Article

# Rome Establishes the Vision - Number Five

Róma megalapozza a látomást – Ötödik szám

Unveiling the Repeated Prophetic Controversies in Adventism: Understanding the Robbers of Thy People

A prófétai viták ismétlődésének feltárása az adventizmusban: a te néped rablóinak megértése

Author

Jeff Pippenger

Published

August 9, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the last article, we identified six prophetic lines of controversy which have occurred in the history of Adventism from the Millerite time period until the present day. I contend the first and the last controversy over the “robbers of thy people” in verse fourteen of Daniel chapter eleven are prophetically identical. The Millerites understood the “robbers” to be Rome, and the Protestants taught the “robbers” were a Syrian king named Antiochus Epiphanes.

Az előző cikkben azonosítottunk hat prófétai jellegű vitavonalat, amelyek az adventizmus történetében a millerita időszaktól napjainkig jelentkeztek. Állítom, hogy Dániel könyve tizenegyedik fejezetének tizennegyedik versében „néped erőszakos fiai” körüli első és utolsó vita prófétai értelemben azonos. A milleriták úgy értették, hogy az „erőszakosak” Rómát jelentik, a protestánsok pedig azt tanították, hogy az „erőszakosak” egy szíriai királyt, név szerint Antiochus Epiphanést jelölik.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> És azokban az időkben sokan támadnak majd fel a dél királya ellen; a te néped erőszakos fiai is felmagasztalják magukat, hogy beteljesítsék a látomást; de elbuknak. Dániel 11:14.

Beginning in verse ten, and continuing through verse fifteen a warfare between the kingdoms of Egypt and Syria is represented. Egypt is the king of the south in the passage, and the Syrian king is represented as the king of the north. Verse ten identifies what the historians call the beginning of the Fourth Syrian war in 219 BC, verses eleven and twelve represent the battle of Raphia in 217 BC, and its aftermath. Then verses thirteen through fifteen identify the battle of Panium in 200 BC. In verses ten through fifteen the Syrian king is Antiochus Magnus, ruler of the Seleucid Empire.

A tizedik verssel kezdődően, és a tizenötödik versig folytatódva Egyiptom és Szíria királyságai közötti háború kerül ábrázolásra. A szakaszban Egyiptom a déli király, a szíriai király pedig mint az északi király jelenik meg. A tizedik vers azt az eseményt azonosítja, amelyet a történészek a negyedik szíriai háború kezdetének neveznek Kr. e. 219-ben; a tizenegyedik és tizenkettedik vers a ráfiai csatát Kr. e. 217-ben, valamint annak következményeit ábrázolja. Ezután a tizenharmadik és tizenötödik versek a paniumi csatát azonosítják Kr. e. 200-ban. A tizedik verstől a tizenötödikig terjedő versekben a szíriai király Antiochus Magnus, a Szeleukida Birodalom uralkodója.

Verse ten represents the history when Antiochus Magnus begins a war to regain territory that was taken from the Seleucid kingdom years before. In the verse he regains the lost territory in 219 BC, but he temporarily ceases his aggressions, and seeks to regroup his military strength. He had regained control of the lost territory, and made it all the way to the border of Egypt, the southern kingdom ruled by the Ptolemy dynasty. Between 219 BC and 217 BC, both the king of the south and the king of the north made plans for the approaching battle of Raphia.

A tizedik vers azt a történelmi időszakot ábrázolja, amikor Nagy Antiokhosz háborút indít, hogy visszaszerezze azt a területet, amelyet évekkel korábban elvettek a Szeleukida királyságtól. A versben Kr. e. 219-ben visszaszerzi az elveszített területet, de ideiglenesen felhagy támadásaival, és igyekszik újjászervezni katonai erejét. Visszanyerte az uralmat az elveszített terület fölött, és egészen Egyiptom, a Ptolemaiosz-dinasztia által uralt déli királyság határáig jutott. Kr. e. 219 és Kr. e. 217 között mind a déli király, mind az északi király terveket készített a közeledő rafiai csatára.

The battle of Raphia took place in 217 BC, and the southern kingdom of Egypt, ruled by Ptolemy prevailed over the Syrian king Antiochus Magnus, king of the north in the prophetic passage. Then in verses thirteen through fifteen, seventeen years later in 200 BC, Antiochus Magnus, who had then formed an alliance with Philip of Macedon engaged Egypt in the battle of Panium. The southern kingdom of Egypt then had a child king of five or six years old, and Antiochus Magnus and Philip could not resist taking advantage of the child king of Egypt, and Antiochus Magnus prevailed in the battle of Panium. The three verses that represent the battle of Panium contain verse fourteen, where a new power is introduced into the prophetic narrative.

A raffiai csata Kr. e. 217-ben zajlott le, és Egyiptom déli királysága, amelyet Ptolemaiosz uralt, győzedelmeskedett a szíriai király, Antiochosz Magnész fölött, aki a prófétai szakaszban az északi király. Ezt követően a tizenharmadiktól a tizenötödik versig, tizenhét évvel később, Kr. e. 200-ban Antiochosz Magnész, aki addigra szövetséget kötött a makedóniai Philipposszal, a paniumi csatában megtámadta Egyiptomot. Egyiptom déli királyságának ekkor egy öt- vagy hatéves gyermek királya volt, és Antiochosz Magnész, valamint Philipposz nem tudott ellenállni annak, hogy kihasználja Egyiptom gyermek királyát, és Antiochosz Magnész győzedelmeskedett a paniumi csatában. A paniumi csatát bemutató három vers magában foglalja a tizennegyedik verset, ahol egy új hatalom kerül bevezetésre a prófétai elbeszélésbe.

The robbers of thy people are a different power than the Egyptian king of the south, or the Seleucid king of the north, or Philip the Macedonian ruler. The Millerites recognized that Rome is the robbers of thy people. One of the Hebrew root words that is translated as “robbers,” means breaker. Pagan Rome is represented in prophecy as the power who would break in pieces.

Néped rablói más hatalom, mint az egyiptomi déli király, vagy a szeleukida északi király, vagy Fülöp, a makedón uralkodó. A milleriták felismerték, hogy Róma „néped rablói”. A „rablók”-nak fordított héber gyökszavak egyike azt jelenti: törő, összezúzó. A pogány Rómát a prófécia úgy ábrázolja, mint azt a hatalmat, amely darabokra zúz.

> After this I saw in the night visions, and behold a fourth beast, dreadful and terrible, and strong exceedingly; and it had great iron teeth: it devoured and brake in pieces, and stamped the residue with the feet of it: and it was diverse from all the beasts that were before it; and it had ten horns. Daniel 7:7.

> Ezek után láttam az éjjeli látomásokban, és ímé, egy negyedik vadállatot, rettenetest és iszonyatost, és felette igen erőset; nagy vasfogai voltak: falt és zúzott, a maradékot pedig lábaival taposta szét; és különbözött mindazoktól a vadállatoktól, amelyek előtte voltak; és tíz szarva volt. Dániel 7:7.

When Uriah Smith comments on the robbers, he quotes a historian who points out that robbers represent breakers.

Amikor Uriah Smith a rablókról tesz megjegyzést, egy történészt idéz, aki rámutat arra, hogy a rablók áttörőket jelképeznek.

> “A new power is now introduced,—‘the robbers of thy people;’ literally, says Bishop Newton, ‘the breakers of thy people.’ Far away on the banks of the Tiber, a kingdom had been nourishing itself with ambitious projects and dark designs. Small and weak at first, it grew with marvelous rapidity in strength and vigor, reaching out cautiously here and there to try its prowess, and test the vigor of its warlike arm, till, conscious of its power, it boldly reared its head among the nations of the earth, and seized with invincible hand the helm of their affairs. Henceforth the name of Rome stands upon the historic page, destined for long ages to control the affairs of the world, and exert a mighty influence among the nations even to the end of time.

> „Most egy új hatalom kerül bevezetésre: „néped rablói”; szó szerint, mondja Newton püspök, „néped összetörői”. Távol, a Tiberis partján, egy királyság becsvágyó tervekkel és sötét szándékokkal táplálta magát. Eleinte kicsiny és gyenge volt, de csodálatos gyorsasággal növekedett erőben és életerőben; óvatosan kinyújtotta kezét ide is, oda is, hogy próbára tegye erejét, és felmérje harcias karjának hatalmát, mígnem, tudatára ébredve saját erejének, bátran felemelte fejét a föld nemzetei között, és legyőzhetetlen kézzel ragadta magához ügyeik kormányrúdját. Ettől fogva Róma neve ott áll a történelem lapjain, hosszú korszakokra rendelve arra, hogy a világ ügyeit irányítsa, és hatalmas befolyást gyakoroljon a nemzetek között mind az idők végéig.”

> “Rome spoke; and Syria and Macedonia soon found a change coming over the aspect of their dream. The Romans interfered in behalf of the young king of Egypt, determined that he should be protected from the ruin devised by Antiochus and Philip. This was BC 200, and was one of the first important interferences of the Romans in the affairs of Syria and Egypt.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 257.

> „Róma megszólalt; és Szíria, valamint Macedónia hamarosan azt tapasztalta, hogy álmuk képe megváltozik. A rómaiak közbeléptek Egyiptom ifjú királyának érdekében, eltökélten arra, hogy megóvják őt az Antiochus és Philip által tervezett pusztulástól. Ez Kr. e. 200-ban történt, és ez volt a rómaiak egyik első jelentős beavatkozása Szíria és Egyiptom ügyeibe.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 257.

The prediction set forth in the verses was fulfilled in roughly twenty years from 219 BC unto 200 BC, but the prophets speak more about the last days than the days in which they lived.

A versekben előterjesztett jövendölés nagyjából húsz év alatt, Kr. e. 219-től Kr. e. 200-ig teljesedett be, a próféták azonban inkább az utolsó napokról szólnak, mint azokról a napokról, amelyekben éltek.

> “Each of the ancient prophets spoke less for their own time than for ours, so that their prophesying is in force for us. ‘Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come.’ 1 Corinthians 10:11. ‘Not unto themselves, but unto us they did minister the things, which are now reported unto you by them that have preached the gospel unto you with the Holy Ghost sent down from heaven; which things the angels desire to look into.’ 1 Peter 1:12. . . .

> „Az ősi próféták mindegyike kevésbé a saját korának, mint inkább a miénknek szólt, így prófétálásuk ránk nézve van érvényben. „Mindezek pedig példaképpen estek rajtok: megírattak pedig a mi intésünkre, akikhez az időknek vége elérkezett.” 1 Korinthus 10:11. „Akiknek megjelentetett, hogy nem maguknak, hanem nekünk szolgáltak azokkal, amelyeket most hirdetnek nektek azok, akik a mennyből küldött Szentlélek által prédikálták nektek az evangéliumot; amelyekbe angyalok vágyakoznak betekinteni.” 1 Péter 1:12....”

> “The Bible has accumulated and bound up together its treasures for this last generation. All the great events and solemn transactions of Old Testament history have been, and are, repeating themselves in the church in these last days.” Selected Messages, book 3, 338, 339.

> „A Biblia felhalmozta és egybefoglalta kincseit e végső nemzedék számára. Az ószövetségi történelem minden nagy eseménye és ünnepélyes történése megismétlődött, és ismétlődik az egyházban ezekben az utolsó napokban.” Selected Messages, 3. könyv, 338–339.

Although Daniel did not live in the twenty-year time period we are considering, inspiration through the writings of Sister White informs is that much of the history recorded in Daniel eleven is to be repeated in the final fulfillment of Daniel eleven.

Noha Dániel nem abban a húszéves időszakban élt, amelyet vizsgálunk, White testvérnő írásain keresztül kapott ihletett kijelentés tudatja velünk, hogy a Dániel tizenegyedik fejezetében feljegyzett történelem jelentős része meg fog ismétlődni a Dániel tizenegyedik fejezetének végső beteljesedésében.

> “We have no time to lose. Troublous times are before us. The world is stirred with the spirit of war. Soon the scenes of trouble spoken of in the prophecies will take place. The prophecy in the eleventh of Daniel has nearly reached its complete fulfillment. Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.” Manuscript Releases, number 13, 394.

> „Nincs vesztegetni való időnk. Nyugtalanító idők állnak előttünk. A világot a háború szelleme kavarja fel. Hamarosan bekövetkeznek a nyomorúság azon eseményei, amelyekről a próféciák szólnak. A Dániel 11. fejezetében levő prófécia majdnem teljesen beteljesedett. E prófécia beteljesedéseként lezajlott történelem nagy része meg fog ismétlődni.” Manuscript Releases, 13. szám, 394.

Verses ten through fifteen of Daniel eleven represent the history of the last days which leads up to the soon-coming Sunday law, for verse sixteen identifies when Rome, for the first time, conquered the “glorious land.”

Dániel tizenegyedik fejezetének tizediktől tizenötödikig terjedő versei az utolsó napok történetét ábrázolják, amely elvezet a hamarosan bekövetkező vasárnaptörvényhez, mert a tizenhatodik vers azonosítja azt az időpontot, amikor Róma először meghódította a „dicsőséges földet”.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. Daniel 11:16.

> De aki ellene vonul, a maga tetszése szerint cselekszik, és senki sem állhat meg előtte; és megáll a dicsőséges földön, amely az ő keze által megemésztetik. Dániel 11:16.

Daniel employs the expression “glorious land” twice in his writings. The first is verse sixteen, when literal pagan Rome conquered the literal glorious land of Judah.

Dániel írásaiban kétszer használja a „dicsőséges föld” kifejezést. Először a tizenhatodik versben, amikor a szó szerinti pogány Róma meghódította Júda szó szerinti dicsőséges földjét.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Noha Egyiptom nem állhatott meg Antiochus, az északi király előtt, Antiochus sem állhatott meg a rómaiak előtt, akik most ellene jöttek. Egyetlen királyság sem volt többé képes ellenállni e felemelkedő hatalomnak. Szíriát meghódították, és a Római Birodalomhoz csatolták, amikor Pompeius Kr. e. 65-ben megfosztotta Antiochus Asiaticust birtokaitól, és Szíriát római provinciává tette.”

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

> „Ugyanez a hatalom a Szentföldön is meg fog állni, és felemészti azt. Róma Kr. e. 162-ben szövetség révén került kapcsolatba Isten népével, a zsidókkal; ettől az időponttól fogva előkelő helyet foglal el a prófétai időszámításban. Júdea felett azonban tényleges hódítás útján csak Kr. e. 63-ban szerzett fennhatóságot; mégpedig a következő módon.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

The other verse where Daniel employs the “glorious land” is in verse forty-one.

A másik vers, ahol Dániel a „dicsőséges föld” kifejezést használja, a negyvenegyedik versben található.

> He shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> Behatol a dicsőséges földre is, és sok ország elbukik; de ezek kiszabadulnak kezéből: Edóm, Moáb és Ammón fiainak színe-java. Dániel 11:41.

Verse forty-one of course follows verse forty, and verse forty begins with the words “and at the time of the end.” In The Great Controversy, Sister White identifies 1798 as the “time of the end,” so verse forty-one is identifying history that follows after the time of the end in 1798.

A negyvenegyedik vers természetesen a negyvenedik verset követi, a negyvenedik vers pedig e szavakkal kezdődik: „és a vég idején”. A nagy küzdelem című műben White testvérnő az 1798-as évet a „vég idejének” azonosítja, így a negyvenegyedik vers olyan történelmet jelöl meg, amely az 1798-ban beköszöntött vég ideje után következik.

> “But at the time of the end, says the prophet, “Many shall run to and fro, and knowledge shall be increased.’ Daniel 12:4. . . . Since 1798 the book of Daniel has been unsealed, knowledge of the prophecies has increased, and many have proclaimed the solemn message of the judgment near.” The Great Controversy, 356.

> „De a vég idején – mondja a próféta – »sokan tudakozzák majd, és nagyobbá lesz a tudás.« Dániel 12:4.... 1798 óta Dániel könyve feltárult, a próféciák ismerete megnövekedett, és sokan hirdették a közeli ítélet ünnepélyes üzenetét.” A nagy küzdelem, 356.

The glorious land of verse forty-one is not literal ancient Judah of old, but spiritual modern Judah. The United States is spiritual modern Judah, and verse forty-one is identifying the soon-coming Sunday law in the United States.

A negyvenegyedik vers dicsőséges földje nem a szó szerinti, hajdani ősi Júda, hanem a lelki értelemben vett modern Júda. Az Egyesült Államok a lelki modern Júda, és a negyvenegyedik vers az Egyesült Államokban hamarosan bekövetkező vasárnaptörvényt azonosítja.

> Howbeit that was not first which is spiritual, but that which is natural; and afterward that which is spiritual. 1 Corinthians 15:46.

> De nem a lelki való az első, hanem a testi; azután a lelki. 1Korinthus 15:46.

That Sunday law is typified by verse sixteen, for “much of the history that has taken place” in the fulfillment of Daniel eleven is to be repeated. Verses ten through fifteen in the last days, represents the history preceding and leading up to the Sunday law.

Ezt a vasárnapi törvényt a tizenhatodik vers jelképezi, mert Dániel tizenegyedik fejezetének beteljesedésében „a bekövetkezett történelem nagy része” meg fog ismétlődni. A tizediktől a tizenötödik versig terjedő szakasz az utolsó napokban azt a történelmet ábrázolja, amely megelőzi a vasárnapi törvényt, és elvezet ahhoz.

The king of the north in those five verses, as well as the king of the south who were fulfilled by the Seleucid king Antiochus Magnus and the Egyptian kings of the Ptolemaic kingdom, typify powers that are the focus of the history that leads to the soon-coming Sunday law. These verses identify the history of the movement of the one hundred and forty-four thousand, for verse ten identifies the collapse of the Soviet Union in 1989, and verse sixteen the soon-coming Sunday law.

Az északi király abban az öt versben, valamint a déli király, akik a szeleukida király, Nagy Antiokhosz, illetve a Ptolemaioszi királyság egyiptomi királyai által teljesedtek be, olyan hatalmak előképei, amelyek annak a történetnek a középpontjában állnak, amely az előttünk álló vasárnaptörvényhez vezet. E versek az egyszáznegyvennégyezer mozgalmának történetét azonosítják, mert a tizedik vers a Szovjetunió 1989-ben bekövetkezett összeomlását, a tizenhatodik vers pedig az előttünk álló vasárnaptörvényt jelöli meg.

Christ emphasizes these verses by aligning verse ten with verse forty and verse sixteen with verse forty-one. The direct reference to the literal glorious land which typifies the spiritual glorious land of verse forty-one is the end of the six verses, and verse ten is the beginning.

Krisztus e verseket azáltal hangsúlyozza, hogy a tizedik verset a negyvenedik, a tizenhatodik verset pedig a negyvenegyedik verssel állítja párhuzamba. A szó szerinti dicsőséges földre való közvetlen utalás, amely a negyvenegyedik vers szellemi dicsőséges földjének előképe, e hat vers lezárása, a tizedik vers pedig a kezdete.

Just as Christ made sure verse sixteen has a direct connection with verse forty-one, and so too, verse ten has a direct connection with verse forty. The expression in verse ten “overflow, and pass through,” is the identical Hebrew phrase that is translated as “overflow and pass over,” in verse forty. The phrase is only found one other place in the Scriptures, but it is translated a little differently than verse ten and verse forty. Still, it is the same Hebrew phrase.

Miként Krisztus gondoskodott arról, hogy a tizenhatodik vers közvetlen kapcsolatban álljon a negyvenegyedik verssel, ugyanúgy a tizedik vers is közvetlen kapcsolatban áll a negyvenedik verssel. A tizedik versben szereplő kifejezés: „kiárad, és áthatol”, ugyanaz azonos héber szókapcsolat, amelyet a negyvenedik versben így fordítanak: „kiárad és átvonul”. Ez a szókapcsolat az Írásokban csak még egyetlen más helyen fordul elő, ott azonban némileg eltérően van fordítva, mint a tizedik és a negyvenedik versben. Mindazonáltal ugyanarról a héber szókapcsolatról van szó.

> And he shall pass through Judah; he shall overflow and go over, he shall reach even to the neck; and the stretching out of his wings shall fill the breadth of thy land, O Immanuel. Isaiah 8:8.

> És átvonul Júdán; kiárad és túlcsap, nyakig ér; és szárnyainak kiterjesztése betölti földed szélességét, ó, Immánuel. Ézsaiás 8:8.

Isaiah’s “overflow and go over,” is the same as verse ten’s “overflow, and pass through,” and verse forty’s “overflow and pass over.” More than this, each of the three verses are describing an attack from the king of the north upon the king of the south. In Isaiah, the northern king of Assyria, Sennacherib, was attacking Judah, the southern kingdom of Israel. In verse ten Antiochus Magnus, the northern king of the Seleucid Empire was attacking the southern kingdom of Egypt. In verse forty, the king of the north, the papal power, who had received a deadly wound at the beginning of verse forty, was attacking the southern atheistic power of the Soviet Union. Each verse represents the same prophetic structure of a conflict between the kings of the north and south, and in each verse the northern king “overflows and passes over.”

Ézsaiásnál a „kiárad és átcsap” ugyanaz, mint a tizedik vers „kiárad és áthatol”, valamint a negyvenedik vers „kiárad és átvonul” kifejezése. Ezenfelül mindhárom vers az északi király támadását írja le a déli király ellen. Ézsaiásnál az északi asszír király, Szanherib, Júdát, Izráel déli királyságát támadta. A tizedik versben Antiochus Magnus, a Szeleukida Birodalom északi királya Egyiptom déli királyságát támadta. A negyvenedik versben az északi király, a pápai hatalom, amely a negyvenedik vers elején halálos sebet kapott, a Szovjetunió déli ateista hatalma ellen indult támadásra. Mindegyik vers ugyanazt a prófétai szerkezetet képviseli: az északi és a déli király közötti konfliktust, és mindegyik versben az északi király „kiárad és átvonul”.

Isaiah’s testimony and verse ten both identify that when the northern king attacks he ceases before entering into the capital of the southern kingdom. Sennacherib brought his warfare to the walls of Jerusalem, and no further. In 219 BC, Antiochus Magnus came to the border of Egypt and stopped. Then he lost the battle of Raphia that occurred two years later in 217 BC. Sennacherib came to the walls of Jerusalem and lost the battle as God intervened.

Ézsaiás bizonyságtétele és a tizedik vers egyaránt azonosítja, hogy amikor az északi király támad, megáll, mielőtt behatolna a déli királyság fővárosába. Szanherib hadviselését Jeruzsálem falaiig vitte, és nem tovább. Kr. e. 219-ben Antiochus Magnus Egyiptom határáig jutott, és megállt. Ezután elveszítette a két évvel később, Kr. e. 217-ben bekövetkezett raffiai csatát. Szanherib Jeruzsálem falaihoz érkezett, és elveszítette a csatát, mivel Isten közbelépett.

> Therefore thus saith the Lord concerning the king of Assyria, He shall not come into this city, nor shoot an arrow there, nor come before it with shield, nor cast a bank against it. By the way that he came, by the same shall he return, and shall not come into this city, saith the Lord. For I will defend this city, to save it, for mine own sake, and for my servant David’s sake. And it came to pass that night, that the angel of the Lord went out, and smote in the camp of the Assyrians an hundred fourscore and five thousand: and when they arose early in the morning, behold, they were all dead corpses. So Sennacherib king of Assyria departed, and went and returned, and dwelt at Nineveh. And it came to pass, as he was worshipping in the house of Nisroch his god, that Adrammelech and Sharezer his sons smote him with the sword: and they escaped into the land of Armenia. And Esarhaddon his son reigned in his stead. 2 Kings 19:32–37.

> Ezért így szól az Úr Asszíria királya felől: Nem jön be ebbe a városba, nyilat sem lő oda, pajzzsal sem közelít hozzá, és sáncot sem emel ellene. Azon az úton, amelyen jött, ugyanazon tér vissza, és nem jön be ebbe a városba, így szól az Úr. Mert megoltalmazom e várost, hogy megszabadítsam azt az én magamért és az én szolgámért, Dávidért. És történt azon az éjszakán, hogy kijött az Úr angyala, és levágott az asszírok táborában száznyolcvanötezer embert; és amikor reggel korán felkeltek, íme, azok mind holttestek voltak. Ekkor elindult Szanherib, Asszíria királya, elment, visszatért, és Ninivében lakott. És történt, miközben Nisrók, az ő istene házában imádta őt, hogy fiai, Adrammelek és Sarécer, fegyverrel megölték őt; ők pedig Ararát földjére menekültek. És helyette fia, Esarhaddon uralkodott. 2 Királyok 19:32–37.

In 1989, the king of the north swept away the Soviet Union, but he did not overcome the capital of the Soviet Union. Russia was left standing. The next battle, typified in verses eleven and twelve, was the battle of Raphia, which was also typified by the overthrow of Sennacherib’s army and his subsequent death which identifies a victory for the southern king, which was Judah in the testimony of Sennacherib, and Raphia in the testimony of Antiochus Magnus.

1989-ben az északi király elsöpörte a Szovjetuniót, de a Szovjetunió fővárosát nem győzte le. Oroszország talpon maradt. A következő csata, amelyet a tizenegyedik és tizenkettedik versek jelképeznek, a raffiai csata volt, amelyet Szanherib seregének megdöntése és az azt követő halála is előképezett; ez a déli király győzelmét azonosítja, aki Szanherib bizonyságtételében Júda, Antiochus Magnus bizonyságtételében pedig Raphia volt.

Verse ten provides a direct connection to verse forty and verse sixteen provides a direct connection with verse forty-one. Verses ten through sixteen represent the history of 1989 unto the Sunday law. The verse represents a hidden history in verse forty that begins with the collapse of the Soviet Union in 1989 and continues unto the Sunday law. Verse ten also directly connects the “seven times” of Leviticus twenty-six to the hidden history, but that line of truth is outside what we are here setting forth.

A tizedik vers közvetlen kapcsolatot teremt a negyvenedik verssel, a tizenhatodik vers pedig közvetlen kapcsolatban áll a negyvenegyedik verssel. A tizediktől a tizenhatodikig terjedő versek az 1989-től a vasárnapi törvényig terjedő történelmet ábrázolják. Ez a vers a negyvenedik versben egy rejtett történelmet jelenít meg, amely a Szovjetunió 1989-ben bekövetkezett összeomlásával kezdődik, és a vasárnapi törvényig tart. A tizedik vers közvetlenül összekapcsolja továbbá a Léviták huszonhatodik fejezetének „hétszeresét” ezzel a rejtett történelemmel, de ez az igazságvonal kívül esik azon, amit itt elő kívánunk tárni.

In Millerite history the first of six primary controversies within Adventism concerning the correct identification of Rome occurred, and it was over who the robbers of verse fourteen represented. The Protestants held they represented Antiochus Epiphanes, and the Millerites identified them as Rome. In the last controversy of Adventism concerning the correct identification of Rome it is also over the robbers of verse fourteen. One class, represented by the Millerites, is upholding the foundational understanding of the Millerites, which was endorsed by the Spirit of Prophecy.

A Millerita történelemben ekkor zajlott le az adventizmuson belüli, Róma helyes azonosítására vonatkozó hat elsődleges vita közül az első, és a vita tárgya az volt, hogy a tizennegyedik vers rablói kiket jelképeznek. A protestánsok úgy tartották, hogy Antiochus Epiphanest jelképezik, a Milleriták pedig Rómával azonosították őket. Az adventizmusnak a Róma helyes azonosítására vonatkozó utolsó vitájában szintén a tizennegyedik vers rablóiról van szó. Az egyik csoport, amelyet a Milleriták képviselnek, a Milleriták alapvető értelmezését tartja fenn, amelyet a Prófétaság Lelke jóváhagyott.

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> „Láttam, hogy az 1843-as táblázatot az Úr keze irányította, és hogy azt nem szabad megváltoztatni; hogy a számítások úgy voltak, ahogyan Ő akarta; hogy keze felette volt, és elrejtett egy tévedést némely számadatban, úgyhogy senki sem láthatta azt, míg az Ő keze el nem távolíttatott.” Early Writings, 74.

That sacred chart identifies the controversy with the notation of 164 BC.

Az a szent táblázat Kr. e. 164 megjelöléssel azonosítja a viszályt.

> “164 Death of Antiochus Epiphanes, who of course, stood not up against the Prince of Princes, as he had been 164 yrs. dead before the Prince of Princes was born.”

> „164 IV. Antiochosz Epiphanész halála, aki természetesen nem támadt a fejedelmek Fejedelme ellen, mivel 164 éve halott volt, mielőtt a fejedelmek Fejedelme megszületett volna.”

The reference of that controversy upon the sacred chart represents the only truth represented upon the sacred chart that is not based upon a prophetic passage from God’s Word. In doing so it identifies a waymark, not of biblical history, but of Advent history, and “it should not be altered,” for the controversy identifies how the prophetic vision is established. To reject that foundational truth is to simultaneously reject the authority of the Spirit of Prophecy’s endorsement of the sacred chart.

A szent térképen e vitára való hivatkozás az egyetlen olyan, a szent térképen ábrázolt igazságot jelenti, amely nem Isten Igéjének valamely prófétai szakaszán alapul. Ezáltal egy útjelzőt azonosít, nem a bibliai történelem, hanem az adventtörténelem köréből, és „nem szabad megváltoztatni”, mert a vita azonosítja, miként nyer megalapozást a prófétai látomás. Ezen alapvető igazság elvetése egyúttal a Prófétaság Lelke által adott, a szent térképre vonatkozó jóváhagyás tekintélyének elvetését is jelenti.

> “The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony. He will bring in spurious visions to mislead, and will mingle the false with the true, and so disgust people that they will regard everything that bears the name of visions as a species of fanaticism; but honest souls, by contrasting false and true, will be enabled to distinguish between them.” Selected Messages, book 2, 78.

> „Sátán legutolsó csalása az lesz, hogy hatástalanná tegye Isten Lelkének bizonyságtételét. „Látás nélkül elvadul a nép” (Példabeszédek 29:18). Sátán leleményesen fog munkálkodni, különféle módokon és különböző eszközök által, hogy megingassa Isten maradék népének bizalmát az igaz bizonyságtételben. Hamis látomásokat fog behozni, hogy félrevezessen, és összeelegyíti a hamisat az igazival, s így az embereket annyira visszatetszéssel tölti el, hogy mindent, ami a látomások nevét viseli, a rajongás egyik fajtájának fognak tekinteni; az őszinte lelkek azonban, a hamis és az igaz egymással való összevetése által, képessé válnak majd arra, hogy különbséget tegyenek közöttük.” Szemelvények, 2. könyv, 78.

The last controversy of “the robbers of thy people”, is the same as the first, and without an understanding of the symbol which establishes the vision, “the people perish.” They “perish” because they “make of none effect the testimony of the Spirit of God.”

„A te néped erőszakosai” utolsó viszálya ugyanaz, mint az első, és a látomást megalapozó jelkép megértése nélkül „elvész a nép”. Azért „vész el”, mert „semmivé teszi Isten Lelkének bizonyságtételét”.

The other class claims that the United States is represented as the robbers of verse fourteen. That class is unable or unwilling to see that Antiochus Magnus in verses ten through fifteen represents the United States. Just as the Protestants of Millerite history claimed the robbers were Antiochus, the class who is unwilling to see identifies the robbers as the power (the United States) that is typified by Antiochus.

A másik csoport azt állítja, hogy az Egyesült Államok a tizennegyedik vers rablóiként van ábrázolva. Ez a csoport képtelen vagy nem hajlandó belátni, hogy Antiochus Magnus a tizediktől a tizenötödik versig az Egyesült Államokat jelképezi. Miként a millerita történelem protestánsai azt állították, hogy a rablók Antiochus, úgy az a csoport, amely nem hajlandó ezt felismerni, a rablókat azzal a hatalommal (az Egyesült Államokkal) azonosítja, amelyet Antiochus előképez.

Sennacherib’s attack upon Judah that reached to the capital, Jerusalem, and that failed, was led by Sennacherib’s general, Rabshakeh.

Szanheribnek Júda ellen indított támadását, amely eljutott a fővárosig, Jeruzsálemig, és kudarcot vallott, Szanherib főembere, Rabsaké vezette.

> Now therefore, I pray thee, give pledges to my lord the king of Assyria, and I will deliver thee two thousand horses, if thou be able on thy part to set riders upon them. How then wilt thou turn away the face of one captain of the least of my master’s servants, and put thy trust on Egypt for chariots and for horsemen? Am I now come up without the Lord against this place to destroy it? The Lord said to me, Go up against this land, and destroy it. Then said Eliakim the son of Hilkiah, and Shebna, and Joah, unto Rabshakeh, Speak, I pray thee, to thy servants in the Syrian language; for we understand it: and talk not with us in the Jews’ language in the ears of the people that are on the wall. But Rabshakeh said unto them, Hath my master sent me to thy master, and to thee, to speak these words? hath he not sent me to the men which sit on the wall, that they may eat their own dung, and drink their own piss with you? Then Rabshakeh stood and cried with a loud voice in the Jews’ language, and spake, saying, Hear the word of the great king, the king of Assyria. 2 Kings 18:23–28.

> Most azért kérlek, adj zálogot az én uramnak, Asszíria királyának, és én adok néked kétezer lovat, ha a magad részéről tudsz rájuk lovasokat állítani. Miképpen fordíthatnád hát vissza az én uram legkisebb szolgái közül való egyetlen vezérének arcát is, amikor Egyiptomban bízol a szekerek és lovasok miatt? Vajon most az Úr nélkül jöttem-e fel e hely ellen, hogy elpusztítsam azt? Az Úr mondta nékem: Vonulj fel e föld ellen, és pusztítsd el azt. Akkor monda Eljákim, Hilkiás fia, és Sebna, és Jóáh Rabsákénak: Kérünk, szólj szolgáidhoz arám nyelven, mert megértjük azt; és ne szólj velünk zsidó nyelven a kőfalon levő nép füle hallatára. De Rabsáké azt mondta nekik: Vajon a te uradhoz és hozzád küldött engem az én uram, hogy ezeket a beszédeket szóljam? Nem inkább azokhoz a férfiakhoz küldött-e, akik a kőfalon ülnek, hogy veletek együtt egyék a maguk ganéját, és igyák a maguk vizeletét? Ekkor Rabsáké megálla, és nagy fennszóval kiálta zsidó nyelven, és szóla, mondván: Halljátok a nagy királynak, Asszíria királyának beszédét. 2Kir 18:23–28.

Rabshakeh was presenting not his words, but the words of Sennacherib, king of Assyria. In Daniel eleven verse forty the king of the north is the papal power who at the time of the end in 1798 received a deadly wound at the hands of atheistic France, the southern king. In the verse the king of the north ultimately retaliates and overflows the southern kingdom (the USSR) in 1989. When the king of the north accomplished that work, he brought with him “chariots, and with horsemen, and many ships.” “Chariots and horsemen” represent military might and “ships” represent economic power. Those symbols identify the United States as papal Rome’s proxy army in the victory of 1989, as typified by Rabshakeh. Antiochus Magnus in verse ten through fifteen represents the United States, and as William Miller correctly identified that the word “also” in verse fourteen establishes a new power entering the prophetic narrative, the “robbers” must represent a power distinct from either the Ptolemaic kings of the south, or Antiochus the king of the north or Philip of Macedon.

Rabsaké nem a maga szavait adta elő, hanem Szanheribnek, Asszíria királyának szavait. Dániel könyve tizenegyedik fejezetének negyvenedik versében az északi király a pápaság hatalma, amely a vég idején, 1798-ban halálos sebet kapott az ateista Franciaország, a déli király kezétől. A versben az északi király végül visszavág, és 1989-ben elárasztja a déli királyságot (a Szovjetuniót). Amikor az északi király véghezvitte azt a művet, magával hozott „szekereket, lovasokat és sok hajót”. A „szekerek és lovasok” a katonai erőt jelképezik, a „hajók” pedig a gazdasági hatalmat. E jelképek az Egyesült Államokat azonosítják a pápai Róma helyettesítő hadseregeként az 1989-es győzelemben, amint azt Rabsaké előképezi. A tizediktől a tizenötödik versig Antiochus Magnus az Egyesült Államokat jelképezi, és amint William Miller helyesen azonosította, hogy a tizennegyedik versben az „is” szó egy új hatalom belépését jelzi a prófétai elbeszélésbe, a „rablók” olyan hatalmat kell hogy képviseljenek, amely különbözik akár a déli Ptolemaioszi királyoktól, akár Antiochustól, az északi királytól, vagy Macedóniai Fülöptől.

> “The king of the south, in this verse, without any doubt, means king of Egypt; but what the robbers of thy people means remains yet a doubt perhaps to some. That it cannot mean Antiochus, or any king of Syria, it is plain; for the angel had been talking about that nation for a number of verses previous, and now says, ‘also the robbers of thy people,’ etc., evidently implying some other nation. I will admit that Antiochus did perhaps rob the Jews; but how could this ‘establish the vision,’ as Antiochus is not spoken of anywhere in the vision as performing any act of that kind; for he belonged to what is called the Grecian kingdom in the vision. Again, ‘to establish the vision,’ must mean to make sure, complete, or fulfill the same.” William Miller, Miller’s Works, Lecture 6, 89.

> „A déli király ebben a versben minden kétséget kizáróan Egyiptom királyát jelenti; de hogy mit jelent a te néped rablói kifejezés, az némelyek előtt talán még mindig kétséges marad. Hogy ez nem jelentheti sem Antiochust, sem Szíria bármely királyát, az nyilvánvaló; mert az angyal az előző versek során több ízben arról a nemzetről beszélt, és most azt mondja: „a te néped rablói is” stb., ami nyilvánvalóan valamely más nemzetre utal. Elismerem, hogy Antiochus talán kifosztotta a zsidókat; de miként „erősíthetné meg a látomást”, amikor Antiochusról a látomásban sehol sincs szó úgy, mint aki efféle cselekedetet hajt végre; mert ő ahhoz tartozott, amit a látomás a görög királyságnak nevez. Továbbá a „hogy megerősítsék a látomást” azt kell jelentse, hogy azt bizonyossá tegyék, teljessé tegyék vagy betöltsék.” William Miller, Miller’s Works, 6. előadás, 89.

“Antiochus” was a name selected by many of the kings of the Syrian Seleucid Empire. The founder of that empire was Seleucid Nicator, and somewhere between twenty-six to thirty kings made up the entire list of Seleucid kings. Many of those kings chose the name “Antiochus”, just as the many popes choose throne-names when they are selected as popes. The popes are all “antichrist,” which means “against Christ”. The word “anti” meaning “against”. As antichrists they have taken the name of their spiritual forefather, who is Satan. Satan and the popes are both identified as the antichrist in inspiration.

„Antiochus” a szíriai Szeleukida Birodalom királyai közül sokak által választott név volt. E birodalom alapítója Seleucid Nicator volt, és a Szeleukida királyok teljes sorát valahol huszonhat és harminc közötti király alkotta. E királyok közül sokan az „Antiochus” nevet választották, miként a sok pápa is trónnevet választ, amikor pápává választják. A pápák mind „antikrisztusok”, ami azt jelenti: „Krisztus ellen”. Az „anti” szó jelentése: „ellen”. Mint antikrisztusok, felvették lelki ősatyjuk nevét, aki a Sátán. Az ihletés a Sátánt és a pápákat egyaránt antikrisztusként azonosítja.

> “The determination of antichrist to carry out the rebellion he began in heaven will continue to work in the children of disobedience.” Testimonies, volume 9, 230.

> „Az antikrisztusnak az az elhatározása, hogy véghezvigye azt a lázadást, amelyet a mennyben kezdett el, továbbra is munkálkodni fog az engedetlenség fiaiban.” Testimonies, 9. kötet, 230.

A pope is a representative of Satan, and thus they are both against Christ, and therefore are the “antichrist.” They choose a name when they take the position as pope, and become Satan’s earthly representative.

A pápa a Sátán képviselője, és így mindketten Krisztus ellen vannak, ezért ők az „antikrisztus”. Amikor elfoglalják a pápa tisztségét, nevet választanak, és a Sátán földi képviselőjévé válnak.

> “To secure worldly gains and honors, the church was led to seek the favor and support of the great men of earth; and having thus rejected Christ, she was induced to yield allegiance to the representative of Satan—the bishop of Rome.” The Great Controversy, 50.

> „Hogy földi nyereségeket és tisztességeket biztosítson magának, az egyház arra indíttatott, hogy keresse a föld nagyjainak kegyét és támogatását; és miután ily módon elvetette Krisztust, arra vétetett rá, hogy hódolattal alávesse magát a Sátán képviselőjének — Róma püspökének.” A nagy küzdelem, 50.

By their works you shall know them, and the popes carry on the same work as Satan.

Cselekedeteikről ismeritek meg őket, és a pápák ugyanazt a munkát viszik tovább, mint Sátán.

> “Through the pope of Rome the same work has been carried on here on earth as was carried on in the courts of heaven before the expulsion of the prince of darkness. Satan sought to correct the law of God in heaven, and to supply an amendment of his own. He exalted his own judgment above that of his Creator, and placed his will above the will of Jehovah, and in this way virtually declared God to be fallible. The pope also takes the same course and, claiming infallibility for himself, seeks to adjust the law of God to meet his own ideas, thinking himself able to correct the mistakes he thinks he sees in the statutes and commands of the Lord of heaven and earth. He virtually says to the world, I will give you better laws than those of Jehovah. What an insult is this to the God of heaven!” Signs of the Times, November 19, 1894.

> „Róma pápája által ugyanaz a mű folytatódott itt a földön, mint amely a menny udvaraiban folyt a sötétség fejedelmének kiűzetése előtt. Sátán arra törekedett, hogy kijavítsa Isten törvényét a mennyben, és saját maga készítette módosítással pótolja azt. Saját ítéletét Teremtője ítélete fölé emelte, akaratát pedig Jehova akarata fölé helyezte, és ily módon valójában azt jelentette ki, hogy Isten tévedhet. A pápa is ugyanezt az utat követi, és mivel magának tévedhetetlenséget igényel, arra törekszik, hogy Isten törvényét saját elképzeléseihez igazítsa, azt gondolva, hogy képes kijavítani azokat a hibákat, amelyeket szerinte a menny és a föld Urának rendeléseiben és parancsolataiban lát. Valójában ezt mondja a világnak: Én jobb törvényeket adok nektek, mint Jehova törvényei. Micsoda sértés ez a menny Istene ellen!” Signs of the Times, 1894. november 19.

Though Seleucus Nicator established the Seleucid Empire, many of the following kings chose the name “Antiochus,” in honor, not of Seleucus, but of his father. Seleucus’ father, Antiochus, was a nobleman and a general in the service of King Philip II of Macedon, who was the father of Alexander the Great. This noble status and military background helped establish the foundation for Seleucus’s own prominent role and subsequent rise to power after the death of Alexander the Great.

Noha Szeleukosz Nikatór alapította meg a Szeleukida Birodalmat, a későbbi királyok közül sokan az „Antiochosz” nevet választották, tiszteletből nem Szeleukosz, hanem az ő apja iránt. Szeleukosz apja, Antiochosz, nemesi származású férfiú és hadvezér volt II. Philipposz makedón király szolgálatában, aki Nagy Sándor apja volt. Ez a nemesi rang és katonai háttér segített megalapozni Szeleukosz saját kiemelkedő szerepét és későbbi hatalomra emelkedését Nagy Sándor halála után.

Seleucus’ kingdom was established when he took control of three of the four areas of Alexander’s kingdom. Rome also conquers three geographical powers in order to take control and become the king of the north. When Seleucus had secured the east, the west and the north he became the king of the north in the historical narrative, and his capital was the city of Babylon. Many of the following kings chose the name “Antiochus” when they took the northern throne in order to honor their political forefather. The parallel is easy to see, if you choose to see. If you don’t, you don’t.

Szeleukosz királysága akkor szilárdult meg, amikor Sándor birodalmának négy területe közül hármat az uralma alá vont. Róma szintén három földrajzi hatalmat hódít meg annak érdekében, hogy átvegye az uralmat és az északi királlyá legyen. Amikor Szeleukosz biztosította a keletet, a nyugatot és az északot, a történeti elbeszélésben ő lett az északi király, fővárosa pedig Babilon városa volt. A következő királyok közül sokan az „Antiochus” nevet választották, amikor elfoglalták az északi trónt, hogy ily módon tisztelegjenek politikai ősatyjuk előtt. A párhuzam könnyen felismerhető, ha látni akarod. Ha nem, akkor nem.

The name “Antiochus” (Ἀντίοχος in Greek) comes from the Greek elements’ “anti” (meaning “against” or “opposite”) and “ocheo” (meaning “to hold fast” or “to maintain”). The northern kings chose the name to maintain their political heritage with the father, just as the antichrist (popes) choose names when they begin to rule. Just as the popes are representatives of their father, the devil, so too the Antiochus’ of the Syrian Empire typify representatives of their father. In this application Antiochus represents a proxy of their father. The proxy of the papal power in 1989 was the United States, and the secular testimony upholds the relationship between the antichrist, Pope John Paul II, and Ronald Reagan in their work to bring down the former Soviet Union.

Az „Antiochus” név (görögül: Ἀντίοχος) a görög „anti” („ellen” vagy „szemben”) és „ocheo” („szilárdan tartani” vagy „fenntartani”) elemekből származik. Az északi királyok ezt a nevet azért választották, hogy az atyával való politikai örökségüket fenntartsák, miként az antikrisztus (a pápák) is nevet választ, amikor uralkodni kezd. Amiképpen a pápák atyjuknak, az ördögnek képviselői, úgy a Szíriai Birodalom Antiochusai is atyjuk képviselőinek előképei. Ezen alkalmazásban Antiochus az atyjuk helyettes képviselőjét jeleníti meg. A pápai hatalom helyettes képviselője 1989-ben az Egyesült Államok volt, és a világi bizonyságtétel alátámasztja az antikrisztus, II. János Pál pápa és Ronald Reagan közötti kapcsolatot a volt Szovjetunió megdöntésére irányuló munkájukban.

In verses ten through sixteen, the first and last verse possess direct references to verses forty and forty-one. Verse ten directly represents verse forty. Verse sixteen directly represents verse forty-one. The verses represent the portion of the prophecy of Daniel that relates to the last days.

A tizediktől a tizenhatodikig terjedő versekben az első és az utolsó vers közvetlen utalásokat tartalmaz a negyvenedik és a negyvenegyedik versre. A tizedik vers közvetlenül a negyvenedik verset jelképezi. A tizenhatodik vers közvetlenül a negyvenegyedik verset jelképezi. Ezek a versek Dániel próféciájának azt a részét ábrázolják, amely az utolsó napokra vonatkozik.

> “The book that was sealed was not the book of Revelation, but that portion of the prophecy of Daniel which related to the last days. The Scripture says, ‘But thou, O Daniel, shut up the words, and seal the book, even to the time of the end: many shall run to and fro, and knowledge shall be increased’ (Daniel 12:4). When the book was opened, the proclamation was made, ‘Time shall be no longer.’ (See Revelation 10:6.) The book of Daniel is now unsealed, and the revelation made by Christ to John is to come to all the inhabitants of the earth. By the increase of knowledge a people is to be prepared to stand in the latter days. . . .

> „A lepecsételt könyv nem a Jelenések könyve volt, hanem Dániel próféciájának azon része, amely az utolsó napokra vonatkozott. Az Írás ezt mondja: „Te pedig, Dániel, zárd be e beszédeket, és pecsételd le e könyvet a vég idejéig: sokan járnak majd ide-oda, és nagyobb lesz a tudás” (Dániel 12:4). Amikor a könyv megnyittatott, ez a kijelentés hangzott el: „Idő többé nem lészen.” (Lásd Jelenések 10:6.) Dániel könyve most fel van nyitva, és a Krisztus által Jánosnak adott kijelentés el kell hogy jusson a föld minden lakosához. A tudás növekedése által egy népnek kell elkészülnie arra, hogy megálljon az utolsó napokban....”

> “In the first angel’s message men are called upon to worship God, our Creator, who made the world and all things that are therein. They have paid homage to an institution of the Papacy, making of no effect the law of Jehovah, but there is to be an increase of knowledge on this subject.” Selected Messages, book 2, 105, 106.

> „Az első angyal üzenetében az emberek arra kapnak felszólítást, hogy Istent, a mi Teremtőnket imádják, aki a világot és mindazt alkotta, ami abban van. Hódolatot adtak a pápaság egyik intézményének, ezzel hatálytalanná téve Jehova törvényét, de e tárgyban a tudás növekedése fog bekövetkezni.” Selected Messages, 2. könyv, 105–106.

At the time of the end in 1989 the last six verses of Daniel chapter eleven represent the “portion of the prophecy of Daniel which related to the last days.” It was recognized when it was then unsealed, and that unsealing produced an increase of knowledge on the “institution of the Papacy, making of no effect the law of Jehovah.” The Alpha and Omega always illustrates the end with the beginning, and the testing process that began in 1989, was designed to produce two classes of worshippers.

A vég idején, 1989-ben Dániel könyve tizenegyedik fejezetének utolsó hat verse a „Dániel próféciájának azon részét” képviseli, „amely az utolsó napokra vonatkozott”. Ezt akkor ismerték fel, amikor az megnyittatott, és ez a megnyittatás a „pápaság intézménye, Jehova törvényének hatálytalanítása” felől való ismeret gyarapodását eredményezte. Az Alfa és az Ómega mindig a kezdet által szemlélteti a véget, és az a próbatételi folyamat, amely 1989-ben kezdődött, arra szolgált, hogy az imádók két osztályát hozza létre.

> And he said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. Daniel 12:9, 10.

> Ő pedig ezt mondta: Menj el, Dániel, mert e beszédek el vannak zárva és le vannak pecsételve a vég idejéig. Sokan megtisztulnak, megfehéríttetnek és megpróbáltatnak; az istentelenek pedig istentelenül cselekszenek, és az istentelenek közül senki sem érti meg; de az értelmesek megértik. Dániel 12:9–10.

We are now in the final period of that testing process, for the controversy of the robbers at the beginning of Adventism is now being repeated. To identify the robbers as the United States is to identify Antiochus as the robbers. It is the identical controversy of the Millerites and Protestants.

Most annak a megpróbáltatási folyamatnak a végső időszakában vagyunk, mert az adventizmus kezdetén a rablók körüli vita most megismétlődik. A rablók azonosítása az Egyesült Államokkal egyet jelent Antiochusnak a rablókkal való azonosításával. Ez a milleriták és a protestánsok azonos vitája.

At the end of the testing process, just as in the beginning of the testing process, which began in 1989, the Lion of the tribe of Judah unseals “that portion of the prophecy of Daniel which related to the last days.” In 1989 it was the last six verses of Daniel eleven, and at the ending it is the hidden history of verse forty, that is typified by verses ten through sixteen.

A megpróbáltatás folyamatának végén, miként a megpróbáltatás folyamatának kezdetén is, amely 1989-ben vette kezdetét, Júda törzsének Oroszlánja felnyitja „Dániel próféciájának azt a részét, amely az utolsó napokra vonatkozott”. 1989-ben ez Dániel könyve tizenegyedik fejezetének utolsó hat verse volt, a végén pedig a negyvenedik vers rejtett története az, amelyet a tizediktől a tizenhatodik versig terjedő versek jelképeznek.

We will continue our consideration of the six lines of controversies within the history of Adventism in the following articles. The first of those six controversies illustrates the last of those six controversies. We will use the first and last controversies to overlay the other four controversies as we unfold the elements involved with the efforts of the enemy of righteousness to prevent God’s people from rightly dividing “the vision”, which is established with the symbol of Rome.

A következő cikkekben tovább folytatjuk az adventizmus történetén belüli hat vitavonal vizsgálatát. E hat vita közül az első szemlélteti az utolsót. Az első és az utolsó vitát fogjuk felhasználni arra, hogy rávetítsük a másik négy vitára, miközben feltárjuk azokat az elemeket, amelyek kapcsolatban állnak az igazság ellenségének erőfeszítéseivel, hogy megakadályozza Isten népét „a látomás” helyes megkülönböztetésében, amely Róma jelképe által nyer megerősítést.

> “Unless we understand the importance of the moments that are swiftly passing into eternity, and make ready to stand in the great day of God, we shall be unfaithful stewards. The watchman is to know the time of night. Everything is now clothed with a solemnity that all who believe the truth for this time should realize. They should act in reference to the day of God. The judgments of God are about to fall upon the world, and we need to be preparing for that great day.

> „Ha nem értjük meg azoknak a pillanatoknak a fontosságát, amelyek gyorsan az örökkévalóságba tűnnek, és nem készülünk fel arra, hogy megálljunk Isten nagy napján, hűtlen sáfároknak bizonyulunk. Az őrállónak ismernie kell az éjszaka idejét. Most mindent olyan komolyság övez, amelyet mindazoknak fel kell ismerniük, akik hisznek az erre az időre szóló igazságban. Cselekedniük kell Isten napjára tekintettel. Isten ítéletei készülnek lesújtani a világra, és nekünk fel kell készülnünk arra a nagy napra.״

> “Our time is precious. We have but few, very few days of probation in which to make ready for the future, immortal life. We have no time to spend in haphazard movements. We should fear to skim the surface of the word of God.” Testimonies, volume 6, 407.

> „Az időnk drága. Csupán néhány, igen kevés próbaidőbeli nap áll rendelkezésünkre, hogy felkészüljünk az eljövendő, halhatatlan életre. Nincs időnk arra, hogy tervszerűtlenül cselekedjünk. Félnünk kell attól, hogy csak felszínesen érintsük Isten igéjét.” Testimonies, 6. kötet, 407.

Back to Articles