Article

# What is Truth? - Number Three

Mi az igazság? – Harmadik szám

The Road to Emmaus

Az emmausi út

Author

Jeff Pippenger

Published

September 7, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the gospel of John, just after the Last Supper until Jesus goes to the Garden of Gethsemane there is a long narrative from chapter fourteen through the end of chapter seventeen. I intend to address these chapters in the next article. This article is the platform to build the understanding of those chapters upon. In terms of the reform line of Christ’s history the dialogue of Christ and His disciples in those chapters is just after the triumphal entry and just before the cross. Jesus entered Jerusalem, then had his final meal with the disciples, then the narrative takes place and he then goes to Gethsemane and at midnight that same day He is arrested and the seven step process that leads to the crucifixion began. He and the disciples were prophetically located just after the Exeter camp meeting and just before the Great Disappointment, in a history that is represented by the seventh month movement. In the narrative that begins just after the Last Supper the first thing Jesus says is:

János evangéliumában, közvetlenül az utolsó vacsora után egészen addig, amíg Jézus a Gecsemáné-kertbe megy, egy hosszú elbeszélés található a tizennegyedik fejezettől a tizenhetedik fejezet végéig. Szándékomban áll e fejezetekkel a következő cikkben foglalkozni. Ez a cikk azt az alapot képezi, amelyre e fejezetek megértését fel lehet építeni. Krisztus történetének reformvonala szempontjából Krisztusnak és tanítványainak e fejezetekben olvasható párbeszéde közvetlenül a diadalmas bevonulás után és közvetlenül a kereszt előtt helyezkedik el. Jézus bement Jeruzsálembe, majd elfogyasztotta utolsó étkezését a tanítványokkal, ezt követően játszódik le az elbeszélés, majd elmegy Gecsemánéba, és még ugyanazon a napon éjfélkor letartóztatják, és megkezdődött az a hétlépéses folyamat, amely a keresztre feszítéshez vezetett. Ő és a tanítványok prófétai értelemben közvetlenül az exeteri tábori összejövetel után és közvetlenül a nagy csalódás előtt helyezkedtek el, egy olyan történelemben, amelyet a hetedik hónap mozgalma jelképez. Az utolsó vacsora után közvetlenül kezdődő elbeszélésben az első dolog, amit Jézus mond, ez:

> Let not your heart be troubled: ye believe in God, believe also in me. John 14:1.

> Ne nyugtalankodjék a ti szívetek: hisztek Istenben, higgyetek énbennem is. János 14:1.

Knowing that a great disappointment was just hours ahead, Jesus sought to strengthen His disciples for the coming crisis. The hidden line of prophecy within the four waymarks that make up the events that are symbolized as the seven thunders is the history where these three steps of the narrative in the gospel of John takes place. That hidden line, within the seven thunders represents the history of the first disappointment to the last disappointment.

Tudván, hogy már csak órák választják el a nagy csalódástól, Jézus igyekezett megerősíteni tanítványait a közelgő válságra. Annak a próféciának a rejtett vonala, amely azon a négy útjelzőn belül húzódik, amelyek a hét mennydörgésként jelképezett eseményeket alkotják, az a történet, amelyben János evangéliumának elbeszélésében e három lépés végbemegy. Ez a rejtett vonal, a hét mennydörgésen belül, az első csalódástól az utolsó csalódásig terjedő történelmet jelenti.

Just before Jesus informs them to “let not” their hearts “be troubled” Judas Iscariot had left the supper to go to the Sanhedrin for the third and final time. When he left the supper for his third meeting, he closed his probation.

Közvetlenül azelőtt, hogy Jézus arra intette volna őket, hogy szívük „ne nyugtalankodjék”, Iskariótes Júdás elhagyta a vacsorát, hogy harmadszor és utoljára a Szanhedrinhez menjen. Amikor a vacsorát elhagyta e harmadik találkozásra, lezárta próbaidejét.

In the context of the hidden line within the symbol of the seven thunders the triumphal entry of Christ represents the Midnight Cry where two classes of worshippers are manifested. The waymark of the middle letter of the Hebrew that is employed to create the Hebrew word “truth,” is the thirteenth letter of the Hebrew alphabet. Thirteen represents rebellion, and as a prophetic waymark it represents the Midnight Cry where the foolish virgins represent a manifestation of rebellion, as does Judas during the waymark of the triumphal entry.

A hét mennydörgés jelképén belüli rejtett vonal összefüggésében Krisztus diadalmas bevonulása az Éjféli Kiáltást jelképezi, ahol az imádók két osztálya nyilvánul meg. A héber „igazság” szó megalkotásához használt héber középső betű útjelzője a héber ábécé tizenharmadik betűje. A tizenhárom a lázadást jelképezi, és prófétai útjelzőként az Éjféli Kiáltást ábrázolja, ahol a balga szüzek a lázadás megnyilvánulását képviselik, miként Júdás is a diadalmas bevonulás útjelzőjénél.

> “There have been and always will be tares among the wheat, the foolish virgins with the wise, those who have no oil in their vessels with their lamps. There was a covetous Judas in the church Christ formed on earth, and there will be Judases in the church in every stage of her history.” Signs of the Times, October 23, 1879.

> „Mindig is voltak, és mindig is lesznek konkolyok a búza között, a balga szüzek az okosokkal együtt, olyanok, akiknek lámpásuk megvan, de edényeikben nincs olaj. Volt egy kapzsi Júdás abban az egyházban, amelyet Krisztus a földön alapított, és lesznek Júdások az egyházban történelmének minden korszakában.” Signs of the Times, 1879. október 23.

When Judas returned the money, admitted his betrayal to Caiaphas and then to Christ, he then went to hang himself. As he was leaving the judgment hall he cried out, with the very words that represent the foolish virgin’s dilemma when they recognize they did not obtain the oil.

Amikor Júdás visszavitte a pénzt, bevallotta árulását Kajafásnak, majd Krisztusnak, azután elment, hogy felakassza magát. Amint elhagyta az ítélet csarnokát, felkiáltott azokkal a szavakkal, amelyek éppen a balga szűz dilemmáját fejezik ki, amikor felismeri, hogy nem szerezte meg az olajat.

> “Judas saw that his entreaties were in vain, and he rushed from the hall exclaiming, It is too late! It is too late! He felt that he could not live to see Jesus crucified, and in despair went out and hanged himself.” Desire of Ages, 722.

> „Júdás látta, hogy könyörgései hiábavalók, és kisietett a teremből, felkiáltva: Túl késő! Túl késő! Úgy érezte, nem élheti meg, hogy Jézust megfeszítsék, és kétségbeesésében kiment, és felakasztotta magát.” Jézus élete, 722.

Judas illustrates a false Midnight Cry message as “rushed from the hall exclaiming, It is too late! It is too late!” The message always manifest two classes of worshippers, and just as in Millerite history the foolish virgins carry on after the true Midnight Cry message arrives with a false message. Thus, in Millerite history we have the movement that elected William Miller as the leader, while rejecting the third angel’s message and opposing the little flock that followed Christ into the Most Holy Place.

Júdás a hamis Éjféli Kiáltás üzenetét így szemlélteti: „kirohant a csarnokból, felkiáltva: Túl késő! Túl késő!” Az üzenet mindig az imádók két osztályát nyilvánítja meg, és miként a millerita történelemben is, a balga szüzek azután, hogy a valódi Éjféli Kiáltás üzenete megérkezik, egy hamis üzenettel folytatják tovább. Így a millerita történelemben előttünk áll az a mozgalom, amely William Millert választotta vezetőjéül, miközben elvetette a harmadik angyal üzenetét, és szembeszállt a kis nyájjal, amely Krisztust követte a Szentek Szentjébe.

> “My mind was carried to the future, when the signal will be given. ‘Behold, the Bridegroom cometh; go ye out to meet him.’ But some will have delayed to obtain the oil for replenishing their lamps, and too late they will find that character, which is represented by the oil, is not transferable.” Review and Herald, February 11, 1896.

> „Elmémet a jövőbe ragadta, arra az időre, amikor elhangzik a jeladás: »Ímé, jő a Vőlegény; menjetek ki elébe.« Némelyek azonban késlekedtek megszerezni az olajat lámpásaik utántöltésére, és túl későn fogják felismerni, hogy a jellem, amelyet az olaj jelképez, nem ruházható át.” Review and Herald, 1896. február 11.

The third waymark of the hidden history, represents judgment and is represented by the last letter of the Hebrew alphabet. The letter is “Tav,” and when written it is shaped as a cross. The cross represents judgment.

A rejtett történelem harmadik jelzőköve az ítéletet jelképezi, és a héber ábécé utolsó betűje ábrázolja. Ez a betű a „Táv”, és leírva kereszt alakú. A kereszt az ítéletet jelképezi.

From the first disappointment in Millerite history until the Midnight Cry, or from the letter alpha until the thirteenth letter there is a waymark representing a period of time, which is identified as the tarrying time in the parable of the ten virgins, a tarrying time that is also in Habakkuk chapter two. From the Midnight Cry, or the thirteenth letter of rebellion unto the great disappointment, the last letter of the alphabet there is also a period of time which was called the “seventh month movement,” not because it lasted seven months, but because the message of the Midnight Cry identified that Christ would come on the tenth day of the seventh month of the Jewish calendar, which was the Day of Atonement.

A Millerita történelem első csalódásától az Éjféli Kiáltásig, vagy az alfa betűtől a tizenharmadik betűig húzódik egy jelzőpont, amely egy időszakot jelképez; ez az az időszak, amelyet a tíz szűzről szóló példázatban késedelem idejeként azonosítanak, s amely Habakuk második fejezetében is megtalálható. Az Éjféli Kiáltástól, vagy a lázadás tizenharmadik betűjétől a nagy csalódásig, az ábécé utolsó betűjéig, szintén van egy időszak, amelyet „hetedik hónap mozgalomnak” neveztek; nem azért, mert hét hónapig tartott, hanem mert az Éjféli Kiáltás üzenete azt jelölte meg, hogy Krisztus a zsidó naptár hetedik hónapjának tizedik napján jön el, amely az Engesztelés Napja volt.

The context for the narrative from John chapter fourteen until chapter eighteen begins in a period of time that typifies the seventh month movement of Millerite history. The burden of the narrative the gospel of John is to prepare the disciples for the coming crisis of the cross (the letter ‘Tav’). Christ therefore identifies that from His death until He ascends to His Father and returns would be for His disciples a period of sorrow, uncertainty and disappointment. As with the prophetic characteristics of all the first disappointments that are represented in the testimony of the reform lines, the disappointment involves a condition that is brought about by a disregard of a previously revealed important truth. Christ’s death on the cross was and is an important truth and He had told the disciples directly that He would be crucified and resurrected, but the crisis was so great, so overwhelming, that they forgot what they should have remembered.

A János evangéliuma tizennegyedik fejezetétől a tizennyolcadik fejezetig terjedő elbeszélés összefüggése egy olyan időszakban kezdődik, amely a millerita történelem hetedik hónapjának mozgalmát jelképezi. A János evangéliumában található elbeszélés terhe az, hogy felkészítse a tanítványokat a kereszt közelgő válságára (a „Táv” betűre). Krisztus ezért rámutat arra, hogy az Ő halálától kezdve addig, amíg felmegy az Atyjához, majd visszatér, ez tanítványai számára a szomorúság, a bizonytalanság és a csalódás időszaka lesz. Miként a reformvonalak bizonyságtételében ábrázolt minden első csalódás prófétikus jellemzői esetében, a csalódás itt is olyan állapotot foglal magában, amely egy korábban kinyilatkoztatott fontos igazság figyelmen kívül hagyása következtében áll elő. Krisztus kereszthalála fontos igazság volt és az is marad, és Ő közvetlenül megmondta a tanítványoknak, hogy megfeszíttetik és feltámad; a válság azonban olyan nagy, olyan elsöprő volt, hogy elfelejtették azt, amire emlékezniük kellett volna.

> “When Christ, the Hope of Israel, was hung upon the cross and was lifted up as He told Nicodemus He would be, the disciples’ hope died with Jesus. They could not explain the matter. They could not understand all that Christ had told them about it beforehand.” Faith and Works, 63.

> „Amikor Krisztust, Izráel Reménységét a keresztre szegezték, és felemeltetett, amint Nikodémusnak megmondta, hogy fel fog emeltetni, a tanítványok reménysége Jézussal együtt halt meg. Nem tudták megmagyarázni a dolgot. Nem tudták megérteni mindazt, amit Krisztus előre mondott nekik erről.” Faith and Works, 63.

The burden of the entire narrative in the four chapters of John we are addressing was Jesus preparing His disciples for the period of disappointment they would experience beginning at the midnight arrest of Jesus, until He returned from ascending to His Father. In the four chapters of John, that period of time when Christ was away from the disciples represents a tarrying time. Historically that period of time, which I am identifying as a tarrying time took place after the crisis of the cross. In the four chapters we are preparing to consider, they prophetically represent the tarrying time that begins with the first disappointment, not after the great disappointment of the cross.

A János négy fejezetében foglalt teljes elbeszélés súlypontja, amellyel most foglalkozunk, abban állt, hogy Jézus felkészítette tanítványait a csalódás időszakára, amelyet Jézus éjféli elfogatásától kezdve egészen addig éltek át, amíg Ő az Atyjához való felemeneteléből vissza nem tért. János e négy fejezetében az az időszak, amikor Krisztus távol volt a tanítványoktól, a késedelem idejét jelképezi. Történelmileg ez az időszak, amelyet a késedelem idejeként azonosítok, a kereszt válsága után következett be. Abban a négy fejezetben azonban, amelyeket vizsgálni készülünk, prófétai értelemben azt a késedelmi időt jelképezik, amely az első csalódással kezdődik, nem pedig a kereszt nagy csalódása után.

Why am I suggesting that the last disappointment that Christ was preparing His disciples for, was typifying the first disappointment which in Christ’s reform line was the death of Lazarus? This question needs to be resolved before we can see the narrative in the four chapters of John in the light which upholds the truths that are now being unsealed in connection with the hidden history of the seven thunders.

Miért állítom azt, hogy az utolsó csalódás, amelyre Krisztus tanítványait készítette, előképe volt annak az első csalódásnak, amely Krisztus reformvonalában Lázár halála volt? Ezt a kérdést meg kell oldanunk, mielőtt János négy fejezetének elbeszélését abban a világosságban láthatnánk, amely alátámasztja azokat az igazságokat, amelyek most pecsételtetnek fel a hét mennydörgés rejtett történetével összefüggésben.

In the history of Christ, the period of time between the death and resurrection of Lazarus aligns with the tarrying time. Christ then goes to Jerusalem for His triumphal entry. Christ in John fourteen is speaking to His disciples during the history of what would be the seventh month movement that began when the tarrying time had already ended at the arrival of the message of the Midnight Cry that initiated the movement of the seventh month.

Krisztus történetében a Lázár halála és feltámadása közötti időszak egybeesik a késedelmi idővel. Krisztus ezt követően Jeruzsálembe megy diadalmas bevonulására. Krisztus a János tizennegyedik fejezetében tanítványaihoz szól annak a történetnek az idején, amely a hetedik hónap mozgalma lett volna, s amely akkor kezdődött, amikor a késedelmi idő már véget ért az Éjféli Kiáltás üzenetének megérkezésekor, amely elindította a hetedik hónap mozgalmát.

To understand how the Hebrew word “truth” confirms the identification of the hidden history that has been unsealed from the symbolic history of the seven thunders requires some careful analysis of the message Christ was then giving to his disciples in John chapter fourteen through chapter seventeen. An example of the waymark of the great disappointment being employed to illustrate the waymark of the first disappointment can be recognized by the experience of the disciples on the road to Emmaus.

Annak megértéséhez, hogy a héber „igazság” szó miként erősíti meg a rejtett történelem azonosítását, amely a hét mennydörgés jelképes történelméből lett feltárva, gondos elemzésre van szükség annak az üzenetnek a tekintetében, amelyet Krisztus akkor adott tanítványainak János evangéliuma tizennegyedik fejezetétől a tizenhetedik fejezetig. Annak egyik példája, miként alkalmazzák a nagy csalódás útjelzőjét az első csalódás útjelzőjének szemléltetésére, felismerhető a tanítványok Emmaus felé vezető úton szerzett tapasztalatában.

What ended the tarrying time in Millerite history was the correction of the previously failed prediction of 1843. The work of Samuel Snow in developing the message that ushered in the seventh month movement that concluded with the Great Disappointment can be historically tracked, by following Samuel Snow’s growth in understanding through his published writings and his public presentations that lead up to the Exeter camp meeting. The inspired commentary approaches that development differently than simply the historical development of Snow’s ultimate message. Sister White informs us that the message was recognized when the Lord removed His hand from a mistake in the figures upon Habakkuk’s 1843 chart.

Ami a várakozási időt a millerita történelemben lezárta, az az 1843-ra vonatkozó korábban meghiúsult előrejelzés helyesbítése volt. Samuel Snow munkássága, amellyel kidolgozta azt az üzenetet, amely bevezette a hetedik hónap mozgalmát, s amely a nagy csalódással zárult, történelmileg nyomon követhető, ha Samuel Snow megértésben való növekedését követjük nyomtatásban megjelent írásain és az Exeter-i táborgyűlésig vezető nyilvános előadásain keresztül. Az ihletett magyarázat másként közelíti meg ezt a fejlődést, mint Snow végső üzenetének pusztán történeti kibontakozása. White testvérnő arról tájékoztat bennünket, hogy az üzenetet akkor ismerték fel, amikor az Úr visszavonta kezét a Habakuk 1843-as táblázatának számításaiban lévő tévedésről.

> “I saw the people of God joyful in expectation, looking for their Lord. But God designed to prove them. His hand covered a mistake in the reckoning of the prophetic periods. Those who were looking for their Lord did not discover this mistake, and the most learned men who opposed the time also failed to see it. God designed that His people should meet with a disappointment. The time passed, and those who had looked with joyful expectation for their Saviour were sad and disheartened, while those who had not loved the appearing of Jesus, but embraced the message through fear, were pleased that He did not come at the time of expectation. Their profession had not affected the heart and purified the life. The passing of the time was well calculated to reveal such hearts. They were the first to turn and ridicule the sorrowful, disappointed ones who really loved the appearing of their Saviour. I saw the wisdom of God in proving His people and giving them a searching test to discover those who would shrink and turn back in the hour of trial.

> „Láttam Isten népét, amint örömteli várakozással Urukat várják. De Isten úgy rendelte, hogy próbára tegye őket. Keze elfedett egy tévedést a prófétai időszakok kiszámításában. Azok, akik Urukat várták, nem fedezték fel ezt a tévedést, és a legtanultabb férfiak sem látták meg azt, akik az idő ellen állást foglaltak. Isten úgy rendelte, hogy népe csalódással találkozzék. Az idő elmúlt, és azok, akik örömteli várakozással tekintettek Üdvözítőjük elé, szomorúak és elcsüggedtek lettek, míg azok, akik nem szerették Jézus megjelenését, hanem félelemből fogadták el az üzenetet, örültek, hogy Ő nem jött el a várt időben. Hitvallásuk nem érintette meg a szívet, és nem tisztította meg az életet. Az idő elmúlása alkalmas volt arra, hogy feltárja az efféle szíveket. Ők fordultak elsőként vissza, és ők gúnyolták a bánkódó, csalódottakat, akik valóban szerették Üdvözítőjük megjelenését. Láttam Isten bölcsességét abban, hogy próbára teszi népét, és alapos vizsgálatnak veti alá őket, hogy nyilvánvalóvá legyen, kik azok, akik a megpróbáltatás órájában meghátrálnának és visszafordulnának.”

> “Jesus and all the heavenly host looked with sympathy and love upon those who had with sweet expectation longed to see Him whom their souls loved. Angels were hovering around them, to sustain them in the hour of their trial. Those who had neglected to receive the heavenly message were left in darkness, and God’s anger was kindled against them, because they would not receive the light which He had sent them from heaven. Those faithful, disappointed ones, who could not understand why their Lord did not come, were not left in darkness. Again they were led to their Bibles to search the prophetic periods. The hand of the Lord was removed from the figures, and the mistake was explained. They saw that the prophetic periods reached to 1844, and that the same evidence which they had presented to show that the prophetic periods closed in 1843, proved that they would terminate in 1844. Light from the Word of God shone upon their position, and they discovered a tarrying time—‘Though it [the vision] tarry, wait for it.’ In their love for Christ’s immediate coming, they had overlooked the tarrying of the vision, which was calculated to manifest the true waiting ones. Again they had a point of time. Yet I saw that many of them could not rise above their severe disappointment to possess that degree of zeal and energy which had marked their faith in 1843.

> „Jézus és az egész mennyei sereg együttérzéssel és szeretettel tekintett azokra, akik édes várakozással vágyakoztak látni Őt, akit lelkük szeretett. Angyalok lebegtek körülöttük, hogy meg támogassák őket megpróbáltatásuk órájában. Azok, akik elmulasztották befogadni a mennyei üzenetet, sötétségben maradtak, és Isten haragja fellobbant ellenük, mert nem akarták elfogadni a világosságot, amelyet a mennyből küldött nekik. Azok a hűséges, csalódottak, akik nem tudták megérteni, miért nem jött el Uruk, nem maradtak sötétségben. Ismét Bibliájukhoz vezettettek, hogy kutassák a prófétai időszakokat. Az Úr keze levétetett a számokról, és a tévedés megmagyaráztatott. Látták, hogy a prófétai időszakok 1844-ig terjedtek, és hogy ugyanaz a bizonyíték, amelyet annak igazolására hoztak fel, hogy a prófétai időszakok 1843-ban zárultak le, valójában azt bizonyította, hogy 1844-ben érnek véget. Isten Igéjéből világosság ragyogott helyzetükre, és felfedeztek egy késedelmi időt—„Ha késik is [a látomás], várj reá.” Krisztus közeli eljöveteléhez való szeretetükben szem elől tévesztették a látomás késedelmét, amely arra szolgált, hogy nyilvánvalóvá tegye az igazán várakozókat. Ismét volt egy meghatározott időpontjuk. Mégis azt láttam, hogy közülük sokan nem tudtak súlyos csalódásuk fölé emelkedni, hogy birtokában legyenek annak a buzgalomnak és energiának, amely hitüket 1843-ban jellemezte.”

> “Satan and his angels triumphed over them, and those who would not receive the message congratulated themselves upon their farseeing judgment and wisdom in not receiving the delusion, as they called it. They did not realize that they were rejecting the counsel of God against themselves, and were working in union with Satan and his angels to perplex God’s people, who were living out the heaven-sent message.

> „Sátán és angyalai diadalmaskodtak felettük, és azok, akik nem fogadták el az üzenetet, gratuláltak maguknak messzelátó ítéletükhöz és bölcsességükhöz, amiért nem fogadták el a csalódást, ahogyan nevezték. Nem ismerték fel, hogy Isten tanácsát vetették el önmaguk ellen, és Sátánnal és angyalaival összhangban munkálkodtak azon, hogy zavarba ejtsék Isten népét, amely a mennyből küldött üzenetet élte meg.”

> “The believers in this message were oppressed in the churches. For a time, those who would not receive the message were restrained by fear from acting out the sentiments of their hearts; but the passing of the time revealed their true feelings. They wished to silence the testimony which the waiting ones felt compelled to bear, that the prophetic periods extended to 1844. With clearness the believers explained their mistake and gave the reasons why they expected their Lord in 1844. Their opposers could bring no arguments against the powerful reasons offered. Yet the anger of the churches was kindled; they were determined not to listen to evidence, and to shut the testimony out of the churches, so the others could not hear it. Those who dared not withhold from others the light which God had given them, were shut out of the churches; but Jesus was with them, and they were joyful in the light of His countenance. They were prepared to receive the message of the second angel.” Early Writings, 235–237.

> „Az e üzenetben hívők elnyomattak az egyházakban. Egy ideig azok, akik nem akarták befogadni az üzenetet, a félelem miatt vissza voltak tartva attól, hogy szívük érzületeit kinyilvánítsák; de az idő elmúlása feltárta valódi érzéseiket. El akarták hallgattatni azt a bizonyságtételt, amelyről a várakozók kényszert éreztek, hogy hordozzák, tudniillik hogy a prófétai időszakok 1844-ig terjedtek. A hívők világosan megmagyarázták tévedésüket, és előadták okait annak, miért várták Urukat 1844-ben. Ellenfeleik semmiféle érvet nem tudtak felhozni az előadott erőteljes indokok ellen. Mindazonáltal az egyházak haragja fellobbant; elhatározták, hogy nem hallgatnak a bizonyítékokra, és kizárják a bizonyságtételt az egyházakból, hogy mások ne hallhassák azt. Azokat, akik nem merték másoktól visszatartani azt a világosságot, amelyet Isten adott nekik, kizárták az egyházakból; de Jézus velük volt, és örvendeztek orcája világosságában. Elkészíttettek a második angyal üzenetének befogadására.” Early Writings, 235–237.

The history just set forth describes, among other things the experience of July 18, 2020, yet the point I wish you to consider is that the understanding that is represented by the message of the Midnight Cry as given by Samuel Snow at the Exeter camp meeting is represented not by the historical work of Snow, but by the action of the Lord’s hand. His hand had covered a mistake and it was when He removed His hand that the Millerites could then understand their disappointment, and also understand that they had been in the period represented as the tarrying time.

Az imént felvázolt történet egyebek mellett 2020. július 18-ának tapasztalatát írja le, mégis arra a pontra kívánom irányítani figyelmeteket, hogy az a megértés, amelyet a Samuel Snow által az exeteri táborgyűlésen elhangzott Éjféli Kiáltás üzenete képvisel, nem Snow történelmi munkája által van ábrázolva, hanem az Úr kezének cselekvése által. Keze elfedett egy tévedést, és amikor visszavonta a kezét, a milleriták akkor megérthették csalódásukat, és azt is megérthették, hogy abban az időszakban voltak, amely a késedelem idejeként van ábrázolva.

The removing of His hand is a vital element of the disciples who were on the road to Emmaus. It typifies the end of the period known as the tarrying time and concludes with the understanding that is represented by the Midnight Cry message. Yet the illustration of Emmaus took place after the cross, which represents the Great Disappointment, not the first disappointment of the death of Lazarus.

Kezének elvétele létfontosságú eleme annak a képnek, amely a tanítványokról szól, akik az emmausi úton voltak. Ez a halogatás idejeként ismert időszak végét jelképezi, és azzal a megértéssel zárul, amelyet az Éjféli Kiáltás üzenete képvisel. Az emmausi szemléltetés azonban a kereszt után történt, amely a Nagy Csalódást jelképezi, nem pedig Lázár halálának első csalódását.

> And, behold, two of them went that same day to a village called Emmaus, which was from Jerusalem about threescore furlongs. And they talked together of all these things which had happened. And it came to pass, that, while they communed together and reasoned, Jesus himself drew near, and went with them. But their eyes were holden that they should not know him. And he said unto them, What manner of communications are these that ye have one to another, as ye walk, and are sad? Luke 24:13–16.

> És íme, közülük ketten ugyanazon a napon egy Emmaus nevű faluba mentek, amely Jeruzsálemtől mintegy hatvan futamnyira volt. És beszélgettek egymással mindazokról a dolgokról, amelyek történtek. És lőn, hogy miközben egymással beszélgettek és tanakodtak, maga Jézus közeledett hozzájuk, és velük ment. De szemeiket visszatartotta valami, hogy fel ne ismerjék őt. És ő monda nekik: Miféle beszédek ezek, amelyeket egymással váltotok menet közben, és szomorúak vagytok? Lukács 24:13–16.

The word “eyes” in the passage represents vision, more than the actual organ of the eye. The word “holden” means strength. The disciples were unable to understand the vision of the cross for Christ had covered their ability to see the prophetic vision of the cross. Christ’s hand is a symbol of His strength. The sadness Jesus identified represented their great disappointment. After further discussion by the disappointed disciples, Christ began to speak.

A „szemek” szó ebben a szakaszban a látást jelképezi, inkább mintsem a szem tényleges szervét. A „feltartóztatva” szó erőt jelent. A tanítványok képtelenek voltak megérteni a kereszt látomását, mert Krisztus elfedte előlük a kereszt prófétai látomásának meglátására való képességüket. Krisztus keze az Ő erejének jelképe. Az a szomorúság, amelyet Jézus felismert, nagy csalódottságukat fejezte ki. Miután a csalódott tanítványok tovább beszélgettek, Krisztus megszólalt.

> Then he said unto them, O fools, and slow of heart to believe all that the prophets have spoken: Ought not Christ to have suffered these things, and to enter into his glory? And beginning at Moses and all the prophets, he expounded unto them in all the scriptures the things concerning himself. And they drew nigh unto the village, whither they went: and he made as though he would have gone further. But they constrained him, saying, Abide with us: for it is toward evening, and the day is far spent. And he went in to tarry with them. Luke 24:25–29.

> Akkor ezt mondta nekik: Ó, balgatagok és rest szívűek, hogy mindazt elhiggyétek, amit a próféták szóltak! Avagy nem ezeket kellett-é elszenvednie a Krisztusnak, és úgy bemennie az ő dicsőségébe? És Mózestől és az összes prófétától kezdve megmagyarázta nekik minden Írásban a felőle szóló dolgokat. És közel jutottak ahhoz a faluhoz, amelybe mentek; ő pedig úgy tett, mintha tovább akarna menni. De azok marasztalták őt, mondván: Maradj velünk, mert beesteledik, és a nap immár lehanyatlott. És bement, hogy náluk maradjon. Lukács 24:25–29.

Jesus instructed the disciples by employing the “historicist” methodology of biblical interpretation bringing the prophetic lines from Moses onward through sacred history to identify the history of the cross. Jesus used the lines of past prophetic history, which represent the old paths and the methodology of line upon line to instruct the disappointed disciples. When He appeared to travel on without them, they constrained him to come in and tarry with them. They were in the tarrying time, and Christ was about to remove His hand from their eyes. When His hand was removed the tarrying time would end, and as they rushed through the darkness back to Jerusalem and the eleven disciples, they typified the speed of the transmission of the message of the Midnight Cry.

Jézus a bibliaértelmezés „historicista” módszertanát alkalmazva oktatta a tanítványokat, a prófétai vonalakat Mózestől kezdve végigvezetve a szent történelmen, hogy azonosítsa a kereszt történetét. Jézus a korábbi prófétai történelem vonalait használta, amelyek a régi ösvényeket és a sorról sorra haladó módszertant képviselik, hogy tanítsa a csalódott tanítványokat. Amikor úgy tűnt, mintha tovább akarna menni nélkülük, unszolták őt, hogy térjen be és maradjon velük. Ők a várakozás idejében voltak, és Krisztus éppen készült levenni kezét a szemükről. Amikor keze eltávolíttatott, a várakozás ideje véget érne, és amint a sötétségen át visszasiettek Jeruzsálembe a tizenegy tanítványhoz, a Fél éji kiáltás üzenete továbbadásának gyorsaságát jelképezték.

> And it came to pass, as he sat at meat with them, he took bread, and blessed it, and brake, and gave to them. And their eyes were opened, and they knew him; and he vanished out of their sight. Luke 24:31.

> És lőn, amint asztalhoz telepedett velük, vette a kenyeret, megáldotta, megtörte, és nekik adta. Ekkor megnyílt a szemük, és felismerték őt; ő pedig eltűnt szemük elől. Lukács 24:31.

Jesus removed His hand that had been holding their understanding of the prophetic vision and when he did so, they knew him. Jesus had brought them the message of the Midnight Cry and they received it while eating, for each message must be eaten. They immediately rushed “like a tidal wave across the land” to tell the eleven disciples.

Jézus elvette kezét, amellyel fogva tartotta a prófétai látomás megértését, és amikor ezt megtette, felismerték őt. Jézus elhozta nekik az Éjféli Kiáltás üzenetét, és étkezés közben befogadták azt, mert minden üzenetet meg kell enni. Azonnal, „mint egy mindent elsöprő árhullám az országon át”, siettek, hogy elmondják ezt a tizenegy tanítványnak.

> And they said one to another, Did not our heart burn within us, while he talked with us by the way, and while he opened to us the scriptures? And they rose up the same hour, and returned to Jerusalem, and found the eleven gathered together, and them that were with them, Saying, The Lord is risen indeed, and hath appeared to Simon. And they told what things were done in the way, and how he was known of them in breaking of bread. And as they thus spake, Jesus himself stood in the midst of them, and saith unto them, Peace be unto you. But they were terrified and affrighted, and supposed that they had seen a spirit. And he said unto them, Why are ye troubled? and why do thoughts arise in your hearts? Behold my hands and my feet, that it is I myself: handle me, and see; for a spirit hath not flesh and bones, as ye see me have. And when he had thus spoken, he showed them his hands and his feet. And while they yet believed not for joy, and wondered, he said unto them, Have ye here any meat? And they gave him a piece of a broiled fish, and of an honeycomb. And he took it, and did eat before them. And he said unto them, These are the words which I spake unto you, while I was yet with you, that all things must be fulfilled, which were written in the law of Moses, and in the prophets, and in the psalms, concerning me. Then opened he their understanding, that they might understand the scriptures. Luke 24:32–45.

> És mondának egymásnak: Avagy nem gerjedezett-é a mi szívünk mibennünk, mikor útközben szól vala hozzánk, és mikor magyarázá nékünk az írásokat? És felkelvén ugyanazon órában, visszatérének Jeruzsálembe, és egybegyűlve találák a tizenegyet és azokat, akik velük valának, akik ezt mondták: Valóban feltámadott az Úr, és megjelent Simonnak. És ők is elbeszélék, mik történtek az úton, és miképpen ismertetett meg velük a kenyér megtörésében. Mikor pedig ezeket beszélték, maga Jézus álla meg közöttük, és monda nékik: Békesség néktek! De azok megrettenének és igen megfélemlének, és azt hivék, hogy lelket látnak. És monda nékik: Miért háborodtatok meg, és miért támadnak gondolatok a ti szívetekben? Lássátok meg az én kezeimet és lábaimat, hogy én magam vagyok: tapintsatok meg engem, és lássatok; mert a léleknek nincs húsa és csontja, amint látjátok, hogy nékem van. És ezeket mondván, megmutatá nékik kezeit és lábait. Mikor pedig még nem hivék az öröm miatt, és csodálkozának, monda nékik: Van-é itt valami ennivalótok? Azok pedig adának néki egy darab sült halat és lépes mézet. És elvevén, előttük evék. És monda nékik: Ezek azok az igék, melyeket szólék néktek, mikor még veletek valék, hogy be kell teljesedni mindazoknak, amik megírattak a Mózes törvényében, a prófétákban és a zsoltárokban énfelőlem. Akkor megnyitá az ő elméjüket, hogy értsék az írásokat. Lukács 24:32–45.

Just as with the disciples on the road to Emmaus, Jesus presents the message with the past sacred histories of the Bible to explain the history of His death and resurrection, and He did so by giving them an example of eating. God’s people must eat the message. In their uncertainty and sorrow, Jesus brings the tarrying time that took place from His death until His resurrection, ascension and return to a close by opening their understanding to the present truth message that was based upon the sacred histories of the past being brought together line upon line.

Miként az emmausi úton járó tanítványok esetében is, Jézus a Biblia múltbeli szent történeteinek üzenetével tárja eléjük halálának és feltámadásának történetét, és ezt az evés példájának adásával tette. Isten népének meg kell ennie az üzenetet. Bizonytalanságukban és szomorúságukban Jézus lezárja a késedelem idejét, amely halálától feltámadásán, mennybemenetelén és visszatérésén át tartott, azáltal, hogy megnyitja értelmüket a jelenvaló igazság üzenete előtt, amely a múlt szent történeteinek egymás mellé helyezésére, sorról sorra való egybeillesztésére épült.

Therefore, the two disciples on the road to Emmaus (representing the second angel that is joined and empowered by the message of the Midnight Cry) identify the tarrying time that followed the cross as the tarrying time that preceded the Midnight Cry. The disciple’s disappointment therefore represents the first disappointment in the prophetic line, not the great disappointment.

Ezért az emmausi úton lévő két tanítvány (akik azt a második angyalt jelképezik, amely a Midnight Cry üzenetéhez kapcsolódik, és attól nyer erőt) a keresztet követő késedelem idejét a Midnight Cry-t megelőző késedelem idejeként azonosítja. A tanítványok csalódása ezért a prófétai vonal első csalódását jelképezi, nem pedig a nagy csalódást.

The story of Emmaus is then repeated with the disappointed eleven disciples. Jesus joins them, instructs them of the fulfillment of the prophetic word through the methodology of “historicism” and then opens their understanding, while eating. The beginning of the story identifies the end of the story. Jesus then sets forth a third witness to the fact that the disappointment of the cross can be prophetically applied to the first disappointment. He provides the third witness to the structure of the history by telling them to tarry in Jerusalem until they receive power from on high.

Az emmausi történet ezután megismétlődik a csalódott tizenegy tanítvánnyal. Jézus csatlakozik hozzájuk, a „historicizmus” módszertana által oktatja őket a prófétai ige beteljesedéséről, majd étkezés közben megnyitja értelmüket. A történet kezdete azonosítja a történet végét. Jézus ezután egy harmadik tanút állít annak a ténynek a bizonyítására, hogy a kereszt miatti csalódás prófétai módon alkalmazható az első csalódásra. A történelem szerkezetének harmadik tanúját azáltal adja meg, hogy azt mondja nekik: maradjanak Jeruzsálemben, amíg erőt nem kapnak a magasságból.

> And said unto them, Thus it is written, and thus it behoved Christ to suffer, and to rise from the dead the third day: And that repentance and remission of sins should be preached in his name among all nations, beginning at Jerusalem. And ye are witnesses of these things. And, behold, I send the promise of my Father upon you: but tarry ye in the city of Jerusalem, until ye be endued with power from on high. And he led them out as far as to Bethany, and he lifted up his hands, and blessed them. And it came to pass, while he blessed them, he was parted from them, and carried up into heaven. And they worshipped him, and returned to Jerusalem with great joy: And were continually in the temple, praising and blessing God. Amen. Luke 24:46–53.

> És monda nekik: Így van megírva, és így kellett a Krisztusnak szenvednie és a harmadik napon feltámadnia a halálból; és hogy az ő nevében megtérést és a bűnök bocsánatát kell hirdetni minden nép között, Jeruzsálemtől kezdve. Ti pedig tanúi vagytok ezeknek. És íme, én elküldöm reátok az én Atyám ígéretét; ti pedig maradjatok Jeruzsálem városában, amíg fel nem ruháztatnak mennyei erővel. Azután kivezette őket Betániáig, felemelé kezeit, és megáldá őket. És lőn, miközben megáldá őket, eltávozék tőlük, és felviteték a mennybe. Ők pedig leborulva imádák őt, és nagy örömmel visszatérének Jeruzsálembe; és mindenkor a templomban valának, dicsérve és áldva az Istent. Ámen. Lukács 24:46–53.

The illustration of the disciples on the road to Emmaus identifies a tarrying time that began at His death until He was resurrected and ascended to His Father. The tarrying time ended for the disciples of Emmaus when the message of the events of the cross was established by the methodology of bringing the lines of past sacred histories together, line upon line. Then the message was carried by the disciples as fast as they possibly could carry it. Then Jesus meets with the eleven disciples, once again the eating of a meal is referenced, line upon line is used to prove the message, and as with the disciples of Emmaus He then opens their understanding and departs. But not before he identifies the history of tarrying in Jerusalem until the tarrying time concludes with the arrival of the Holy Spirit on Pentecost.

Az emmausi úton járó tanítványok szemléltetése egy várakozási időt azonosít, amely halálától addig tartott, míg feltámadt és felment az Ő Atyjához. A várakozási idő az emmausi tanítványok számára akkor ért véget, amikor a kereszt eseményeinek üzenete a múlt szent történelmeinek egymás mellé állítására épülő módszertan által megerősítést nyert, sorról sorra. Ezután a tanítványok olyan gyorsan vitték tovább az üzenetet, amilyen gyorsan csak tudták. Ezután Jézus találkozik a tizenegy tanítvánnyal; ismét utalás történik egy étkezésre, az üzenet bizonyítására a „sorról sorra” módszere szolgál, és az emmausi tanítványokhoz hasonlóan ezután megnyitja értelmüket és eltávozik. De nem azelőtt, hogy meg ne jelölné a jeruzsálemi várakozás történetét, míg a várakozási idő le nem zárul a Szentlélek pünkösdi eljövetelével.

When Jesus told His disciples to tarry in Jerusalem, it was the end of the story of the road to Emmaus. The beginning of the story represented a disappointment, followed by a tarrying time, followed by a revelation of truth representing the message of the Midnight Cry. That revelation of truth was accomplished when Christ removed His hand, that had been “holden” the eyes of the disciples. That is the beginning of the story, and the middle of the story is repeated with the same story when Christ removed the disappointment from the eleven disciples by revealing Himself and opening their understanding of His Word. Then a last witness of the identical prophetic structure that begins with the first disappointment not the great disappointment.

Amikor Jézus azt mondta tanítványainak, hogy maradjanak Jeruzsálemben, ez az emmausi út történetének végét jelentette. A történet kezdete egy csalódást ábrázolt, amelyet egy várakozási idő követett, majd az igazság kinyilatkoztatása, amely az Éjféli Kiáltás üzenetét jelképezi. Az igazság e kinyilatkoztatása akkor ment végbe, amikor Krisztus elvette a kezét, amely „visszatartotta” a tanítványok szemeit. Ez a történet kezdete, és a történet közepe ugyanezzel a történettel ismétlődik meg, amikor Krisztus eltávolította a csalódást a tizenegy tanítványtól azáltal, hogy kijelentette magát nekik, és megnyitotta értelmüket az Ő Igéje iránt. Ezután következik annak az azonos prófétai szerkezetnek egy utolsó tanúbizonysága, amely az első csalódással kezdődik, nem a nagy csalódással.

The history from Emmaus to Pentecost provides three witnesses of the first disappointment, the tarrying time and the Midnight Cry, yet the actual disappointment that is the waymark at the beginning of each of the three witnesses was actually the second disappointment, not the first. Recognizing that the waymark that is the Great Disappointment in Millerite history is used to illustrate the first disappointment in Millerite history is essential in understanding the narrative we find in the four chapters of John that take place between the eating that took place at the last supper and the arrest at midnight in the garden of Gethsemane. It is worth recognizing that when Jesus appeared to the eleven disciples and ate with them, he asked, “Why are ye troubled? and why do thoughts arise in your hearts?”

Az Emmaustól pünkösdig terjedő történet három tanúbizonyságát adja az első csalódásnak, a késedelem idejének és az éjféli kiáltásnak, mégis az a tényleges csalódás, amely a három tanúbizonyság mindegyikének kezdetén útjelzőként áll, valójában a második csalódás volt, nem az első. Annak felismerése, hogy az a mérföldkő, amely a millerita történelemben a Nagy Csalódás, a millerita történelem első csalódásának szemléltetésére szolgál, alapvető fontosságú annak az elbeszélésnek a megértéséhez, amelyet János négy fejezetében találunk, és amely az utolsó vacsorán történt étkezés és a Gecsemáné kertjében éjfélkor bekövetkezett letartóztatás között játszódik. Érdemes felismerni, hogy amikor Jézus megjelent a tizenegy tanítványnak és együtt evett velük, ezt kérdezte: „Miért háborodtatok meg? és miért támadnak gondolatok a szívetekben?”

Just after he had eaten the last supper in the book of John, the passage we are going to consider begins with the words of Christ telling them, “Let not your hearts be troubled.” Within five days, they had forgotten that very command. Chapter fourteen through chapter seventeen of John’s gospel represents the first disappointment of July 18, 2020, that ushers in a tarrying time, leading to the Revelation of Jesus Christ that is unsealed just before probation closes, and represents the message of the Midnight Cry. That message ushers in a period of time that has been typified by the seventh month movement and is also typified by the Emmaus disciples’ sprint to Jerusalem in the dead of night. That history is what is represented by the three Hebrew letters that were employed by Christ to represent Himself as the “Truth.”

Miután elfogyasztotta az utolsó vacsorát János könyvében, az a szakasz, amelyet most meg fogunk vizsgálni, Krisztus e szavaival kezdődik hozzájuk: „Ne nyugtalankodjék a ti szívetek.” Öt napon belül magáról arról a parancsról is megfeledkeztek. János evangéliumának tizennegyedik fejezetétől a tizenhetedik fejezetéig terjedő rész a 2020. július 18-i első csalódást jelképezi, amely bevezet egy késedelem idejébe, elvezetve Jézus Krisztus kijelentéséhez, amely közvetlenül a kegyelemidő lezárulása előtt pecsételtetik fel, és a Midnight Cry üzenetét képviseli. Ez az üzenet egy olyan időszakot vezet be, amelyet a hetedik hónap mozgalma előképezett, és amelyet az emmausi tanítványoknak a mély éjszakában Jeruzsálem felé tett futása is előképez. Ezt a történelmet jelképezi az a három héber betű, amelyet Krisztus arra használt, hogy önmagát mint az „Igazságot” ábrázolja.

It is in the narrative of these four chapters of John where we find not only the work of the Holy Spirit being identified as the same steps of that very word, but also where the best evidence to uphold the claims that are now being made that the final fulfillment of the message of the Midnight Cry is now being progressively presented at the Exeter camp meeting from the twelfth of August to the seventeenth. When the message is finally recognized by the waiting saints, the world will be plunged into the crisis of the Sunday law as those messengers take the final warning message of the “last days” to a dying world.

János e négy fejezetének elbeszélésében találjuk meg nemcsak azt, hogy a Szentlélek munkája ugyanazon Ige lépéseiként azonosíttatik, hanem azt is, hogy itt van a legjobb bizonyíték azon állítások alátámasztására, amelyek most tétetnek, miszerint az Éjféli Kiáltás üzenetének végső beteljesedése most fokozatosan tárul fel az exeteri táborgyűlésen augusztus tizenkettedikétől tizenhetedikéig. Amikor az üzenetet végül felismerik a várakozó szentek, a világ a vasárnaptörvény válságába fog alámerülni, miközben e hírnökök az „utolsó napok” végső figyelmeztető üzenetét viszik el a pusztuló világnak.

Back to Articles