Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Nineteen

Dániel könyve – Száztizenkilenc

The Prophetic Significance of Historical Waymarks: Understanding the Last Days Through Biblical Symbolism

A történelmi útjelzők prófétai jelentősége: Az utolsó napok megértése a bibliai szimbolika által

Author

Jeff Pippenger

Published

March 6, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The one-hundred and forty-four thousand are represented as those who are purified by the Messenger of the Covenant, and the great multitude are represented by the white robes of martyrdom. The first of the two sacred periods of the last days identifies the work of the messenger who prepares the way for the Messenger of the Covenant, and the second period represents the work of Elijah. The first period represents the investigative judgment of the living of Laodicean Adventism and the second period represents the executive judgment of modern Rome.

A száznegyvennégyezer úgy jelenik meg, mint akiket a Szövetség Követe megtisztít, a nagy sokaság pedig a mártíromság fehér ruhái által van ábrázolva. Az utolsó napok két szent időszaka közül az első annak a követnek a munkáját azonosítja, aki előkészíti az utat a Szövetség Követe számára, a második időszak pedig Illés munkáját ábrázolja. Az első időszak a laodiceai adventizmus élőinek vizsgálati ítéletét jelképezi, a második időszak pedig a modern Róma végrehajtó ítéletét ábrázolja.

The “sign” to flee the cities in the last days has been misunderstood by Laodicean Adventism. Sister White informs us the destruction of Jerusalem from 66 to 70 AD provides an illustration of the warning sign for God’s people in the last days.

Az utolsó napokban a városokból való menekülés „jelét” a laodiceai adventizmus félreértette. White nővér tudatja velünk, hogy Jeruzsálem Kr. u. 66-tól 70-ig tartó pusztulása szemlélteti a figyelmeztető jelet Isten népe számára az utolsó napokban.

> “The time is not far distant, when, like the early disciples, we shall be forced to seek a refuge in desolate and solitary places. As the siege of Jerusalem by the Roman armies was the signal for flight to the Judean Christians, so the assumption of power on the part of our nation in the decree enforcing the papal sabbath will be a warning to us. It will then be time to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains.” Testimonies, volume 5, 464.

> „Nincs már messze az idő, amikor az első tanítványokhoz hasonlóan nekünk is kietlen és magányos helyeken kell majd menedéket keresnünk. Amiként Jeruzsálemnek a római seregek általi ostroma a júdeai keresztények számára a menekülés jele volt, úgy nemzetünk hatalomra jutása a pápai szombatot kikényszerítő rendeletben számunkra intő jel lesz. Akkor lesz itt az ideje, hogy elhagyjuk a nagyvárosokat, előkészülve arra, hogy a kisebbeket is elhagyjuk, és visszavonult otthonokba költözzünk a hegyek között, félreeső helyeken.” Testimonies, 5. kötet, 464.

The siege of Jerusalem which was the sign to flee was the first siege brought by Cestius. Cestius therefore represented a threat that was temporarily removed, for once he set the siege, he then withdrew mysteriously, and historians have never been able to determine his logic for doing so.

A Jeruzsálem ostroma, amely a menekülés jele volt, az első, Cestius által vezetett ostrom volt. Cestius tehát olyan fenyegetést képviselt, amely ideiglenesen elhárult, mert miután megkezdte az ostromot, aztán rejtélyes módon visszavonult, és a történészek mindmáig nem tudták megállapítani, milyen megfontolás vezette ebben.

> “After the Romans under Cestius had surrounded the city, they unexpectedly abandoned the siege when everything seemed favorable for an immediate attack.” The Great Controversy, 31.

> „Miután a Cestius vezetése alatt álló rómaiak körülzárták a várost, váratlanul felhagytak az ostrommal, amikor minden kedvezőnek látszott az azonnali támadáshoz.” A nagy küzdelem, 31.

In the 1880’s and 1890’s Senator Henry W. Blair from New Hampshire introduced a series of bills in Congress to designate Sunday as the National Day of Rest. These bills were commonly referred to as “Blair Sunday Bills.” Senator Blair was a strong advocate for observing Sunday as a day of rest and religious observance. He believed that a uniform day of rest would have positive moral and social effects on American society. While his efforts gained some support, especially from religious groups, they also faced opposition, including concerns about the separation of church and state.

Az 1880-as és 1890-es években Henry W. Blair, New Hampshire állam szenátora, törvényjavaslatok sorozatát terjesztette a Kongresszus elé annak érdekében, hogy a vasárnapot a Nemzeti Nyugalom Napjává nyilvánítsák. E törvényjavaslatokat közkeletűen „Blair-féle vasárnapi törvényjavaslatoknak” nevezték. Blair szenátor a vasárnap nyugalomnapként és vallásos megünneplésre szánt napként való megtartásának erőteljes szószólója volt. Úgy vélte, hogy az egységes nyugalomnap kedvező erkölcsi és társadalmi hatásokat gyakorolna az amerikai társadalomra. Bár törekvései bizonyos támogatást nyertek, különösen vallási csoportok részéről, ellenállásba is ütköztek, többek között az egyház és az állam szétválasztásával kapcsolatos aggodalmak miatt.

This was the first attempt to pass Sunday legislation in the history of the earth beast that was destined to speak as a dragon when it ultimately will pass a Sunday law. It was these series of Blair bills that A. T. Jones, one of the messengers of the 1888 General Conference session, went into the halls of Congress and so eloquently opposed. After a few attempts Senator Blair lost the momentum for his push for a National Day of Rest. In direct connection with that history, and the implications of a National Day of Rest (Sunday), the historical record of the counsel of Ellen White can be reviewed.

Ez volt az első kísérlet a vasárnapi törvényhozás bevezetésére a földi fenevad történetében, amelynek az volt a rendeltetése, hogy sárkányként szóljon, amikor végül vasárnapi törvényt fog alkotni. E Blair-féle törvényjavaslatok sorozata ellen lépett fel A. T. Jones, az 1888-as Általános Konferencia-ülésszak egyik küldötte, amikor a Kongresszus termeibe ment, és oly ékesszólóan ellenezte azokat. Néhány kísérlet után Blair szenátor elvesztette a lendületet a Nemzeti Nyugalomnap bevezetésére irányuló törekvésében. E történettel, valamint a Nemzeti Nyugalomnap (vasárnap) következményeivel közvetlen összefüggésben, áttekinthető Ellen White tanácsainak történeti feljegyzése.

What is found in the review of her warnings of the Sunday law, is serious and widely misunderstood in Laodicean Adventism. In the context of needing to be out of the cities, which in the passage just cited, she wrote that, “it will then be time to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains.” She repeatedly taught that God’s people needed to live in the country, but her counsels on the subject of country living before 1888 places her direction to leave the cities in the context that in the near future God’s people would need to leave the cities. After 1888, in her written direction concerning country living, she never deviated from the counsel that we should already be out of the cities.

A vasárnaptörvényre vonatkozó figyelmeztetéseinek áttekintésében foglaltak súlyosak, és a laodiceai adventizmusban széles körben félreértik őket. Annak összefüggésében, hogy ki kell mennünk a városokból, amellyel kapcsolatban az imént idézett szakaszban ezt írta: „akkor lesz itt az ideje annak, hogy elhagyjuk a nagyvárosokat, előkészületképpen arra, hogy a kisebbeket is elhagyjuk, és félreeső otthonokba költözzünk a hegyek között, elzárt helyeken.” Ismételten azt tanította, hogy Isten népének vidéken kell élnie, ám a vidéki élet tárgyában 1888 előtt adott tanácsai a városok elhagyására vonatkozó útmutatását abba az összefüggésbe helyezik, hogy a közeljövőben Isten népének el kell majd hagynia a városokat. 1888 után a vidéki élettel kapcsolatos írásbeli útmutatásaiban soha nem tért el attól a tanácstól, hogy nekünk már most a városokon kívül kell lennünk.

The Blair National Day of Rest bills that arrived in history were the “sign” to leave the cities, and though the Blair bills lost the momentum necessary to accomplish the task, and withdrew into the darkness of history, the “sign” to flee had been given. It had been given at the historical waymark of the first siege, that was brought by Cestius. The soon-coming Sunday law is represented by the siege of Titus, and if any Laodicean Adventists are still in the cities when that siege arrives, they will die with the wicked.

A történelemben megjelent Blair-féle nemzeti nyugalomnap-törvényjavaslatok jelentették a városok elhagyásának „jelét”, és noha a Blair-javaslatok elvesztették a feladat végrehajtásához szükséges lendületet, és visszahúzódtak a történelem sötétségébe, a menekülés „jele” megadatott. Ez a történelem ama határkövén adatott meg, amelyet az első ostrom jelölt, s amelyet Cestius vezetett. A hamarosan bekövetkező vasárnaptörvényt Titus ostroma jelképezi, és ha bármely laodiceai adventista még a városokban lesz, amikor az az ostrom megérkezik, a gonoszokkal együtt fog meghalni.

There are two prophetic periods in the last days. They are separated by the soon-coming Sunday law. The first period is the investigative judgment of the living in Laodicean Adventism, and the second period is the executive judgment of the whore of Rome. Those two periods are repeatedly illustrated, for it is in those two periods that the parable of the ten virgins is fulfilled to the very letter, as it was in Millerite history. The tarrying time in the parable is the tarrying time of Habakkuk chapter two, so the two periods we are considering were also illustrated by Habakkuk chapter two. The parable of the ten virgins, and Habakkuk chapter two, were fulfilled to the very letter in Millerite history, and when they were, Ezekiel chapter twelve, verses twenty-one to twenty-eight was also fulfilled.

Az utolsó napokban két prófétai időszak van. Ezeket az időszakokat az hamarosan bekövetkező vasárnapi törvény választja el egymástól. Az első időszak az élők vizsgálati ítélete a laodiceai adventizmusban, a második időszak pedig Róma parázna asszonyának végrehajtó ítélete. Ezt a két időszakot ismételten szemlélteti az Írás, mert e két időszakban teljesedik be a tíz szűzről szóló példázat a legszorosabb értelemben, miként a millerita történelemben is. A példázatban szereplő késedelem ideje a Habakuk könyve második fejezetében található késedelem ideje, tehát azt a két időszakot, amelyet vizsgálunk, Habakuk második fejezete is szemléltette. A tíz szűzről szóló példázat és Habakuk második fejezete a legszorosabb értelemben teljesedett be a millerita történelemben, és amikor ez megtörtént, Ezékiel könyve tizenkettedik fejezetének huszonegyedik–huszonnyolcadik versei is beteljesedtek.

The last eight verses from Ezekiel chapter twelve, identify a time when the “effect of every vision” will be fulfilled, at a time when God would “no longer prolong” His visions. The two periods of history that are repeated so often and identify the investigative judgment of the living in Laodicean Adventism, and the executive judgment of the whore of Tyre, is the prophetic period where every vision within the Bible reaches its perfect and final fulfillment. In that period the one hundred and forty-four thousand are established, and they represent the class that does not die, and live until Christ returns. In Luke chapter twenty-one Christ identifies a “sign” that identifies when that generation has arrived.

Ezékiel könyve tizenkettedik fejezetének utolsó nyolc verse egy olyan időt azonosít, amikor „minden látomás beteljesedése” megvalósul, egy olyan időben, amikor Isten látomásait „többé nem halogatja”. A történelemnek az a két korszaka, amely oly gyakran ismétlődik, és amely a laodiceai adventizmusban az élők vizsgálati ítéletét, valamint Tírusz paráznájának végrehajtó ítéletét azonosítja, az az a prófétai időszak, amelyben a Biblia minden látomása eljut tökéletes és végső beteljesedésére. Ebben az időszakban állíttatik fel a száznegyvennégyezer, és ők azt az osztályt képviselik, amely nem hal meg, hanem Krisztus visszatértéig él. Lukács evangéliuma huszonegyedik fejezetében Krisztus megjelöl egy „jelet”, amely azonosítja, mikor érkezett el az a nemzedék.

In the two histories represented by the “sign” to flee, as set forth by Christ in connection with the abomination of desolation, two periods are marked, and their beginning and endings have a “sign” at the beginning of the period and “signs” at the ending. The “sign” that Christ identified as representing the final generation who would live until He came in the clouds is the evidence that we are now in the final generation of earth’s history.

A „jel” által ábrázolt két történetben, amely a pusztulás utálatosságával összefüggésben Krisztus által adatott a menekülésre, két időszak van kijelölve, és ezek kezdetének és végének egyaránt van egy „jele” az időszak kezdetén és „jelei” annak végén. Az a „jel”, amelyet Krisztus úgy azonosított, mint amely azt a végső nemzedéket jelképezi, amely életben marad mindaddig, amíg eljön a felhőkben, annak bizonyítéka, hogy most a föld történelmének végső nemzedékében élünk.

In Luke chapter twenty-one, Jesus identifies the history from the three and a half years trampling down and destruction of literal Jerusalem from the year 66 unto the year 70, unto the end of the three and a half years of trampling down of spiritual Jerusalem that began in 538 and ended in 1798.

Lukács huszonegyedik fejezetében Jézus azt a történelmet jelöli meg, amely a szó szerinti Jeruzsálem három és fél éven át tartó tiprásától és pusztulásától, a 66. évtől a 70. évig, egészen a lelki Jeruzsálem három és fél évig tartó tiprásának végéig terjed, amely 538-ban kezdődött és 1798-ban ért véget.

> And when ye shall see Jerusalem compassed with armies, then know that the desolation thereof is nigh. Then let them which are in Judaea flee to the mountains; and let them which are in the midst of it depart out; and let not them that are in the countries enter thereinto. For these be the days of vengeance, that all things which are written may be fulfilled. But woe unto them that are with child, and to them that give suck, in those days! for there shall be great distress in the land, and wrath upon this people. And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:20–24.

> Amikor pedig látjátok, hogy Jeruzsálemet seregek veszik körül, akkor tudjátok meg, hogy elközelgett annak pusztulása. Akkor akik Júdeában vannak, meneküljenek a hegyekbe; és akik annak közepette vannak, távozzanak el; és akik a vidéken vannak, ne menjenek be oda. Mert ezek a bosszúállás napjai, hogy beteljesedjék mindaz, ami megíratott. Jaj pedig a terhes és a szoptató asszonyoknak azokban a napokban! mert nagy nyomorúság lesz e földön, és harag e népen. És fegyver élére hullanak, és foglyul hurcoltatnak minden nemzet közé; és Jeruzsálemet a pogányok tapodják, míg be nem telik a pogányok ideje. Lukács 21:20–24.

The “times” of the Gentiles trampling down Jerusalem is in the plural, for it represents the trampling down of literal Jerusalem that ended in the year 70, and the trampling down of spiritual Jerusalem that ended in 1798. The Gentiles represent both paganism and papalism, and it is those two powers that are the subject of the vision in the question of Daniel chapter eight, that asks, “How long.”

A pogányok által Jeruzsálem tiprásának „idejei” többes számban állnak, mert a szó szerinti Jeruzsálem tiprását jelképezik, amely Kr. u. 70-ben ért véget, valamint a lelki Jeruzsálem tiprását, amely 1798-ban ért véget. A pogányok mind a pogányságot, mind a pápaságot jelképezik, és ez a két hatalom alkotja a látomás tárgyát Dániel nyolcadik fejezetének ama kérdésében, amely így hangzik: „Meddig?”

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? Daniel 8:13.

> Akkor hallottam egy szentet beszélni, és egy másik szent így szólt ahhoz a bizonyos szenthez, aki beszélt: Meddig tart a látomás a mindennapi áldozatról és a pusztító vétekről, hogy mind a szenthely, mind a sereg lábbal tiprassék? Dániel 8:13.

The “times of the Gentiles” in Luke chapter twenty-one, is referring to the twenty-five hundred and twenty years of God’s vengeance upon the northern kingdom which began in 723 BC and concluded in 1798. The year 538 marks when the man of sin stood in the holy place and proclaimed that he was God, thus dividing the period into two equal periods of twelve hundred and sixty years. The second period of twelve hundred and sixty years is the same history that is marked as concluding in Luke chapter twenty-one, verse twenty-four, when the “times of the Gentiles” was fulfilled. In the historical narrative that Jesus is identifying for His disciples verse twenty-four brings the testimony given to the disciples to the “time of the end” in 1798. From there Jesus begins to identify the “signs” associated with the Millerite movement.

A Lukács evangéliuma huszonegyedik fejezetében szereplő „pogányok ideje” arra a kétezer-ötszázhúsz évre utal, amely Isten bosszúállásának időszaka volt az északi királyság fölött; ez Kr. e. 723-ban kezdődött és 1798-ban ért véget. Az 538. év azt jelöli, amikor a bűn embere a szent helyen állt, és azt hirdette, hogy ő Isten; ily módon ez az időszak két egyenlő, ezerkétszázhatvan éves részre oszlott. A második ezerkétszázhatvan éves időszak ugyanaz a történelmi szakasz, amelyről Lukács evangéliuma huszonegyedik fejezetének huszonnegyedik verse mint lezárulóról beszél, amikor a „pogányok ideje” beteljesedett. Abban a történelmi elbeszélésben, amelyet Jézus tanítványai számára azonosít, a huszonnegyedik vers a tanítványoknak adott bizonyságtételt az 1798-as „vég idejéhez” vezeti el. Ettől kezdve Jézus a millerita mozgalommal kapcsolatos „jeleket” kezdi azonosítani.

> And there shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars; and upon the earth distress of nations, with perplexity; the sea and the waves roaring; Men’s hearts failing them for fear, and for looking after those things which are coming on the earth: for the powers of heaven shall be shaken. And then shall they see the Son of man coming in a cloud with power and great glory. And when these things begin to come to pass, then look up, and lift up your heads; for your redemption draweth nigh. Luke 21:25–28.

> És jelek lesznek a napban, a holdban és a csillagokban; a földön pedig a nemzetek szorongása tanácstalansággal; a tenger és a habok zúgása; az emberek szíve megretten a félelemtől és ama dolgok várásától, amelyek a földre következnek: mert az egek erősségei megrendülnek. És akkor meglátják az Emberfiát eljőni a felhőben hatalommal és nagy dicsőséggel. Mikor pedig ezek kezdenek meglenni, egyenesedjetek fel, és emeljétek fel fejeteket; mert elközelgett a ti megváltásotok. Lukács 21:25–28.

Jesus states that “there shall be signs,” and He identifies them as signs in the sun and moon, and in the stars, the distress of nations, the powers of heaven being shaken and then the Son of man comes in a cloud. All these “signs,” were fulfilled in the Millerite history.

Jézus kijelenti, hogy „jelek lesznek”, és ezeket úgy azonosítja, mint jelek a napban, a holdban és a csillagokban, a nemzetek szorongatása, az egek erőinek megrendülése, majd az Emberfia eljön a felhőben. Mindezek a „jelek” beteljesedtek a millerita történelemben.

> “Prophecy not only foretells the manner and object of Christ’s coming, but presents tokens by which men are to know when it is near. Said Jesus: ‘There shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars.’ Luke 21:25. ‘The sun shall be darkened, and the moon shall not give her light, and the stars of heaven shall fall, and the powers that are in heaven shall be shaken. And then shall they see the Son of man coming in the clouds with great power and glory.’ Mark 13:24–26. The revelator thus describes the first of the signs to precede the second advent: ‘There was a great earthquake; and the sun became black as sackcloth of hair, and the moon became as blood.’ Revelation 6:12.

> „A prófécia nem csupán Krisztus eljövetelének módját és célját jövendöli meg, hanem jeleket is tár elénk, amelyekből az emberek felismerhetik, mikor van közel. Jézus így szólt: »És lesznek jelek a napban, a holdban és a csillagokban.« Lukács 21:25. »A nap elsötétedik, és a hold nem adja fényét, és az ég csillagai lehullanak, és az egekben levő hatalmak megrendülnek. És akkor meglátják az Emberfiát eljönni a felhőkben nagy hatalommal és dicsőséggel.« Márk 13:24–26. A Jelenések könyvének írója így írja le a második adventet megelőző jelek közül az elsőt: »És nagy földindulás lőn; és a nap feketévé lett, mint a szőrzsák, és a hold egészen olyanná lett, mint a vér.« Jelenések 6:12.”

> “These signs were witnessed before the opening of the nineteenth century. In fulfillment of this prophecy there occurred, in the year 1755, the most terrible earthquake that has ever been recorded. . ..

> „E jelek a tizenkilencedik század kezdete előtt voltak láthatók. E prófécia beteljesedéseként 1755-ben bekövetkezett a valaha feljegyzett legrettenetesebb földrengés....”

> “Twenty-five years later appeared the next sign mentioned in the prophecy—the darkening of the sun and moon. What rendered this more striking was the fact that the time of its fulfillment had been definitely pointed out. In the Saviour’s conversation with His disciples upon Olivet, after describing the long period of trial for the church,—the 1260 years of papal persecution, concerning which He had promised that the tribulation should be shortened,—He thus mentioned certain events to precede His coming, and fixed the time when the first of these should be witnessed: ‘In those days, after that tribulation, the sun shall be darkened, and the moon shall not give her light.’ Mark 13:24. The 1260 days, or years, terminated in 1798. A quarter of a century earlier, persecution had almost wholly ceased. Following this persecution, according to the words of Christ, the sun was to be darkened. On the 19th of May, 1780, this prophecy was fulfilled. . ..

> „Huszonöt évvel később megjelent a próféciában említett következő jel — a nap és a hold elsötétedése. Ami ezt még figyelemreméltóbbá tette, az az a tény volt, hogy beteljesedésének ideje határozottan meg volt jelölve. A Megváltó, amikor az Olajfák hegyén tanítványaival beszélgetett, miután leírta az egyház hosszú megpróbáltatásának időszakát — a pápai üldözés 1260 évét, amelyről megígérte, hogy a nyomorúság megrövidíttetik —, így említette meg bizonyos eseményeket, amelyek eljövetelét megelőzik, és meghatározta azt az időt is, amikor ezek közül az elsőnek be kell következnie: „Azokon a napokon pedig ama nyomorúság után a nap elsötétedik, és a hold nem fénylik.” Márk 13:24. Az 1260 nap, vagyis év, 1798-ban ért véget. Negyed századdal korábban az üldözés csaknem teljesen megszűnt. Ezen üldözés után, Krisztus szavai szerint, a napnak el kellett sötétednie. 1780. május 19-én ez a prófécia beteljesedett....”

> “Christ had bidden His people watch for the signs of His advent and rejoice as they should behold the tokens of their coming King. ‘When these things begin to come to pass,’ He said, ‘then look up, and lift up your heads; for your redemption draweth nigh.’ He pointed His followers to the budding trees of spring, and said: ‘When they now shoot forth, ye see and know of your own selves that summer is now nigh at hand. So likewise ye, when ye see these things come to pass, know ye that the kingdom of God is nigh at hand.’ Luke 21:28, 30, 31.” The Great Controversy, 304, 306–308.

> „Krisztus meghagyta népének, hogy figyelje eljövetelének jeleit, és örvendezzen, amikor meglátja eljövendő Királyának előjeleit. „Mikor pedig ezek kezdenek meglenni, nézzetek fel, és emeljétek fel a ti fejeteket; mert elközelgett a ti megváltásotok.” Követőinek a tavasz fakadó fáira mutatott, és ezt mondta: „Mikor immár hajtanak, és ezt látjátok, ti magatoktól tudjátok, hogy már közel van a nyár. Ezenképpen ti is, mikor látjátok, hogy ezek meglesznek, tudjátok meg, hogy közel van az Isten országa.” Lukács 21:28, 30, 31.” A nagy küzdelem, 304, 306–308.

The triple application of the three Rome’s identify that in the trampling down of Jerusalem by pagan Rome and then by papal Rome, the trampling down of the sanctuary and the host by modern Rome was represented by a period of either twelve hundred and sixty days (pagan Rome), or twelve hundred and sixty prophetic years (papal Rome). The symbolic twelve hundred and sixty days (forty-two months) identifying the period of modern Rome’s persecution of God’s faithful people will be each period with a singular “sign” that identifies the time of flight for the faithful of that period. Each of the three periods ends with a manifestation of several “signs,” not a singular “sign” as at the beginning of the period.

A három Róma hármas alkalmazása azt azonosítja, hogy amint Jeruzsálem pogány Róma, majd pápai Róma általi eltiprásában a szentélynek és a seregnek a modern Róma általi eltiprását vagy ezerkétszázhatvan napos időszak (pogány Róma), vagy ezerkétszázhatvan prófétai év (pápai Róma) jelképezte, úgy a jelképes ezerkétszázhatvan nap (negyvenkét hónap), amely Isten hűséges népének modern Róma általi üldözésének időszakát azonosítja, mindegyik időszakban egy-egy egyes számú „jellel” bír, amely az adott korszak hűségesei számára a menekülés idejét jelöli meg. A három időszak mindegyike több „jel” megnyilvánulásával végződik, nem pedig egyetlen „jellel”, mint az időszak kezdetén.

> “It is at midnight that God manifests His power for the deliverance of His people. The sun appears, shining in its strength. Signs and wonders follow in quick succession. The wicked look with terror and amazement upon the scene, while the righteous behold with solemn joy the tokens of their deliverance. Everything in nature seems turned out of its course. The streams cease to flow. Dark, heavy clouds come up and clash against each other. In the midst of the angry heavens is one clear space of indescribable glory, whence comes the voice of God like the sound of many waters, saying: ‘It is done.’ Revelation 16:17.” The Great Controversy, 636.

> „Éjfélkor nyilvánítja ki Isten hatalmát népe megszabadítására. Feltűnik a nap, és teljes erejében ragyog. Jelek és csodák követik egymást gyors egymásutánban. A gonoszok rettegéssel és ámulattal szemlélik e jelenetet, míg az igazak ünnepélyes örömmel nézik szabadulásuk jeleit. A természetben minden mintha kizökkent volna rendes menetéből. A patakok megszűnnek folyni. Sötét, súlyos felhők tornyosulnak fel, és összecsapnak egymással. A háborgó ég közepette van egy tiszta térség, kimondhatatlan dicsőséggel, ahonnan Isten szava hangzik, mint sok vizek zúgása, mondván: „Meglett.” Jelenések 16:17.” A nagy küzdelem, 636.

The period of the executive judgment upon the whore of Rome begins with the lifting up of the ensign that identifies that God’s other flock that is still in Babylon should flee. That period ends with “signs and wonders.” That period begins with the “second voice” of Revelation chapter eighteen, and it ends with the voice of God. Of course, the first and second voices of Revelation chapter eighteen is the voice of Christ. The first voice identifies the beginning of the investigative judgment of the living Laodicean Adventist church, and the second voice identifies the end of that period, but also marks the beginning of the executive judgment upon the whore of Rome.

A Róma paráznáján végrehajtandó ítélet időszaka a zászló felemelésével kezdődik, amely azonosítja, hogy Istennek az a másik nyája, amely még Babilonban van, meneküljön. Ez az időszak „jelekkel és csodákkal” ér véget. Ez az időszak a Jelenések tizennyolcadik fejezetének „második hangjával” kezdődik, és Isten hangjával ér véget. Természetesen a Jelenések tizennyolcadik fejezetének első és második hangja Krisztus hangja. Az első hang az élő laodiceai adventista egyház vizsgálati ítéletének kezdetét azonosítja, a második hang pedig ennek az időszaknak a végét jelöli, ugyanakkor a Róma paráznáján végrehajtandó ítélet kezdetét is megjelöli.

The complete history is governed by the week in which Christ confirmed the covenant, and the soon-coming Sunday law is typified as the middle waymark as typified by the cross. Both histories possess the signature of Alpha and Omega, for the beginning and ending in either history is represented by God’s voice. They also represent the truth, for the middle waymark is the rebellion of the Sunday law, and the Hebrew word “truth” was created with the first, thirteenth and last letters of the Hebrew alphabet. The first voice of Revelation chapter eighteen is the voice of Christ, the last voice is the voice of God, and the voice in the middle, also being the voice of God, is also where the rebellion of the thirteenth letter is represented by the earth beast “speaking” as a dragon, as represented in Revelation chapter THIRTEEN.

A teljes történelmet az a hét kormányozza, amelyben Krisztus megerősítette a szövetséget, és a hamarosan eljövendő vasárnaptörvényt mint középső útjelzőt a kereszt jelképezi. Mindkét történelem magán viseli az Alfa és Omega ismertetőjegyét, mert bármelyik történelem kezdetét és végét Isten hangja jelképezi. Ezek az igazságot is ábrázolják, mert a középső útjelző a vasárnaptörvény lázadása, és a héber „igazság” szó a héber ábécé első, tizenharmadik és utolsó betűjéből alkottatott. A Jelenések könyve tizennyolcadik fejezetének első hangja Krisztus hangja, az utolsó hang Isten hangja, és a középen levő hang, mivel szintén Isten hangja, egyúttal az a hely is, ahol a tizenharmadik betű lázadása a földi fenevad „szólásában” mint sárkány jelenik meg, amint az a Jelenések könyve TIZENHARMADIK fejezetében van ábrázolva.

The ensign at the soon-coming Sunday law represents the “sign” to flee for God’s faithful, but it also identifies that the beginning of the prophetic period that ends with the ensign being lifted up must also have a “sign.” That “sign” is what Jesus identifies as evidence that the last generation of planet earth has arrived. In Luke chapter twenty-one the disciples ask what Christ meant when He identified that the temple was going to be destroyed.

A zászlójel a hamarosan bekövetkező vasárnaptörvénynél a menekülés „jele” Isten hűséges népe számára, ugyanakkor azt is azonosítja, hogy annak a prófétai időszaknak a kezdetének, amely a zászlójel felemelésével ér véget, szintén kell hogy legyen egy „jele”. Ez a „jel” az, amit Jézus bizonyítékként azonosít arra nézve, hogy a föld bolygó utolsó nemzedéke megérkezett. Lukács huszonegyedik fejezetében a tanítványok megkérdezik, mit értett Krisztus azon, amikor kijelentette, hogy a templom el fog pusztulni.

> And they asked him, saying, Master, but when shall these things be? and what sign will there be when these things shall come to pass? Luke 21:7.

> És megkérdezték őt, mondván: Mester, de mikor lesznek meg ezek? és mi lesz a jele annak, amikor ezek bekövetkeznek? Lukács 21:7.

Jesus then begins to identify the history that leads to the year 70 when the temple and city would be destroyed, and continues on to verse twenty-four where He identifies when the “times” of the Gentiles would be fulfilled.

Jézus ezután elkezdi azonosítani azt a történelmi folyamatot, amely a 70. évhez vezet, amikor a templom és a város elpusztul, és továbbhalad a huszonnegyedik versig, ahol meghatározza, mikor telnek be a pogányok „idejei”.

> And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:24.

> És elhullanak fegyvernek éle által, és fogságba hurcoltatnak minden nemzet közé; és Jeruzsálemet pogányok tapodják, mígnem betelnek a pogányok idejei. Lukács 21:24.

The idea that this verse is referring to literal Jerusalem is based upon the Catholic theological foolishness called futurism, that applies symbolic literally and places the fulfillment of the prophecies exclusively at the end of the world. The attack upon the correct application of this verse has been a major attack of Satan throughout the reading of the New Testament. Literal Jerusalem ceased to be the symbol of prophetic Jerusalem in the time of Christ, when literal prophecy changed the spiritual application. This revelation was a major teaching established by the apostle Paul. The trampling down of Jerusalem identifies the twelve hundred and sixty years of papal darkness from the year of 538 to 1798.

Az az elképzelés, hogy ez a vers a szó szerinti Jeruzsálemre vonatkozik, a katolikus teológiai balgaságon alapul, amelyet futurizmusnak neveznek; ez a jelképeset szó szerint alkalmazza, és a próféciák beteljesedését kizárólag a világ végére helyezi. A vers helyes alkalmazása elleni támadás a Sátán egyik fő támadása volt az Újszövetség olvasása során mindvégig. A szó szerinti Jeruzsálem Krisztus idejében megszűnt a prófétai Jeruzsálem jelképe lenni, amikor a szó szerinti prófécia a lelki alkalmazásra változott. Ez a kinyilatkoztatás Pál apostol által megalapozott egyik fő tanítás volt. Jeruzsálem megtiprása azonosítja a pápai sötétség ezerkétszázhatvan évét, 538-tól 1798-ig.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:2.

> De a templomon kívül levő pitvart hagyd ki, és ne mérd meg; mert a pogányoknak adatott, és a szent várost tapodják negyvenkét hónapig. Jelenések 11:2.

Jerusalem of prophecy ceased to be the symbol of the chosen city at the cross.

A próféciabeli Jeruzsálem a keresztnél megszűnt a választott város jelképe lenni.

> “How many there are who feel that it would be a good thing to tread the soil of old Jerusalem, and that their faith would be greatly strengthened by visiting the scenes of the Saviour’s life and death! But old Jerusalem will never be a sacred place until it is cleansed by the refining fire from heaven.” Review and Herald, June 9, 1896.

> „Mily sokan érzik úgy, hogy jó dolog volna a régi Jeruzsálem földjére lépni, és hogy hitük nagymértékben megerősödnék, ha meglátogatnák a Megváltó életének és halálának színhelyeit! Ám a régi Jeruzsálem soha nem lesz szent hely, amíg meg nem tisztul a mennyből alászálló tisztító tűz által.” Review and Herald, 1896. június 9.

Once Jesus led the disciples to the time of the end in 1798 in verse twenty-four, He then introduced the Millerite time when the announcement of the first angel arrived into history.

Miután Jézus a huszonnegyedik versben elvezette a tanítványokat az 1798-ban bekövetkező vég idejéhez, ezt követően bevezette a millerita időszakot, amikor az első angyal üzenetének meghirdetése belépett a történelembe.

> And there shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars; and upon the earth distress of nations, with perplexity; the sea and the waves roaring; Men’s hearts failing them for fear, and for looking after those things which are coming on the earth: for the powers of heaven shall be shaken. And then shall they see the Son of man coming in a cloud with power and great glory. And when these things begin to come to pass, then look up, and lift up your heads; for your redemption draweth nigh. Luke 21:25–28.

> És jelek lesznek a napban, a holdban és a csillagokban; a földön pedig a nemzetek szorongása tanácstalansággal; a tenger és a habok zúgása; az emberek szíve elhal bennük a félelem és annak várása miatt, amik e földre következnek: mert az egek erősségei megrendülnek. És akkor meglátják az Emberfiát eljönni a felhőben hatalommal és nagy dicsőséggel. Mikor pedig ezek kezdenek meglenni, egyenesedjetek fel, és emeljétek fel a fejeteket; mert megközelített a ti megváltásotok. Lukács 21:25–28.

The signs that introduced the Millerite history were fulfilled in agreement with the never-failing power of God’s Word.

A Millerita mozgalom történetét bevezető jelek Isten Igéjének soha meg nem hiúsuló hatalmával összhangban teljesedtek be.

> “The signs in the sun, moon, and stars have been fulfilled.” Review and Herald, November 22, 1906.

> „A napban, a holdban és a csillagokban mutatkozó jelek beteljesedtek.” Review and Herald, 1906. november 22.

We will continue Luke chapter twenty-one in the next article.

Lukács huszonegyedik fejezetét a következő cikkben folytatjuk.

> “December 16, 1848, the Lord gave me a view of the shaking of the powers of the heavens. I saw that when the Lord said ‘heaven,’ in giving the signs recorded by Matthew, Mark, and Luke, He meant heaven, and when He said ‘earth’ He meant earth. The powers of heaven are the sun, moon, and stars. They rule in the heavens. The powers of earth are those that rule on the earth. The powers of heaven will be shaken at the voice of God. Then the sun, moon, and stars will be moved out of their places. They will not pass away, but be shaken by the voice of God.

> „1848. december 16-án az Úr látomást adott nekem az egek hatalmasságainak megrendüléséről. Láttam, hogy amikor az Úr a Máté, Márk és Lukács által feljegyzett jelek adásakor azt mondta: „ég”, valóban az eget értette, és amikor azt mondta: „föld”, a földet értette. Az ég hatalmasságai a nap, a hold és a csillagok. Ők uralkodnak az egekben. A föld hatalmasságai azok, akik a földön uralkodnak. Az ég hatalmasságai Isten szavára megrendülnek. Akkor a nap, a hold és a csillagok kimozdulnak helyükről. Nem múlnak el, hanem Isten szava rázza meg őket.

> “Dark, heavy clouds came up and clashed against each other. The atmosphere parted and rolled back; then we could look up through the open space in Orion, whence came the voice of God. The Holy City will come down through that open space. I saw that the powers of earth are now being shaken and that events come in order. War, and rumors of war, sword, famine, and pestilence are first to shake the powers of earth, then the voice of God will shake the sun, moon, and stars, and this earth also. I saw that the shaking of the powers in Europe is not, as some teach, the shaking of the powers of heaven, but it is the shaking of the angry nations.” Early Writings, 41.

> „Sötét, súlyos felhők gyülekeztek, és egymásnak csapódtak. A légkör kettévált és visszahengeredett; akkor feltekinthettünk az Orionban nyílt résen át, ahonnan Isten szava hallatszott. A Szent Város azon a nyílt résen át fog alászállni. Láttam, hogy a föld hatalmai most megrendülnek, és hogy az események egymás rendjében következnek. A háború, és a háborúk hírei, a kard, az éhínség és a döghalál először a föld hatalmait rendítik meg, azután Isten szava fogja megrendíteni a napot, a holdat és a csillagokat, valamint ezt a földet is. Láttam, hogy a hatalmak megrendülése Európában nem az, amint némelyek tanítják, hogy az ég hatalmainak megrendülése volna, hanem a haragvó nemzetek megrendülése.” Early Writings, 41.

Back to Articles