing of Nicomedia, the capital city of the area, Nicomedia. From 1299 unto 1337 is a thirty-eight-year period, and prophetically the number “thirty-eight” symbolizes a rising up.

1299. július 27-én Oszmán hadjáratot indított Nikomédia vidékén, és harmincnégy évvel később a fia négyéves ostromot kezdett Nikomédia fővárosa, Nikomédia ellen. Az apa a kezdetnél, a fiú a befejezésnél. A háború a Nikomédiaként jelképezett terület ellen kezdődik, és Nikomédia, a terület fővárosának, Nikomédiának elfoglalásával ér véget. 1299-től 1337-ig harmincnyolc éves időszak telik el, és prófétai értelemben a „harmincnyolc” szám a felemelkedést jelképezi.

> Now rise up, said I, and get you over the brook Zered. And we went over the brook Zered. And the space in which we came from Kadeshbarnea, until we were come over the brook Zered, was thirty and eight years; until all the generation of the men of war were wasted out from among the host, as the Lord sware unto them. Deuteronomy 2:13, 14.

> „Most keljetek fel” — mondtam én — „és menjetek át a Zered-patakon.” És átkeltünk a Zered-patakon. Attól az időtől fogva pedig, hogy Kádes-Barneából elindultunk, míg át nem keltünk a Zered-patakon, harmincnyolc esztendő telt el; mígnem a harcos férfiak egész nemzedéke kiveszett a táborból, amint az Úr megesküdött nekik. 5Mózes 2:13–14.

The one hundred and fifty years from July 27, 1299 unto July 27, 1449 represents the period which led to the establishment of the Ottoman Empire of the second woe of Revelation chapter nine. The thirty-eight years of the progressive conquering of Nicomedia began with a father (Osman) and ended with his son (Orphan). The period portrays the first step of a progressive rise of a tribal principality unto an empire.

Az 1299. július 27-től 1449. július 27-ig tartó százötven év azt az időszakot jelképezi, amely a Jelenések könyve kilencedik fejezetének második jajához tartozó Oszmán Birodalom megalapításához vezetett. Nikomédia fokozatos meghódításának harmincnyolc éve egy apával (Oszmán) kezdődött, és a fiával (Orhán) ért véget. Ez az időszak egy törzsi fejedelemség birodalommá való fokozatos felemelkedésének első lépését ábrázolja.

The one hundred and fifty years from July 27, 1299 unto July 27, 1449, includes a four-year siege that marks the end of the thirty-eight years. The beginning of the conquering of Nicomedia was by the father Osman and the end was accomplished by a four-year siege from 1333 unto 1337; a siege carried out by Osman’s son.

Az 1299. július 27-től 1449. július 27-ig terjedő százötven év magában foglal egy négyéves ostromot, amely a harmincnyolc év végét jelzi. Nikomédia meghódításának kezdete Osman, az apa nevéhez fűződött, a befejezést pedig egy négyéves ostrom vitte véghez 1333-tól 1337-ig; olyan ostrom, amelyet Osman fia hajtott végre.

When the one hundred and fifty years ended on July 27, 1449, the Byzantine’s emperor Constantine the eleventh, or the last Constantine of eastern Rome sought permission from the Turks to take the throne. From that date until the conquering of Constantinople was four years. Those four years ended with the siege of Constantinople, and Constantine the last died in the siege. The rise of Islam is represented by the first thirty-eight years of the one-hundred-and-fifty-year prophecy, that culminated in a four-year siege. When the one hundred and fifty years ended, Islam had risen to a point where eastern Rome was humiliated by the power that the Turks then possessed. From the humiliation of July 27, 1449 four years led to the fall of eastern Rome as Constantinople was taken by a siege. The end of the first thirty-eight years is marked by a siege, and the establishment of the Ottoman Empire is marked by a siege.

Amikor az egyszázötven év 1449. július 27-én lejárt, a bizánci császár, XI. Konstantin, vagyis Kelet-Róma utolsó Konstantinja engedélyt kért a törököktől, hogy elfoglalhassa a trónt. Ettől a naptól Konstantinápoly meghódításáig négy év telt el. Ez a négy év Konstantinápoly ostromával ért véget, és az utolsó Konstantin az ostromban halt meg. Az iszlám felemelkedését az egyszázötven éves prófécia első harmincnyolc éve jelképezi, amely egy négyéves ostromban teljesedett ki. Amikor az egyszázötven év lejárt, az iszlám olyan pontra emelkedett, hogy Kelet-Rómát megalázta az a hatalom, amellyel akkor a törökök rendelkeztek. Az 1449. július 27-i megaláztatástól számított négy év Kelet-Róma bukásához vezetett, amikor Konstantinápolyt ostrom által elfoglalták. Az első harmincnyolc év végét egy ostrom jelzi, és az Oszmán Birodalom megalapítását is egy ostrom jelzi.

## 38 and 40

38 és 40

The number thirty-eight as a symbol as set forth by Moses in Deuteronomy representing the last thirty-eight years of the judgment of forty years wandering in the wilderness. Therefore, the number thirty-eight, as a symbol possesses a connection to the number forty. Osman took the territory of Nicomedia on July 27, 1299 and thirty-eight years later his son took the capital city of the territory. The territory and the capital city both were Nicomedia. Historians identify this battle as the first of ‘two’ steps that identify the very beginning of the rising up of the Ottoman Empire. The second step identified by history is the battle of Nicaea in 1301. There the father Osman took the territory called Nicaea, and 1331, thirty years later his son took the capital city, named Nicaea, a former Roman capital city.

A harmincnyolcas szám mint jelképes szám Mózes által a Deuteronomiumban kerül elénk, a pusztában való negyvenévi vándorlás ítéletének utolsó harmincnyolc évét jelképezve. Ezért a harmincnyolcas szám mint jelkép kapcsolatban áll a negyvenessel. Oszmán 1299. július 27-én elfoglalta Nikomédia területét, és harmincnyolc évvel később a fia elfoglalta a terület fővárosát. Mind a terület, mind a főváros neve Nikomédia volt. A történészek ezt az ütközetet azon „két” lépés elsőjeként azonosítják, amelyek az Oszmán Birodalom felemelkedésének legeslegkezdetét jelzik. A történelem által azonosított második lépés a niceai csata 1301-ben. Ott az apa, Oszmán, elfoglalta a Nicea nevű területet, majd 1331-ben, harminc évvel később, a fia elfoglalta a fővárost, amelynek neve szintén Nicea volt, egy egykori római fővárost.

In relation to 1299 and the battle of Nicomedia, as the first of two steps, the second step came two years later in 1301. 1299 is a symbol of thirty-eight, and two years later (forty), the territory of Nicaea is taken by the father. The thirty-eight and forty relationships of ancient Israel rising up to take the promised land is represented in July 27, 1299 and 1301. Those first two steps of Islam rising are marked by military campaigns that begin with the father conquering the territory and the son conquering the capital of the territory at the end. When the two capitals fell, they fell at a siege. Both capitals were at some point capitals of eastern Rome.

1299 és a nikomédiai csata vonatkozásában, mint a két lépés közül az első esetében, a második lépés két évvel később, 1301-ben következett be. 1299 a harmincnyolc jelképe, és két évvel később (negyven) Nikáia területét az atya foglalja el. Az ősi Izráel harmincnyolc és negyven közötti viszonyrendszere, amint felkelt, hogy birtokba vegye az ígéret földjét, 1299. július 27-ében és 1301-ben jelenik meg. Az iszlám felemelkedésének e két első lépését olyan hadjáratok jelzik, amelyek azzal kezdődnek, hogy az atya meghódítja a területet, és azzal végződnek, hogy a fiú elfoglalja a terület fővárosát. Amikor a két főváros elesett, ostrom alatt estek el. Mindkét főváros egy időben Kelet-Róma fővárosa volt.

July 27, 1299 and 1301 reach their conclusion on August 11, 1840, that represents the history of 1838, when Litch first published his view and prediction of the three hundred and ninety-one year and fifteen-day prophecy that would ultimately be fulfilled on August 11, 1840. The two steps of rising up for the Millerites was the years 1838 and 1840.

1299 és 1301. július 27-én érnek véget 1840. augusztus 11-én; ez 1838 történetét jelképezi, amikor Litch először tette közzé a háromszázkilencvenegy évre és tizenöt napra szóló próféciáról alkotott nézetét és előrejelzését, amely végül 1840. augusztus 11-én teljesedett be. A Milleriták felemelkedésének két lépcsőfoka az 1838-as és az 1840-es év volt.

> “In the year 1840 another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest. Two years before, Josiah Litch, one of the leading ministers preaching the Second Advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown ‘in A.D. 1840, sometime in the month of August;’ and only a few days previous to its accomplishment he wrote: ‘Allowing the first period, 150 years, to have been exactly fulfilled before Deacozes ascended the throne by permission of the Turks, and that the 391 years, fifteen days, commenced at the close of the first period, it will end on the 11th of August, 1840, when the Ottoman power in Constantinople may be expected to be broken. And this, I believe, will be found to be the case.’—Josiah Litch, in Signs of the Times, and Expositor of Prophecy, August 1, 1840.

> „1840-ben a prófécia egy újabb figyelemre méltó beteljesedése széles körű érdeklődést keltett. Két évvel korábban Josiah Litch, a második adventet hirdető egyik vezető prédikátor, közzétette a Jelenések 9. fejezetének magyarázatát, amelyben megjövendölte az Oszmán Birodalom bukását. Számításai szerint e hatalomnak „Kr. u. 1840-ben, valamikor augusztus havában” kellett megdöntetnie; és beteljesedése előtt csupán néhány nappal ezt írta: „Ha elfogadjuk, hogy az első időszak, 150 év, pontosan beteljesedett, mielőtt Deacozes a törökök engedelmével trónra lépett, és hogy a 391 év és tizenöt nap az első időszak végén kezdődött, akkor 1840. augusztus 11-én ér véget, amikorra Konstantinápolyban az oszmán hatalom megtörése várható. És hiszem, hogy ez így is fog bizonyulni.” —Josiah Litch, in Signs of the Times, and Expositor of Prophecy, 1840. augusztus 1.

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> „Pontosan a megjelölt időben Törökország követei által elfogadta Európa szövetséges hatalmainak védelmét, és ezáltal keresztény nemzetek ellenőrzése alá helyezte magát. Az esemény pontosan beteljesítette a jövendölést. Amikor ez ismertté vált, sokaságok győződtek meg a Miller és társai által követett prófétai értelmezési elvek helyességéről, és csodálatos lendületet kapott az adventmozgalom. Tanult és tekintélyes férfiak csatlakoztak Millerhez, mind nézeteinek hirdetésében, mind közzétételében, és 1840-től 1844-ig a mű gyorsan terjedt.” The Great Controversy, 334, 335.

Litch’s '38 prediction and his corrected vision of '40 include his final statement, which he penned on August 1, ten days before the corrected prediction. It was the fulfillment of the prediction that convinced the world of the correct methodology of biblical prophecy. The thirty-eight years that marked the rising up of ancient Israel included the two years from the Red Sea crossing unto the first rebellion at Kadesh.

Litch 38-as előrejelzése és a 40-re vonatkozó helyesbített látása magában foglalja végső kijelentését is, amelyet augusztus 1-jén vetett papírra, tíz nappal a helyesbített előrejelzés előtt. Az előrejelzés beteljesedése győzte meg a világot a bibliai prófécia helyes módszertanáról. Az az ősi Izráel felemelkedését jelölő harmincnyolc év magában foglalta a Vörös-tengeren való átkeléstől a kádési első lázadásig terjedő két évet is.

> Because all those men which have seen my glory, and my miracles, which I did in Egypt and in the wilderness, and have tempted me now these ten times, and have not hearkened to my voice; Surely they shall not see the land which I sware unto their fathers, neither shall any of them that provoked me see it. Numbers 14:22, 23.

> Mivel mindazok az emberek, akik látták dicsőségemet és azokat a csodákat, amelyeket Egyiptomban és a pusztában cselekedtem, és immár tízszer kísértettek engem, és nem hallgattak szavamra: bizony nem látják meg azt a földet, amelyet megesküdtem atyáiknak; senki azok közül, akik ingereltek engem, nem fogja azt meglátni. 4Mózes 14:22–23.

That rebellion is identified as the final of ten tests. A two-year testing period of ten tests added to thirty-eight years in the wilderness typified 1838 and 1840, and 1840 contained a period of ten days.

Az a lázadás a tíz próba közül az utolsóként van azonosítva. A két évig tartó, tíz próbából álló vizsgálati időszak, amely hozzáadódott a pusztában eltöltött harmincnyolc évhez, 1838-at és 1840-et jelképezte, és 1840 magában foglalt egy tíznapos időszakot.

And the starting point of the rise of Islam with Osman on July 27, 1299 begins a thirty-eight-year period that ends with a four-year siege in 1337. July 27, 1299 was the first of two steps historians identify as the starting point of the rise of the Ottoman Empire, and the second step was 1301. The two steps of the battles of Nicomedia and Nicaea in 1299 and 1301 typify 1838 and 1840. The beginning of the prophecy illustrates the end.

És az iszlám felemelkedésének kezdőpontja Oszmánnal 1299. július 27-én egy harmincnyolc éves időszakot indít el, amely 1337-ben egy négyéves ostrommal ér véget. 1299. július 27. volt annak a két lépésnek az elsője, amelyet a történészek az Oszmán Birodalom felemelkedésének kezdőpontjaként azonosítanak, a második lépés pedig 1301 volt. A 1299-ben és 1301-ben lezajlott nikomédiai és niceai csaták e két lépése 1838-at és 1840-et példázza. A prófécia kezdete a végét szemlélteti.

Nicomedia and Nicaea both temporarily served as capitals of eastern Rome in their respective histories. Of course, Constantinople ultimately became the eastern capitol in 330 until 1453. Nicomedia and Nicaea typify the fall of Constantinople; all fell from Islamic sieges that marked the conclusion of a campaign where Islam first took control of the territory and thereafter took the capital city.

Nikomédia és Nicea történetük során egyaránt ideiglenesen Kelet-Róma fővárosául szolgált. Természetesen végül Konstantinápoly lett a keleti főváros 330-tól 1453-ig. Nikomédia és Nicea Konstantinápoly bukását példázzák; mindegyik iszlám ostromok következtében esett el, amelyek egy olyan hadjárat lezárását jelezték, amelyben az iszlám előbb megszerezte a terület feletti uralmat, majd ezt követően elfoglalta a fővárost.

The first siege four-years from 1333 unto 1337 represents the four-years from 1449 to 1453 when the prophecy ended. Three hundred and ninety-one years fifteen days later Islam is restrained as the Millerites ‘rise’ under the prophetic power represented in the characteristics ‘thirty-eight and forty’ as represented in the alpha history of the history of July 27, 1299 and July 27, 1449. The rising up of Islam and the rising up of God’s latter-day messengers is represented in a numerical symbol which is constructed by the numerical relationship of 38 and 40.

Az első ostrom, az 1333-tól 1337-ig terjedő négy év, azt az 1449-től 1453-ig tartó négy évet jelképezi, amikor a prófécia véget ért. Háromszázkilencvenegy évvel és tizenöt nappal később az iszlám korlátoztatik, amint a milleriták „felemelkednek” azon prófétai erő alatt, amelyet a „harmincnyolc és negyven” jellemzők képviselnek, miként ez megjelenik 1299. július 27-ének és 1449. július 27-ének történelme alfa-történetében. Az iszlám felemelkedését és Isten utolsó napokbeli hírnökeinek felemelkedését egy olyan számbeli jelkép ábrázolja, amely a 38 és 40 számszerű kapcsolatából épül fel.

In Ezekiel thirty-seven Islam is the message of the east wind that is breathed upon the dead dry bones that they might stand up as a mighty army. When Ezekiel’s message arrives the rising up begins, as it did in the Millerite history of 1838 and 1840. That message arrived on 9/11 and at the soon-coming Sunday law those bones stand up as a mighty army. The raising up of God’s army as the church triumphant in the latter days is typified by 1838 and 1840. 9/11 unto the Sunday law was typified by 1840 to 1844, but it also typifies the period from December 31, 2023 unto the fireballs of Nashville.

Ezékiel harminchetedik fejezetében az iszlám a keleti szél üzenete, amely a halott, száraz csontokra fuvallik, hogy talpra álljanak mint hatalmas sereg. Amikor Ezékiel üzenete megérkezik, megkezdődik a felemelkedés, miként az 1838-as és 1840-es millerita történelemben történt. Ez az üzenet 9/11-kor érkezett meg, és a hamarosan bekövetkező vasárnapi törvény idején azok a csontok talpra állnak mint hatalmas sereg. Isten serege feltámasztásának, mint az utolsó napok diadalmas egyházának, előképét 1838 és 1840 adja. A 9/11-től a vasárnapi törvényig terjedő időszakot 1840-től 1844-ig terjedő időszak előképezte, de ez egyúttal a 2023. december 31-étől a nashville-i tűzgömbökig terjedő időszakot is előképezi.

## Eastern Rome

Keleti Róma

From the division of the empire by Constantine the first (the Great), unto the last Constantine represents the prophetic history of eastern Rome. The prophetic period is therefore marked by a prophetic or symbolic father and a son, as represented by their name, though there was no direct blood descent between Constantine the Great and Constantine the eleventh. The first and last Constantine are also represented prophetically as alpha and omega symbols, and the father (alpha) chose Constantinople as the capital, and the son (omega) died in the siege when Constantinople ceased to be the capital. The prophetic period of eastern Rome is marked by the first and last Constantine. The period of 150 years that began on July 27, 1299 includes a 38 year period and ends with a 4 year siege. That siege typified 1449 to 1453. The campaign of Nicomedia began with a territory being conquered and ended with the capital of the territory being conquered. As with the first and last Constantine, the conquering of Nicomedia began with a father (the first) and ended with a son (the last).

A birodalom Konstantin első (Nagy) általi megosztásától az utolsó Konstantinig húzódik Kelet-Róma prófétai története. A prófétai időszakot ezért egy prófétai vagy jelképes atya és fiú jelöli, amint azt nevük is kifejezi, noha Nagy Konstantin és a tizenegyedik Konstantin között nem volt közvetlen vérségi leszármazás. Az első és az utolsó Konstantin prófétailag alfa- és ómega-jelképekként is megjelennek, és az atya (alfa) Konstantinápolyt választotta fővárosul, a fiú (ómega) pedig az ostrom során halt meg, amikor Konstantinápoly megszűnt főváros lenni. Kelet-Róma prófétai időszakát az első és az utolsó Konstantin határozza meg. Az 150 éves időszak, amely 1299. július 27-én kezdődött, magában foglal egy 38 éves időszakot, és egy 4 éves ostrommal ér véget. Ez az ostrom az 1449-től 1453-ig tartó időszak előképe volt. Nikomédia hadjárata egy terület meghódításával kezdődött, és a terület fővárosának meghódításával ért véget. Miként az első és az utolsó Konstantin esetében, Nikomédia meghódítása is egy atyával (az elsővel) kezdődött, és egy fiúval (az utolsóval) zárult.

## Four years

Négy év

A four-year siege in the opening period of the one hundred and fifty years that led to the four years from the humiliation of Constantine the last in 1449 unto 1453 when Constantinople was besieged and fell. The time prophecy of the second woe representing three hundred and ninety-one years and fifteen days began on July 27, 1449 and it ended on August 11, 1840. That date marks the beginning of a four-year period which Sister White called a glorious manifestation of the power of God.

A százötven esztendő kezdeti szakaszában egy négyéves ostrom, amely elvezetett ahhoz a négy évhez, Konstantin utolsó 1449-ben történt megaláztatásától 1453-ig, amikor Konstantinápolyt ostrom alá vették és elesett. A második jajszót jelképező, háromszázkilencvenegy évet és tizenöt napot felölelő időprófécia 1449. július 27-én kezdődött, és 1840. augusztus 11-én ért véget. Ez a dátum egy négyéves időszak kezdetét jelöli, amelyet White testvérnő Isten hatalmának dicsőséges megnyilatkozásának nevezett.

> “The angel who unites in the proclamation of the third angel’s message is to lighten the whole earth with his glory. A work of world-wide extent and unwonted power is here foretold. The advent movement of 1840–44 was a glorious manifestation of the power of God; the first angel’s message was carried to every missionary station in the world, and in some countries there was the greatest religious interest which has been witnessed in any land since the Reformation of the sixteenth century; but these are to be exceeded by the mighty movement under the last warning of the third angel.” The Great Controversy, 611.

> „Az angyalnak, aki egyesül a harmadik angyal üzenetének hirdetésében, dicsőségével be kell világítania az egész földet. Itt egy világméretű kiterjedésű és rendkívüli erejű mű van megjövendölve. Az 1840–44-es adventmozgalom Isten hatalmának dicsőséges megnyilvánulása volt; az első angyal üzenete eljutott a világ minden misszióállomására, és némely országokban a tizenhatodik századi reformáció óta semmilyen földön nem tapasztaltak olyan nagy vallási érdeklődést; de mindezt felül fogja múlni a harmadik angyal utolsó figyelmeztetése alatti hatalmas mozgalom.” A nagy küzdelem, 611.

Islam was restrained on August 11, 1840 and there was a four-year period which aligns with both the outpouring of the Holy Spirit at Pentecost, and the descent of the mighty angel of Revelation eighteen, when the “great buildings” of New York were struck by Islam of the third woe on 9/11. 9/11 marks the beginning of the sealing time of the one hundred and forty-four thousand. The sealing is a period of time, and the ending of the period of the sealing possesses the characteristics of the beginning of the period. When Christ descended at 9/11, he typified Michael descending to resurrect the two witnesses on December 31, 2023, when the final period of the sealing began.

Az iszlám 1840. augusztus 11-én visszatartatott, és egy négyéves időszak következett, amely összhangban áll mind a Szentlélek pünkösdkor történt kitöltetésével, mind pedig a Jelenések tizennyolcadik fejezetének hatalmas angyala alászállásával, amikor a harmadik jaj iszlámja 9/11-kor lesújtott New York „nagy épületeire”. A 9/11 a száznegyvennégyezer elpecsételési idejének kezdetét jelzi. Az elpecsételés egy időszak, és az elpecsételés időszakának vége magán viseli az időszak kezdetének jellemzőit. Amikor Krisztus 9/11-kor alászállt, előképe volt annak, hogy Mihály 2023. december 31-én alászáll, hogy feltámassza a két tanút, amikor az elpecsételés végső időszaka megkezdődött.

The key which is the battle of Nineveh represents the various releases of Islam, that would bring down eastern Rome by 1453. Within the one hundred and fifty years of verse ten’s “five months,” the beginning and also the ending contain a four-year period. Those two four-year periods connect with the conclusion of the three hundred and ninety-one years and fifteen days, that marked a four-year period from 1840 to 1844 when Christ would lighten “the whole earth with his glory.” In 1844, prophetic time ceased to be applied, for time would be “time no longer.”

A kulcs, amely Ninive csatája, az iszlám különféle kibocsáttatásait jelképezi, amelyek 1453-ra bukásba vitték Kelet-Rómát. A tizedik vers „öt hónapjának” százötven évén belül a kezdet és a vég egyaránt magában foglal egy négyéves időszakot. E két négyéves időszak összekapcsolódik a háromszázkilencvenegy év és tizenöt nap lezárulásával, amely egy 1840-től 1844-ig terjedő négyéves időszakot jelölt, amikor Krisztus „az egész földet beragyogja dicsőségével”. 1844-ben a prófétai idő alkalmazása megszűnt, mert az idő „nem lesz többé”.

> And sware by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer. Revelation 10:6.

> És megesküvék arra, aki örökkön-örökké él, aki teremtette az eget és a benne levőket, a földet és a rajta levőket, a tengert és a benne levőket, hogy idő többé nem lészen. Jelenések 10:6.

## 1333 to 1337, 1449 to 1453, 1840 to 1844

1333-tól 1337-ig, 1449-től 1453-ig, 1840-től 1844-ig

Those three lines of four-year periods align with the sealing time from 9/11 unto the Sunday law, and they also align with the fractal of 9/11 unto the Sunday law that is represented from December 31, 2023 until Islam is again released to deliver the fireballs of Nashville.

A négyéves időszakoknak az a három sora egybeesik a pecsételés idejével 9/11-től a vasárnaptörvényig, és egybeesik továbbá a 9/11-től a vasárnaptörvényig terjedő fraktállal is, amely 2023. december 31-étől addig az időpontig van ábrázolva, amikor az iszlám ismét szabadon bocsáttatik, hogy elhozza Nashville tűzgolyóit.

The prophetic fractal of December 31, 2023 to the fireballs of Nashville have been typified by three four-year prophetic periods that all align with the sealing time from 9/11 to the Sunday law. Thus, four witnesses identify the history of December 31, 2023 until the Nashville attack, and it was the battle of Nineveh that is the “key” for each of these witnesses. 1333, 1449, 1840 and 9/11 were all turning points— “keys.”

2023. december 31-ének prófétai fraktálját a nashville-i tűzgolyókig három, egyenként négyéves prófétai időszak példázza, amelyek mind a 9/11-től a vasárnaptörvényig tartó pecsételés idejéhez igazodnak. Így négy tanú azonosítja a 2023. december 31-étől a nashville-i támadásig terjedő történelmet, és Ninive csatája volt az a „kulcs”, amely e tanúk mindegyikére vonatkozott. 1333, 1449, 1840 és 9/11 mind fordulópontok voltak — „kulcsok”.

> “There are lessons to be learned from the history of the past; and attention is called to these, that all may understand that God works on the same lines now that He ever has done. His hand is seen in His work and among the nations now, just the same as it has been ever since the gospel was first proclaimed to Adam in Eden.

> „A múlt történelméből tanulságokat kell meríteni; és ezekre irányul a figyelem, hogy mindenki megérthesse: Isten most is ugyanazon elvek szerint munkálkodik, ahogyan azt mindenkor tette. Keze most is látható művében és a nemzetek között, éppen úgy, mint attól fogva mindvégig, hogy az evangélium először hirdettetett Ádámnak Édenben.״

> “There are periods which are turning points in the history of nations and of the church. In the providence of God, when these different crises arrive, the light for that time is given. If it is received, there is spiritual progress; if it is rejected, spiritual declension and shipwreck follow. The Lord in His word has opened up the aggressive work of the gospel as it has been carried on in the past, and will be in the future, even to the closing conflict, when Satanic agencies will make their last wonderful movement.” Bible Echo, August 26, 1895.

> „Vannak időszakok, amelyek fordulópontot jelentenek a nemzetek és az egyház történetében. Isten gondviselésében, amikor ezek a különböző válságok elérkeznek, megadatik az arra az időre szóló világosság. Ha azt elfogadják, lelki előrehaladás következik; ha elutasítják, lelki hanyatlás és hajótörés követi. Az Úr Igéjében feltárta az evangélium támadó munkáját, amint az a múltban folyt, és a jövőben is folyni fog, egészen a végső küzdelemig, amikor a sátáni erők megteszik utolsó csodálatos megmozdulásukat.” Bible Echo, 1895. augusztus 26.

## Nicomedia

Nikomédia

After becoming emperor in 284, in 293, Diocletian chose Nicomedia as the eastern capital of the Roman Empire when he legally divided the empire into East and West, establishing the Tetrarchy system. Nicomedia served as the main administrative and military capital in the East for several decades. Constantine the Great used it as a base before deciding to build the new capital at nearby Byzantium (which he renamed Constantinople in 330). Even after Constantinople became the main capital, Nicomedia remained a major regional center, strategically located on the eastern shore of the Sea of Marmara. So, while it was not the permanent capital like Rome or Constantinople, Nicomedia was officially designated as the eastern capital during a key transitional period in Roman history. At the beginning of the one hundred and fifty years a capital of eastern Rome is conquered, and at the ending a capital of eastern Rome is conquered. Both conquering’s included a siege.

Miután Diocletianus 284-ben császárrá lett, 293-ban Nikomédiát választotta a Római Birodalom keleti fővárosául, amikor jogilag Keletre és Nyugatra osztotta a birodalmat, és létrehozta a tetrarchia rendszerét. Nikomédia több évtizeden át a Kelet fő közigazgatási és katonai fővárosául szolgált. Nagy Konstantin is ezt használta bázisul, mielőtt úgy döntött, hogy az új fővárost a közeli Byzantion helyén építi fel (amelyet 330-ban Konstantinápolynak nevezett át). Még azután is, hogy Konstantinápoly lett a főváros, Nikomédia jelentős regionális központ maradt, stratégiai fekvésének köszönhetően a Márvány-tenger keleti partján. Így tehát, noha nem volt állandó főváros úgy, mint Róma vagy Konstantinápoly, Nikomédiát hivatalosan a keleti fővárosnak jelölték ki a római történelem egyik kulcsfontosságú átmeneti időszakában. A százötven év kezdetén Kelet-Róma egyik fővárosát hódítják meg, és a végén Kelet-Róma egyik fővárosát hódítják meg. Mindkét hódítást ostrom is kísérte.

## Diocletian

Diocletianus

The emperor Diocletian officially made Nicomedia the eastern capital of the Roman empire when he implemented the Tetrarchy system in 293. The Tetrarchy system was made up of a western and eastern division of the empire; both east and west having a senior emperor (Augusti) and a junior emperor (Caesar) to make up the number four that is represented by the word ‘tetrarchy’.

Diocletianus császár hivatalosan Nicomediát tette a Római Birodalom keleti fővárosává, amikor 293-ban bevezette a tetrarchia rendszerét. A tetrarchia rendszere a birodalom nyugati és keleti felosztásából állt; keleten és nyugaton egyaránt volt egy rangidős császár (Augusti) és egy alacsonyabb rangú császár (Caesar), hogy kialakuljon a négyes szám, amelyet a „tetrarchia” szó jelöl.

## Alpha and Omega

Alfa és Omega

Diocletian is the omega symbol of the church of Smyrna, and Nero is the alpha symbol. Constantine the Great is the alpha symbol of the church of Pergamos, and Justinian is the omega symbol.

Diocletianus a szmirnai gyülekezet ómega-szimbóluma, Nero pedig az alfa-szimbóluma. Nagy Konstantin a pergamoni gyülekezet alfa-szimbóluma, Justinianus pedig az ómega-szimbóluma.

The ‘legal’ division of Rome into east and west (which did not last) was accomplished by Diocletian, and the prophetic division of Rome into east and west was accomplished by Constantine. During the history of the second symbolic church of persecution, represented by Smyrna, Rome was legally divided into east and west and in the history of the third symbolic church of compromise, represented by Pergamos, Rome was prophetically divided into east and west. 293 was the alpha and 330 was the omega and on May 11, 330, Constantine the Great dedicated Constantinople as the capital of the Empire.

Róma keleti és nyugati részre való „jogi” felosztását (amely nem bizonyult tartósnak) Diocletianus hajtotta végre, és Róma keleti és nyugati részre való prófétai felosztását Konstantin hajtotta végre. A második, jelképes üldöztető egyházkorszak történetében, amelyet Szmirna képvisel, Róma jogilag keleti és nyugati részre oszlott, és a harmadik, jelképes megalkuvó egyházkorszak történetében, amelyet Pergamosz képvisel, Róma prófétailag keleti és nyugati részre oszlott. 293 volt az alfa, 330 pedig az ómega, és 330. május 11-én Nagy Konstantin Konstantinápolyt a Birodalom fővárosává avatta.

The legal division by Diocletian in 293 fell apart through civil war that followed until the Edict of Milan in the year 313, when Constantine of the east and Licinius of the west issued the Edict of Milan, legalizing Christianity, and effectively ending the Tetrarchy—the system of four coordinated rulers that collapsed into a struggle between two main powers (Constantine in the West and Licinius in the East). The legal division, which ushered in a collapse, represents a twenty-year period from division to division, and both divisions precipitated a collapse of the system.

A Diocletianus által 293-ban végrehajtott jogi felosztás a nyomában következő polgárháború során széthullott egészen a 313. évben kiadott milánói ediktumig, amikor Constantinus keleten és Licinius nyugaton kibocsátották a milánói ediktumot, törvényesítve a kereszténységet, és ténylegesen véget vetve a tetrarchiának — a négy összehangolt uralkodó rendszerének, amely két fő hatalom közötti küzdelemmé omlott össze (Constantinus nyugaton és Licinius keleten). A jogi felosztás, amely összeomlást idézett elő, a felosztástól a felosztásig tartó húszéves időszakot jelképezi, és mindkét felosztás a rendszer összeomlását idézte elő.

The church of Smyrna began with Nero in 64 when the great fire of Rome was employed by Nero to persecute Christians, who Nero accused of starting the fire. Nero marks the beginning of persecution and typifies the final persecution of the latter days. That final persecution continues until the close of probation, when the papal power comes to its end with none to help. Thus the first period of persecution began with the burning of Rome and it ends with the burning of Rome.

A szmirnai gyülekezet Néróval kezdődött 64-ben, amikor Róma nagy tüzét Néró a keresztények üldözésére használta fel, akiket azzal vádolt, hogy ők okozták a tüzet. Néró jelöli ki az üldözés kezdetét, és előképezi az utolsó napok végső üldözését. Az a végső üldözés a kegyelemidő lezárultáig tart, amikor a pápai hatalom segítség nélkül jut végére. Így az üldözés első időszaka Róma felégetésével kezdődött, és Róma felégetésével ér véget.

> And the ten horns which thou sawest upon the beast, these shall hate the whore, and shall make her desolate and naked, and shall eat her flesh, and burn her with fire. Revelation 17:16.

> „És a tíz szarv, amelyet láttál a fenevadon, ezek meggyűlölik a paráznát, és pusztává és mezítelenné teszik őt, és megemésztik az ő húsát, és megégetik őt tűzzel.” Jelenések 17:16.

The church of Smyrna began with Nero in 64 when the great fire of Rome was employed by Nero to persecute Christians, who Nero accused of starting the fire. Two hundred and fifty years later it ended in 313 with the Edict of Milan. The “edict” is the ending of a twenty-year period that began with Diocletian’s legal division, and it was also the end of the two hundred and fifty years of Smyrna that began with Nero. The two hundred and fifty years of persecution represented by the church of Smyrna and Nero included the ten years of the very worst persecution brought about by Diocletian. That ten years of persecution was the last half of twenty years of Diocletian that began with his legal division of the empire in 293. From the legal division into east and west by Diocletian in 293 began a twenty year period that was made up of two ten-year periods.

A szmirnai gyülekezet Néróval kezdődött 64-ben, amikor Néró Róma nagy tűzvészét a keresztények üldözésére használta fel, akiket azzal vádolt, hogy ők okozták a tüzet. Kétszázötven évvel később, 313-ban ért véget a milánói ediktummal. Az „ediktum” annak a húszéves időszaknak a lezárása, amely Diocletianus birodalomjogi felosztásával kezdődött, és egyúttal végét jelentette a Szmirnához tartozó, Néróval kezdődő kétszázötven évnek is. A Szmirna gyülekezete és Néró által jelképezett kétszázötven évnyi üldöztetés magában foglalta a Diocletianus által előidézett legsúlyosabb üldözés tíz esztendejét. Az az üldöztetési tíz év annak a Diocletianushoz kötődő húsz évnek a második fele volt, amely a birodalom 293-ban történt jogi felosztásával kezdődött. A birodalomnak Diocletianus által 293-ban keletre és nyugatra történt jogi felosztásától egy húszéves időszak kezdődött, amely két tízéves szakaszból állt.

Diocletian legally divided the empire into east and west, thus typifying the prophetic division accomplished by Constantine. Diocletian’s division was east and west, but it consisted of two rulers in the east and two rulers in the west. One primary and one secondary ruler for each area. On February 23, 303, Diocletian issued the first of several ‘edicts’ against Christians, marking the start of the Great Persecution, (also called the Diocletianic Persecution), the most severe and widespread persecution of Christians in the Roman Empire.

Diocletianus jogilag keleti és nyugati részre osztotta a birodalmat, ily módon előképezve azt a prófétai megosztást, amelyet Constantinus vitt véghez. Diocletianus felosztása keletre és nyugatra történt, ám két uralkodóból állt keleten és két uralkodóból nyugaton. Minden egyes terület számára egy elsődleges és egy másodlagos uralkodó. 303. február 23-án Diocletianus kiadta a keresztények ellen irányuló több „ediktum” közül az elsőt, ezzel kezdetét vette a nagy üldözés (más néven a Diocletianusi üldözés), a keresztények legsúlyosabb és legkiterjedtebb üldöztetése a Római Birodalomban.

> And unto the angel of the church in Smyrna write; These things saith the first and the last, which was dead, and is alive; I know thy works, and tribulation, and poverty, (but thou art rich) and I know the blasphemy of them which say they are Jews, and are not, but are the synagogue of Satan. Fear none of those things which thou shalt suffer: behold, the devil shall cast some of you into prison, that ye may be tried; and ye shall have tribulation ten days: be thou faithful unto death, and I will give thee a crown of life. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches; He that overcometh shall not be hurt of the second death. Revelation 2:8–10.

> És a szmirnai gyülekezet angyalának írd meg: Ezt mondja az Első és az Utolsó, aki halott volt, és él: Ismerem a te cselekedeteidet, nyomorúságodat és szegénységedet (de gazdag vagy), és ismerem azok káromlását, akik azt mondják magukról, hogy zsidók, pedig nem azok, hanem a Sátán zsinagógája. Ne félj semmitől, amit szenvedned kell: íme, az ördög némelyeket közületek börtönbe vet, hogy megpróbáltassatok; és tíz napig nyomorúságotok lesz. Légy hű mindhalálig, és neked adom az élet koronáját. Akinek van füle, hallja, mit mond a Lélek a gyülekezeteknek; aki győz, annak nem árt a második halál. Jelenések 2:8–10.

The Great Persecution continued under Diocletian successors (especially Galerius) until 313, when it ended at the Edict of Milan. Nero is the alpha symbol of persecution that typified Diocletian as the omega persecution of the prophetic period represented by the church of Smyrna. The persecution concluded with a political marriage and a treaty between Constantine of the east and Licinius of the west. In February 313, Constantine and Licinius met in Milan and issued the Edict of Milan, which granted religious tolerance to Christians (and others) across the empire. To strengthen their political alliance, Licinius married Constantia (Constantine’s half-sister) during or around this meeting. This marriage was a classic Roman political alliance—sealing the agreement between the two emperors and helped stabilize the empire temporarily after years of civil war. The alliance did not last long. Constantine and Licinius later fought each other, and Constantine defeated Licinius in 324, becoming the sole ruler.

A nagy üldözés Diocletianus utódai alatt (különösen Galerius idején) 313-ig folytatódott, amikor a milánói ediktummal véget ért. Nero az üldözés alfaképe, amely előképezte Diocletianust mint a Szmirna gyülekezete által jelképezett prófétai időszak ómegaüldözését. Az üldözés egy politikai házassággal és egy szerződéssel zárult, amely a keleti Constantinus és a nyugati Licinius között köttetett. 313 februárjában Constantinus és Licinius Milánóban találkozott, és kiadták a milánói ediktumot, amely vallási türelmet biztosított a keresztényeknek (és másoknak is) az egész birodalomban. Politikai szövetségük megerősítése érdekében Licinius e találkozó alatt vagy annak idején feleségül vette Constantiát (Constantinus féltestvérét). Ez a házasság a római politikai szövetség klasszikus formája volt — megpecsételte a két császár közötti megállapodást, és átmenetileg segített stabilizálni a birodalmat az évekig tartó polgárháború után. A szövetség nem tartott sokáig. Constantinus és Licinius később harcba szálltak egymással, és Constantinus 324-ben legyőzte Liciniust, így egyedüli uralkodóvá lett.

From Nero to Constantine the prophetic period of Smyrna of two hundred and fifty years was accomplished, and in 313 the church of Pergamos, the church of compromise began, ending with the church of Thyatira in 538. The two hundred and fifty years of Smyrna represented a period of persecution, and in the ending of the over-all period Diocletian persecution fulfilled Revelations “ten days” (ten years) where the worst period of persecution represents a fractal of the overall period. The ten years are a fractal of the two hundred and fifty years. Those ten years represent the omega of Nero’s persecution, and at their conclusion the omega division of the empire into east and west.

Nerótól Konstantinig beteljesedett a Szmirna prófétai korszaka, amely kétszázötven évig tartott, és 313-ban megkezdődött Pergamon gyülekezetének, a megalkuvás gyülekezetének időszaka, amely Tiatira gyülekezetével zárult le 538-ban. Szmirna kétszázötven éve az üldöztetés időszakát jelképezte, és e teljes időszak végén Diocletianus üldözése betöltötte a Jelenések könyvének „tíz napját” (tíz évét), ahol az üldöztetés leghevesebb időszaka az egész korszak egy fraktálját képviseli. A tíz év a kétszázötven év fraktálja. Ez a tíz év Néró üldözésének ómegáját jelképezi, és végükön következett be a birodalom ómega szerinti kettéosztása keletre és nyugatra.

## Marriage and Divorce

Házasság és válás

Smyrna began at the burning of Rome in 64 and ended two hundred and fifty years later in 313 with the Edict of Milan and the political marriage of east and west. The ten-year fractal of persecution began in 303 and ended in 313 with the Edict of Milan and the political marriage of east and west. The twenty years that began with the legal division of east and west in 293 by Diocletian ended in 313 with the political marriage of east and west. The marriage treaty of 313 between east and west ended with the divorce of 324, when Constantine defeated Licinius of the west and became sole ruler of Rome. The prophetic divorce of 324 came three years after the first Sunday law in 321.

Szmirna Róma felgyújtásával kezdődött 64-ben, és kétszázötven évvel később, 313-ban ért véget a milánói ediktummal, valamint Kelet és Nyugat politikai házasságával. Az üldöztetés tízéves fraktálja 303-ban kezdődött, és 313-ban ért véget a milánói ediktummal, valamint Kelet és Nyugat politikai házasságával. Az a húsz év, amely Diocletianus által Kelet és Nyugat 293-ban történt jogi megosztásával kezdődött, 313-ban ért véget Kelet és Nyugat politikai házasságával. A Kelet és Nyugat közötti, 313-ban kötött házassági szerződés az 324-es válással végződött, amikor Constantinus legyőzte a nyugati Liciniust, és Róma egyedüli uralkodójává lett. Az 324-es prófétai válás három évvel az első, 321-ben hozott vasárnapi törvény után következett be.

The seventeen years from 313 unto 330 identifies a political marriage, and the end of the persecution represented by Smyrna and Nero, and the beginning of the church of compromise represented by Pergamos. The beginning of Pergamos in 313 at the marriage, was followed by the beginning of the persecution that began at the first Sunday law in 321. That was followed by the prophetic divorce of 324, which brought east and west into one empire under Constantine. Six years later in 330 the division into east and west was prophetically repeated. The seventeen years represent the alpha period of the church of Pergamos that would continue until the church of Thyatira arrived in prophetic history in 538. That alpha period would represent an omega history at the end of the period from 330 unto 538. The omega history of Pergamos represents the period of 496, 508 and 533.

A 313-tól 330-ig terjedő tizenhét év egy politikai házasságot azonosít, valamint a Szmirna és Néró által jelképezett üldözés végét, és a Pergamonnal jelképezett megalkuvó egyház kezdetét. Pergamon 313-ban, a házassággal kezdődő időszakát követte az üldözés kezdete, amely az első vasárnapi törvénnyel vette kezdetét 321-ben. Ezt követte a prófétai válás 324-ben, amely Keletet és Nyugatot egyetlen birodalommá egyesítette Konstantin alatt. Hat évvel később, 330-ban, a keleti és nyugati megosztottság prófétailag megismétlődött. A tizenhét év Pergamon egyházának alfa-időszakát jelképezi, amely mindaddig tartott, amíg Tiatira egyháza 538-ban meg nem jelent a prófétai történelemben. Ez az alfa-időszak egy omega-történelmet jelképez, a 330-tól 538-ig terjedő időszak végén. Pergamon omega-történelme a 496, 508 és 533 évekből álló időszakot jelképezi.

## Seventeen Years

Tizenhét év

Ptolemy of the battle of Raphia reigned “seventeen years,” and there were “seventeen years” between the battle of Raphia and the battle of Panium. Those seventeen years symbolically align with the seventeen years from 313 unto 330. Nero’s two hundred and fifty years of Smyrna led to the first seventeen years of the church of Pergamos, and connect with the two hundred and fifty years that began at the third decree in 457BC, the starting point of the 2300 years of Daniel eight and verse fourteen, and is the foundation and central pillar of Adventism. The two witnesses of two hundred and fifty years align with the two hundred and fifty years of the sixth kingdom of Bible prophecy that began in 1776 and ends this year in 2026.

Rafiai csata Ptolemaiosza „tizenhét évig” uralkodott, és „tizenhét év” telt el a rafiai csata és a paniumi csata között. E tizenhét év jelképesen egybeesik a 313-tól 330-ig terjedő tizenhét évvel. Nero kétszázötven éve Szmirna számára a pergamoni gyülekezet első tizenhét évéhez vezetett, és összekapcsolódik azzal a kétszázötven évvel, amely a harmadik rendelettel Kr. e. 457-ben kezdődött, Dániel könyve 8. fejezetének 14. verse szerinti 2300 év kiindulópontjával, amely az adventizmus alapja és központi pillére. A kétszázötven éves két tanú egybeesik a bibliai prófécia hatodik királyságának kétszázötven évével, amely 1776-ban kezdődött, és ez évben, 2026-ban ér véget.

The pioneers of Adventism did not see or understand the seventeen years of 313 to 330, for in 1844 they did not yet even understand the issue of the seventh-day Sabbath or the day of the sun. They did however recognize the one hundred and fifty years of verse ten of Revelation nine, and it became the starting point of a period that led to the three hundred and ninety-one years and fifteen days that ended on August 11, 1840. That understanding produced a mighty “manifestation of the power of God.”

Az adventizmus úttörői nem látták és nem értették meg a 313-tól 330-ig terjedő tizenhét évet, mert 1844-ben még a hetedik napi szombat vagy a nap napjának kérdését sem értették. Felismerték azonban a Jelenések kilencedik fejezetének tizedik versében említett százötven évet, és ez lett annak az időszaknak a kiindulópontja, amely elvezetett a háromszázkilencvenegy évhez és tizenöt naphoz, amely 1840. augusztus 11-én ért véget. Ez a megértés Isten hatalmának hatalmas „megnyilvánulását” eredményezte.

The pioneers did not recognize a second period of one hundred and fifty years in Revelation nine. Their foundational understanding represents the platform that the “new light” of Revelation nine is built upon. That light is opened by the “key” of the battle of Nineveh. That “key” allows a student of prophecy to recognize all the kingdoms of Bible prophecy represented in Daniel and Revelation. Babylon, Medo-Persia, Greece, the Seleucid and Ptolemaic empires, the kingdom of Mohammed, and more significantly it magnifies the empire of Rome by identifying the rise and fall of not only Rome, but also the kingdoms of eastern and western Rome, as well as the United States (the false prophet), the papacy (the beast) and the United Nations (the dragon). All the rises and falls of these kingdoms testify to the movements of the dragon, the beast and false prophet that ultimately bring the world to Armageddon. That movement is represented within the last six verses of Daniel eleven, and the beginning of that movement is represented in the hidden history of verse forty.

Az úttörők nem ismertek fel egy második, százötven éves időszakot a Jelenések könyve kilencedik fejezetében. Alapvető megértésük azt az alapzatot képezi, amelyre a Jelenések könyve kilencedik fejezetének „új világossága” épül. E világosságot Ninive csatájának „kulcsa” nyitja meg. Ez a „kulcs” teszi lehetővé a próféciát tanulmányozó számára, hogy felismerje a bibliai prófécia valamennyi, Dániel és a Jelenések könyvében megjelenített királyságát: Babilont, Médo-Perzsiát, Görögországot, a szeleukida és a ptolemaioszi birodalmakat, Mohamed királyságát; és ami még jelentősebb, felnagyítja Róma birodalmát azáltal, hogy azonosítja nemcsak Róma, hanem a keleti és a nyugati Róma királyságainak felemelkedését és bukását is, valamint az Egyesült Államokat (a hamis prófétát), a pápaságot (a fenevadat) és az Egyesült Nemzeteket (a sárkányt). E királyságok minden felemelkedése és bukása a sárkány, a fenevad és a hamis próféta ama mozgásairól tanúskodik, amelyek végső soron a világot Armageddonhoz vezetik. Ezt a mozgást Dániel tizenegyedik fejezete utolsó hat verse ábrázolja, és e mozgás kezdete a negyvenedik vers rejtett történetében jelenik meg.

The battle of Nineveh provides the prophetic point of reference to align the testimonies of the empire of Rome, the kingdoms of eastern and western Rome and papal Rome in the sequence of end-time events. Thus, the battle of Nineveh is the key that fully illustrates the various prophetic testimonies of Rome, and according to verse fourteen of Daniel eleven, it is Rome that establishes the vision. The key that brings those lines together is the battle of Nineveh.

Ninive csatája adja azt a prófétai viszonyítási pontot, amelyhez igazíthatók Róma birodalmának, a keleti és nyugati Róma királyságainak, valamint a pápai Rómának a bizonyságtételei a végidő eseményeinek sorrendjében. Így Ninive csatája az a kulcs, amely teljes mértékben szemlélteti Róma különféle prófétai bizonyságtételeit, és Dániel tizenegyedik fejezetének tizennegyedik verse szerint Róma az, amely megalapítja a látomást. Az a kulcs, amely ezeket a vonalakat egybefogja, Ninive csatája.

We will begin to bring together the previous five articles addressing the woes of Revelation nine in our next article.

Következő cikkünkben elkezdjük egybefoglalni az előző öt cikket, amelyek a Jelenések könyve kilencedik fejezetének jajszavait tárgyalják.

Back to Articles