Article

# The Book of Daniel - Number Fifty-Five

Dániel könyve – Ötvenötödik rész

Unveiling the Prophetic Tapestry: Gabriel’s Revelation to Daniel

A prófétai szövedék feltárása: Gábriel kijelentése Dánielnek

Author

Jeff Pippenger

Published

January 19, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Gabriel came to Daniel after he had come to understand the seventy years of captivity of the prophecy of Jeremiah, and the oath and curse of Moses.

Gábriel akkor jött Dánielhez, miután az megértette Jeremiás próféciájának a fogság hetven esztendejére vonatkozó kijelentését, valamint Mózes esküjét és átkát.

> In the first year of his reign I Daniel understood by books the number of the years, whereof the word of the Lord came to Jeremiah the prophet, that he would accomplish seventy years in the desolations of Jerusalem. . . . Yea, all Israel have transgressed thy law, even by departing, that they might not obey thy voice; therefore the curse is poured upon us, and the oath that is written in the law of Moses the servant of God, because we have sinned against him. And he hath confirmed his words, which he spake against us, and against our judges that judged us, by bringing upon us a great evil: for under the whole heaven hath not been done as hath been done upon Jerusalem. As it is written in the law of Moses, all this evil is come upon us: yet made we not our prayer before the Lord our God, that we might turn from our iniquities, and understand thy truth. Therefore hath the Lord watched upon the evil, and brought it upon us: for the Lord our God is righteous in all his works which he doeth: for we obeyed not his voice. Daniel 9:2, 11–14.

> Uralkodásának első esztendejében én, Dániel, a könyvekből megértettem az esztendők számát, amelyekről az Úr igéje Jeremiás prófétához szólt, hogy hetven esztendőt teljesít be Jeruzsálem pusztulásán.... Igen, az egész Izráel áthágta törvényedet, és elfordult, hogy ne engedelmeskedjék szavadnak; azért ránk áradt az átok és az eskü, amely meg van írva Mózesnek, az Isten szolgájának törvényében, mert vétkeztünk ellene. És megerősítette szavait, amelyeket ellenünk szólt, és bíráink ellen, akik ítéltek felettünk, azáltal, hogy nagy veszedelmet hozott ránk; mert az egész ég alatt nem történt ahhoz fogható, ami Jeruzsálemmel történt. Amint meg van írva Mózes törvényében, mindez a veszedelem ránk jött; mindazáltal nem esedeztünk az Úrnak, a mi Istenünknek színe előtt, hogy megtérjünk hamisságainkból, és megértsük igazságodat. Azért az Úr vigyázott e veszedelemre, és ránk hozta azt; mert igaz az Úr, a mi Istenünk minden cselekedetében, amelyet cselekszik; mert nem engedelmeskedtünk az ő szavának. Dániel 9:2, 11–14.

The word that Daniel used that is translated as “the oath,” is the same word Moses used that is translated as “seven times,” in Leviticus twenty-six. Sister White informs us that in chapter nine, Daniel was seeking to understand the relationship of Jeremiah’s period of seventy years and the period of twenty-three hundred years. Gabriel had been commanded in chapter eight to make Daniel understand the vision of the twenty-three hundred days, and Gabriel is finishing his work when he returns in chapter nine, and informs Daniel to mentally separate the two visions that have been the theme of chapters, seven, eight and also nine. Those two visions are the theme of the “increase of knowledge” that was unsealed in 1798.

Az a szó, amelyet Dániel használt, és amelyet „az eskü”-ként fordítanak, ugyanaz a szó, amelyet Mózes használt, és amelyet a harmadik könyv huszonhatodik fejezetében „hétszeresen”-ként fordítanak. White testvérnő arról tájékoztat bennünket, hogy a kilencedik fejezetben Dániel azt igyekezett megérteni, milyen kapcsolat áll fenn Jeremiás hetvenéves időszaka és a kétezer-háromszáz éves időszak között. Gábriel a nyolcadik fejezetben azt a parancsot kapta, hogy értse meg Dániellel a kétezer-háromszáz napról szóló látomást, és amikor a kilencedik fejezetben visszatér, befejezi munkáját, és tudatja Dániellel, hogy gondolatban különítse el azt a két látomást, amelyek a hetedik, a nyolcadik és a kilencedik fejezet tárgyát képezték. Ez a két látomás alkotja annak a „tudás gyarapodásának” a tárgyát, amely 1798-ban lett felnyitva.

Jeremiah’s seventy years and the “curse” of Moses are both symbols of the “seven times,” as represented by Moses’ “oath,” but Gabriel is going to present the breakdown of the period of twenty-three hundred years. It can only be rightly divided when the relation of the vision (“chazon”) of the trampling down, and the vision (“mareh”) of the appearance are rightly divided. Gabriel began by identifying that a probationary period of four hundred and ninety years was given for the Jews. That period was the same as the four hundred and ninety year period of rebellion which had produced the seventy years of captivity.

Jeremiás hetven éve és Mózes „átka” egyaránt a „hét idő” jelképei, amint azt Mózes „esküje” ábrázolja; Gábriel azonban a kétezer-háromszáz éves időszak felosztását fogja bemutatni. Ezt csak akkor lehet helyesen felosztani, ha a letiprás látomása („chazon”) és a megjelenés látomása („mareh”) közötti kapcsolatot helyesen különböztetjük meg. Gábriel azzal kezdte, hogy azonosította: a zsidóknak egy négyszázkilencven éves kegyelmi idő adatott. Ez az időszak ugyanaz volt, mint a négyszázkilencven éves lázadás időszaka, amely a hetvenéves fogságot eredményezte.

The word “determined” in verse twenty-four addresses the period from the going forth of the third decree in 457 BC, until the stoning of Stephen in 34 AD, but the word “determined” in verses twenty-six and twenty-seven is identifying the desolating powers of paganism and papalism.

A „kiszabatott” szó a huszonnegyedik versben a Kr. e. 457-ben kiadott harmadik rendelet kibocsátásától István Kr. u. 34-ben történt megkövezéséig terjedő időszakra vonatkozik, ám a „kiszabatott” szó a huszonhatodik és huszonhetedik versekben a pogányság és a pápaság pusztító hatalmait azonosítja.

> And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:26, 27.

> És a hatvankét hét elmúltával kiirtatik a Messiás, de nem önmagáért; és a következő fejedelem népe elpusztítja a várost és a szentélyt; és annak vége úgy jön el, mint az áradat, és a háború végéig pusztulások vannak elhatározva. És egy hétig sokakkal megerősíti a szövetséget; és a hét felén megszünteti a véresáldozatot és az ételáldozatot, és az utálatosságok elterjedése miatt pusztává teszi azt, egészen a teljes megsemmisülésig, és az elhatározott ítélet kiárad a pusztítóra. Dániel 9:26, 27.

Gabriel informs Daniel that “after” the “Messiah” was “cut off” the “people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary.” Pagan Rome destroyed the “city and sanctuary” in the siege that lasted exactly three and a half years from the year 66 to 70 AD. Gabriel identifies that “the end of the war” would be “with a flood,” and that the war would consist of “desolations.” The war that was accomplished against Jerusalem and the sanctuary was the trampling down that was accomplished by paganism and papalism. The pagan power that would destroy Jerusalem in the beginning was Babylon, but the pagan power that would destroy it after the Messiah was crucified was pagan Rome. But the war against the sanctuary and host was accomplished by two desolating powers, and the second of the two desolating powers in the Scriptures is the papacy.

Gábriel tájékoztatja Dánielt, hogy miután a „Messiás” „kiirtatik”, „a következő fejedelem népe elpusztítja a várost és a szenthelyet”. A pogány Róma pusztította el a „várost és a szenthelyet” az ostrom során, amely Kr. u. 66-tól 70-ig pontosan három és fél évig tartott. Gábriel megjelöli, hogy „a háborúnak vége lesz mint egy vízáradattal”, és hogy a háború „pusztulásokból” fog állni. A Jeruzsálem és a szenthely ellen véghezvitt háború az a tiprás volt, amelyet a pogányság és a pápaság vitt véghez. A pogány hatalom, amely kezdetben elpusztította Jeruzsálemet, Babilon volt, de az a pogány hatalom, amely a Messiás megfeszítése után pusztította el, a pogány Róma volt. A szenthely és a sereg elleni háborút azonban két pusztító hatalom vitte véghez, és a Szentírásban e két pusztító hatalom közül a második a pápaság.

The papacy is the power represented as the “overflowing scourge,” it is the power in verse forty of Daniel eleven, that “overflows and passes over.” The trampling down of Jerusalem that began with Babylon, and continued with the iron nation that spoke dark sentences as represented by Moses in Deuteronomy, was followed by the papacy. Until the end of the trampling down “desolations” were “determined.” In verse twenty-seven, Christ confirms the covenant with many for one week. In the middle of that week, the earthly sacrificial system would cease as Christ began his high priestly ministry in the sanctuary in heaven. Because of the Jews’ disobedience during the probationary time that had been cut off for them, the sanctuary and city were again to be made desolate.

A pápaság az a hatalom, amelyet az „eláradó ostor” jelképez; ez a Dániel tizenegyedik fejezetének negyvenedik versében szereplő hatalom, amely „elárad és átcsap”. Jeruzsálem letiprását, amely Babilonnal kezdődött, és amelyet az a vasnemzet folytatott, amely homályos beszédet szólt, amint azt Mózes az 5Mózesben bemutatta, a pápaság követte. A letiprás végéig „elhatároztattak” a „pusztulások”. A huszonhetedik versben Krisztus egy hétre sokakkal megerősíti a szövetséget. Annak a hétnek a közepén a földi áldozati rendszer megszűnik, mivel Krisztus megkezdi főpapi szolgálatát a mennyei szentélyben. A zsidók engedetlensége miatt azon kegyelmi idő alatt, amely számukra levágatott, a szentélynek és a városnak ismét pusztává kellett lennie.

The verse says “for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate.” When the Jews finally filled their cup of probationary time to the brim, the city and sanctuary were to be desolate until the end of the war. At the “consummation” of the trampling down in 1798, it had been “determined” that the papacy would receive a deadly wound. Then the city and the sanctuary were to be restored and rebuilt, as typified when the Jews came out of literal Babylon under the three decrees.

Az igevers így szól: „És az utálatosságok elterjedése miatt pusztává teszi azt, egészen a végig; és az elhatározott romlás rázúdul a pusztaságra.” Amikor a zsidók próbaidejük poharát végül színültig megtöltötték, a városnak és a szentélynek a háború végéig pusztaságban kellett maradnia. Az eltiprás „végén”, 1798-ban, „elhatároztatott”, hogy a pápaság halálos sebet kap. Ekkor a várost és a szentélyt helyre kellett állítani és újjá kellett építeni, amint ezt előképezte, amikor a zsidók a három rendelet alatt kijöttek a szó szerinti Babilonból.

Until the consummation of that war Jerusalem was to be trampled down by the papal power. The prophetic periods that make up the distinct periods within the twenty-three hundred years can only be understood correctly when the relation of the vision of trampling down of the seventy years is understood in connection with the vision of the restoration of the sanctuary and host. To reject the vision of the scattering of Moses curse is to reject the vision of the gathering. The vision of the seventy years is the vision of the scattering. The vision of the twenty-three hundred years is the vision of the gathering. The vision of the seventy years is the “chazon” vision of the scattering, and the vision of the twenty-three hundred years is the “mareh” vision of the gathering.

Annak a háborúnak a bevégződéséig Jeruzsálemet a pápai hatalomnak kellett taposnia. Azok a prófétai időszakok, amelyek a kétezer-háromszáz éven belül a különálló időszakokat alkotják, csak akkor érthetők meg helyesen, ha a hetven év letiprásáról szóló látomás viszonyát a szentély és a sereg helyreállításáról szóló látomással összefüggésben értjük meg. Mózes átkának szétszóratásról szóló látomását elvetni annyit jelent, mint elvetni az egybegyűjtésről szóló látomást. A hetven év látomása a szétszóratás látomása. A kétezer-háromszáz év látomása az egybegyűjtés látomása. A hetven év látomása a szétszóratás „chazon” látomása, a kétezer-háromszáz év látomása pedig az egybegyűjtés „mareh” látomása.

> What therefore God hath joined together, let not man put asunder. Mark 10:9.

> Amit azért Isten egybeszerkesztett, ember el ne válassza. Márk 10:9.

The two visions have been prophetically joined together, and to reject one is to reject them both. This fact identifies that in spite of Adventism claiming that they uphold the twenty-three hundred year prophecy, they have rejected the central pillar of Adventism, as certainly as they rejected the “seven times” in 1863. Did not the Jews profess to keep the law of God? Did not ancient Israel profess to be looking for the Messiah? Profession is meaningless if it does not uphold the Word of God.

A két látomás prófétikusan össze lett kapcsolva, és az egyik elvetése mindkettő elvetését jelenti. Ez a tény azonosítja, hogy noha az adventizmus azt állítja, hogy fenntartja a kétezer-háromszáz éves próféciát, elvetette az adventizmus központi pillérét, éppoly bizonyosan, mint ahogyan 1863-ban elvetette a „hét időt”. Vajon a zsidók nem vallották-e, hogy megtartják Isten törvényét? Vajon az ősi Izráel nem vallotta-e, hogy a Messiást várja? A hitvallás semmit sem ér, ha nem tartja fenn Isten Igéjét.

The Millerites eventually identified October 22, 1844, as the termination of the period of twenty-three hundred days, but their understanding was limited. It was not until after the great disappointment that light came concerning the heavenly sanctuary and Christ’s appearance in the Most Holy Place on that date. Not until after that date, did they see the third angel’s message and the law of God.

A milleriták végül 1844. október 22-ét azonosították a kétezer-háromszáz napos időszak végpontjaként, ám megértésük korlátozott volt. Csak a nagy csalódás után érkezett világosság a mennyei szentéllyel és Krisztusnak azon a napon a Szentek Szentjében való megjelenésével kapcsolatban. Csak e dátum után ismerték fel a harmadik angyal üzenetét és Isten törvényét.

The Lord intended to increase the prophetic light associated with the twenty-three hundred years, and in 1856, he opened the door to further light, and over the next seven years Adventism closed that door. It was not until after September 11, 2001, that the Lord led students of prophecy back to Hiram Edson’s articles, and the light of the “seven times,” once again began to increase.

Az Úr szándéka az volt, hogy növelje a kétezer-háromszáz évhez kapcsolódó prófétai világosságot, és 1856-ban ajtót nyitott a további világosság előtt, a következő hét esztendő során pedig az adventizmus bezárta azt az ajtót. Csak 2001. szeptember 11. után vezette vissza az Úr a próféciák kutatóit Hiram Edson cikkeihez, és a „hét idő” világossága ismét növekedni kezdett.

Refusing to see the relation between the twenty-three hundred year prophecy and the prophecy of twenty-five hundred and twenty years, Adventism came to understand October 22, 1844 in a stunted and incomplete fashion.

Mivel az adventizmus nem volt hajlandó felismerni a kétezer-háromszáz éves prófécia és a kétezer-ötszázhúsz éves prófécia közötti összefüggést, 1844. október 22-ét csökkentett és hiányos módon értette meg.

Once S. S. Snow locked-in the date for the crucifixion, the date of October 22, 1844, was ascertained.

Miután S. S. Snow rögzítette a keresztre feszítés időpontját, megállapítást nyert 1844. október 22-ének dátuma.

> Know therefore and understand, that from the going forth of the commandment to restore and to build Jerusalem unto the Messiah the Prince shall be seven weeks, and threescore and two weeks: the street shall be built again, and the wall, even in troublous times. And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:25–27.

> Tudd meg azért, és értsd meg, hogy a Jeruzsálem helyreállítására és felépítésére adott parancs kibocsátásától a Messiásig, a Fejedelemig hét hét és hatvankét hét lesz; újra megépül az utca és a kőfal, mégpedig viszontagságos időkben. És a hatvankét hét múlva kiirtatik a Messiás, de nem önmagáért; és a következő fejedelem népe elpusztítja a várost és a szentélyt; és annak vége áradással lesz, és a háború végéig elhatároztatnak a pusztulások. És egy héten át sokakkal megerősíti a szövetséget; de a hét felén megszünteti a véresáldozatot és az ételáldozatot, és az utálatosságok szárnyán pusztító lesz, mind a teljes megsemmisülésig; és ami elhatároztatott, a pusztítóra szakad. Dániel 9:25–27.

The Millerites recognized the correct date for the crucifixion and then the end of the period of twenty-three hundred years was identified. The “cutting off of the Messiah” in “the midst of the week” in which Christ confirmed “the covenant” because of the Jews filling their cup of probationary time to the top, as represented by the “overspreading of Abominations”, was also identified. The cross became the historical waymark that was essential in the recognition of the message of the Midnight Cry.

A milleriták felismerték a keresztre feszítés helyes időpontját, és ezt követően azonosították a kétezer-háromszáz évből álló időszak végét. A „Messiás kiirtását” „a hét közepén”, amelyben Krisztus megerősítette „a szövetséget”, amiatt, hogy a zsidók próbaidejük poharát színültig megtöltötték, amint azt az „utálatosságok elterjedése” jelképezi, szintén azonosították. A kereszt lett az a történelmi útjelző, amely nélkülözhetetlen volt az Éjféli Kiáltás üzenetének felismerésében.

In spite of the light located in the verses that produced such a powerful manifestation of God’s power, the Millerites never reached an understanding of those verses which was represented by Daniel’s desire to understand the relationship of the two visions. The week in which Christ confirmed the covenant was divided into two periods, which Sister White later identified as representing Christ’s personal ministry of three and a half years, followed by his ministry as represented by the disciples. They saw that the historical waymark of the cross became the anchor to ascertain the date of October 22, 1844, but they did not see that it also represented the center of two identical periods of three and a half years, and thus represented the “seven times,” which God through Moses called the “quarrel of his covenant.”

Annak ellenére, hogy azokban az igeversekben világosság rejlett, amelyek Isten hatalmának oly erőteljes megnyilatkozását idézték elő, a milleriták soha nem jutottak el azoknak az igeverseknek ahhoz a megértéséhez, amelyet Dánielnek a két látomás kapcsolatának megértésére irányuló vágya jelképezett. Az a hét, amelyben Krisztus megerősítette a szövetséget, két időszakra oszlott, amelyeket White testvérnő később úgy azonosított, mint amelyek Krisztus három és fél éves személyes szolgálatát jelképezik, amelyet azután az Ő szolgálata követett, amint azt a tanítványok képviselték. Felismerték, hogy a kereszt történelmi jelzőoszlopa lett a horgony annak megállapításához, hogy az időpont 1844. október 22-e volt, de nem látták meg, hogy az egyúttal két azonos, három és fél éves időszak középpontját is jelképezte, és így a „hétszerest” ábrázolta, amelyet Isten Mózes által „az ő szövetsége perlekedésének” nevezett.

> Then will I also walk contrary unto you, and will punish you yet seven times for your sins. And I will bring a sword upon you, that shall avenge the quarrel of my covenant: and when ye are gathered together within your cities, I will send the pestilence among you; and ye shall be delivered into the hand of the enemy. Leviticus 26:24, 25.

> Akkor én is ellenetek fordulok, és bűneitekért hétszeresen sújtalak titeket. Fegyvert bocsátok rátok, amely bosszút áll szövetségem megszegéséért; és amikor városaitokba gyűltök, döghalált bocsátok közétek, és ellenség kezébe adattok. 3Mózes 26:24, 25.

When Christ was confirming the covenant with many, it was the covenant that he had a quarrel over with the disobedient Jews. The “quarrel of his covenant,” began in 723 BC, when the Assyrians took the northern kingdom into captivity, and then for twelve hundred and sixty prophetic days, paganism trampled down literal Israel. That trampling down was then followed by another twelve hundred and sixty prophetic days, of papalism trampling down spiritual Israel.

Amikor Krisztus megerősítette a szövetséget sokakkal, ez volt az a szövetség, amely miatt pere volt az engedetlen zsidókkal. Az Ő „szövetségének pere” Kr. e. 723-ban kezdődött, amikor az asszírok fogságba vitték az északi királyságot, és ezután ezerkétszázhatvan prófétai napon át a pogányság taposta a szó szerinti Izráelt. Ezt a letiprást azután újabb ezerkétszázhatvan prófétai nap követte, amely alatt a pápaság taposta a lelki Izráelt.

The prophetic week in which Christ confirmed the covenant, in fulfillment of the vision of twenty three hundred years, also represented the vision of twenty-five hundred and twenty years. The Millerites recognized enough of the prophecy of twenty-three hundred years to correctly proclaim the message of the Midnight Cry, but they chose to reject some of the light which Gabriel’s interpretation in chapter nine was meant to convey.

Az a prófétai hét, amelyben Krisztus megerősítette a szövetséget, a kétezer-háromszáz éves látomás beteljesedéseként, egyúttal a kétezer-ötszázhúsz éves látomást is jelképezte. A milleriták a kétezer-háromszáz éves prófécia annyit megértettek, hogy helyesen hirdették az Éjféli Kiáltás üzenetét, de úgy döntöttek, hogy elutasítják annak a világosságnak egy részét, amelyet Gábriel magyarázata a kilencedik fejezetben hivatott közvetíteni.

Gabriel had instructed Daniel to rightly divide (mentally separate) the two visions, represented as “matter” and “vision,” and in fulfillment of that counsel Sister White informs us that this was the very burden of Daniel as he sought to understand the relation of the seventy weeks (a symbol of “seven times”), and the twenty-three hundred years.

Gábriel arra oktatta Dánielt, hogy helyesen különítse el (értelemben válassza szét) a két látomást, amelyeket a „dolog” és a „látomás” jelképez; s e tanács beteljesedéseként White testvérnő tudatja velünk, hogy éppen ez volt Dániel legfőbb terhe, miközben igyekezett megérteni a hetven hét (a „hétszer” jelképe) és a kétezer-háromszáz év kapcsolatát.

Adventism’s rejection of the “seven times,” placed them in a position where they could not understand that the first period of four hundred and ninety years, which was cut off from the twenty-three hundred years, represented the rebellion of the covenant that Moses identifies as the “quarrel of his covenant”.

Az adventizmusnak a „hét idő” elutasítása olyan helyzetbe hozta őket, hogy nem érthették meg: az első, négyszázkilencven esztendős időszak, amely a kétezer-háromszáz évből lett levágva, a szövetség elleni lázadást jelképezte, amelyet Mózes azonosít mint „az ő szövetségének perlekedését”.

They were also prevented from recognizing that the crucifixion in the midst of the week did more than simply identify the date, for it identified the very center of Christ’s quarrel with Israel’s disobedience with the blood of the covenant. They were blind to the fact that the blood that was shed for many at the cross, that was confirming his covenant, was also confirming the covenant set forth in Leviticus twenty-five and twenty-six.

Megakadályoztattak abban is, hogy felismerjék: a hét közepén bekövetkezett keresztre feszítés nem csupán az időpontot azonosította, hanem Krisztusnak Izráel engedetlenségével való perlekedésének legfőbb középpontját is a szövetség vérével jelölte meg. Vakok voltak arra a tényre, hogy a vér, amely a kereszten sokakért kiontatott, és az ő szövetségét megerősítette, egyúttal a Leviticus huszonötödik és huszonhatodik fejezetében előterjesztett szövetséget is megerősítette.

Ancient Israel took upon themselves a covenant where they defined the covenant as their proclamation “that all that the Lord has said, we will do,” totally unaware that the covenant which Christ was offering required that His law be written upon the heart. Their pharisaical definition of the terms of the covenant prevented them from understanding and accepting the true covenant.

Az ősi Izrael olyan szövetséget vett magára, amelyet úgy határozott meg, mint az ő kijelentését: „mindazt megtesszük, amit az Úr mondott”, teljesen mit sem tudva arról, hogy a szövetség, amelyet Krisztus kínált, megkövetelte, hogy törvénye a szívbe írassék. A szövetség feltételeinek farizeusi meghatározása megakadályozta őket abban, hogy az igaz szövetséget megértsék és elfogadják.

Modern Israel has defined the blood of the cross in the midst of the week in terms which cause the same blindness for modern Israel that was upon ancient Israel when they rejected the Messiah and proclaimed they had no king but Caesar.

A mai Izráel a hét közepén kiontatott keresztvér jelentését olyan módon határozta meg, amely ugyanazt a vakságot idézi elő a mai Izráel számára, mint amely az ősi Izráelen volt, amikor elutasították a Messiást, és kijelentették, hogy nincs királyuk, csak a császár.

Modern Israel is blind to the fact that the history which Gabriel outlined for Daniel not only includes the confirmation of the covenant, but also the scattering that is brought upon those who reject that covenant, for the verses identify that pagan Rome (the prince that was to come), would destroy the city and the sanctuary, and that unto the end of the war (which trampled down the sanctuary and the host) “desolations,” in the plural, were determined.

A mai Izrael vak arra a tényre, hogy az a történelem, amelyet Gábriel vázolt fel Dánielnek, nemcsak a szövetség megerősítését foglalja magában, hanem a szétszóratást is, amely azokra jön, akik elutasítják azt a szövetséget; mert az igék azonosítják, hogy a pogány Róma (az eljövendő fejedelem) fogja elpusztítani a várost és a szenthelyet, és hogy a háború végéig (amely eltaposta a szenthelyet és a sereget) „pusztulások”, többes számban, rendeltettek el.

In the history where Christ shed his blood to confirm the covenant with many, the two desolating powers of pagan and papal Rome are specifically identified. The blood shed upon the cross is what Christ brings into the heavenly sanctuary, and is a symbol of His work represented by the “mareh” vision of twenty-three hundred years. That history is woven in with the history of the “chazon” vision of twenty-five hundred and twenty years, as represented by the two desolating powers that would trample down the sanctuary and the host.

Abban a történelmi eseménysorban, amelyben Krisztus kiontotta vérét, hogy megerősítse a szövetséget sokakkal, a pogány és a pápai Róma két pusztító hatalma kifejezetten azonosítva van. A kereszten kiontott vér az, amit Krisztus bevisz a mennyei szentélybe, és jelképe annak a munkájának, amelyet a kétezer-háromszáz évre szóló „mareh” látomás ábrázol. Ez a történelem összeszövődik a kétezer-ötszázhúsz évre szóló „chazon” látomás történelmével, amint azt a két pusztító hatalom jelképezi, amelyek megtapossák a szentélyt és a sereget.

The truths which were represented in Miller’s dream as jewels shone as bright as the sun, but they were incomplete. In the last days, when the Midnight Cry is repeated to the very letter, those very jewels will be cast into the new, larger casket by the “dirt brush Man”, and they will then shine ten times brighter than they originally did. They become the test of the final Midnight Cry message. Those jewels were specifically identified by the two witnesses prophesied by Habakkuk, as tables. When the two tables of the 1843 and 1850 pioneer charts are laid upon each other “line upon line”, Miller’s jewels are specifically identified, and in so doing those jewels represent the message of the final Midnight Cry.

Az igazságok, amelyeket Miller álmában ékkövek jelképeztek, oly fényesen ragyogtak, mint a nap, de hiányosak voltak. Az utolsó napokban, amikor az Éjféli Kiáltás betű szerint megismétlődik, ugyanazokat az ékköveket az „ecsetes Ember” az új, nagyobb ládikóba helyezi, és akkor tízszer fényesebben ragyognak majd, mint eredetileg. Ezek válnak a végső Éjféli Kiáltás üzenetének próbájává. E köveket Habakuk által megjövendölt két tanú kifejezetten táblákként azonosította. Amikor az 1843-as és 1850-es úttörő táblázatok két táblája „sort sorra” egymásra helyeztetik, Miller ékkövei pontosan azonosíttatnak, és ezáltal ezek az ékkövek a végső Éjféli Kiáltás üzenetét jelképezik.

Most of the truths upon the two charts illustrate prophecies that were fulfilled prior to 1844, such as the identification of the beasts of Daniel seven and eight. The image of Daniel two is represented. The argument over whether it is Rome or Antiochus Epiphanes which establishes the vision is there. The first disappointment and the tarrying time of Habakkuk and the ten virgins is there. The arrival of the third angel is there, as is the heavenly sanctuary. “The daily” as a symbol of paganism is there. And of course, the three Woes of Islam are there. When brought together the charts represent an illustration of the “increase of knowledge” that takes place when the Lion of the tribe of Judah unseals a prophetic truth.

A két táblázaton szereplő igazságok többsége olyan próféciákat szemléltet, amelyek 1844 előtt teljesedtek be, mint például a Dániel hét és nyolc fejezetében szereplő fenevadak azonosítása. Dániel kettő képe is ábrázolva van. Jelen van az az érvelés, amely arról szól, hogy a látomást Róma vagy Antiochus Epiphanes alapozza-e meg. Jelen van az első csalódás, valamint Habakuk és a tíz szűz késedelmének ideje. Jelen van a harmadik angyal megérkezése, miként a mennyei szentély is. „A mindennapi” mint a pogányság jelképe szintén jelen van. És természetesen jelen van az iszlám három jajkiáltása is. Együttesen szemlélve a táblázatok annak a „tudás megsokasodásának” szemléltetését adják, amely akkor következik be, amikor Júda törzsének Oroszlánja felnyit egy prófétai igazság pecsétjét.

As we wind down our consideration of the vision of the Ulai River as the symbol of the prophetic knowledge that was unsealed at the time of the end in 1798, which increased to make up the jewels in the new, larger casket of William Miller’s dream, we will revisit the Millerite truths which were incomplete in their history. Some were left in an incomplete state because of the time in history in which the Millerites were living, and others were left incomplete through the disobedience of those who refused to keep up with the advancing light of the third angel.

Miközben lezárjuk az Ulai folyó látomásának mint azon prófétai ismeret jelképének vizsgálatát, amely az 1798-ban bekövetkezett vég idején felnyittatott, és amely megnövekedve William Miller álmának új, nagyobb ékszertokjában lévő drágaköveket alkotta, újból szemügyre vesszük a millerita igazságokat, amelyek történetükben hiányosak voltak. Némelyek azért maradtak befejezetlen állapotban, mert a Milleriták a történelemnek abban az időszakában éltek, mások pedig azok engedetlensége folytán maradtak hiányosak, akik nem voltak hajlandók lépést tartani a harmadik angyal előrehaladó világosságával.

We will continue these things in the next article.

Ezeket a dolgokat a következő cikkben folytatjuk.

> “Those whom God has sent with a message are only men, but what is the character of the message which they bear? Will you dare to turn from, or make light of, the warnings, because God did not consult you as to what would be preferred? God calls men who will speak, who will cry aloud and spare not. God has raised up his messengers to do his work for this time. Some have turned from the message of the righteousness of Christ to criticize the men and their imperfections, because they do not speak the message of truth with all the grace and polish desirable. They have too much zeal, are too much in earnest, speak with too much positiveness, and the message that would bring healing and life and comfort to many weary and oppressed souls, is, in a measure, excluded; for just in proportion as men of influence close their own hearts and set up their own wills in opposition to what God has said, will they seek to take away the ray of light from those who have been longing and praying for light and for vivifying power. Christ has registered all the hard, proud, sneering speeches spoken against his servants as against himself.

> „Akiket Isten üzenettel küldött, csak emberek; de milyen jellegű az az üzenet, amelyet hordoznak? Vajon merészeltek-e elfordulni a figyelmeztetésektől, vagy semmibe venni azokat, azért, mert Isten nem kérte ki a véleményeteket afelől, hogy mi volna kívánatosabb? Isten olyan embereket hív el, akik szólni fognak, akik teljes erővel kiáltanak, és nem kímélnek. Isten támasztotta fel követeit, hogy e korra szóló munkáját elvégezzék. Némelyek Krisztus igazságosságának üzenetétől elfordultak, hogy az embereket és fogyatkozásaikat bírálják, mert azok nem a kívánatosnak tartott minden keggyel és csiszoltsággal szólják az igazság üzenetét. Túl sok bennük a buzgóság, túlságosan komolyak, túlságosan határozottan beszélnek, és így az az üzenet, amely sok megfáradt és elnyomott léleknek gyógyulást, életet és vigasztalást hozna, bizonyos mértékig kizáratik; mert éppen olyan mértékben, amilyenben a befolyásos emberek bezárják saját szívüket, és saját akaratukat szembeállítják azzal, amit Isten mondott, igyekeznek majd elvenni a világosság sugarát azoktól, akik világosságra és megelevenítő erőre vágyakoztak és azért imádkoztak. Krisztus minden kemény, gőgös, gúnyos beszédet, amelyet szolgái ellen mondtak, úgy jegyzett fel, mint amelyet őellene mondtak.”

> “The third angel’s message will not be comprehended, the light which will lighten the earth with its glory will be called a false light, by those who refuse to walk in its advancing glory. The work that might have been done, will be left undone by the rejecters of truth, because of their unbelief. We entreat of you who oppose the light of truth, to stand out of the way of God’s people. Let Heaven-sent light shine forth upon them in clear and steady rays. God holds you to whom this light has come, responsible for the use you make of it. Those who will not hear will be held responsible; for the truth has been brought within their reach, but they despised their opportunities and privileges. Messages bearing the divine credentials have been sent to God’s people; the glory, the majesty, the righteousness of Christ, full of goodness and truth, have been presented; the fullness of the Godhead in Jesus Christ has been set forth among us with beauty and loveliness, to charm all whose hearts were not closed with prejudice. We know that God has wrought among us. We have seen souls turn from sin to righteousness. We have seen faith revived in the hearts of the contrite ones. Shall we be like the lepers that were cleansed who went on their way, and only one returned to give glory to God? Let us rather tell of his goodness, and praise God with heart, with pen, and with voice.” Review and Herald, May 27, 1890.

> „A harmadik angyal üzenetét nem fogják megérteni; azt a világosságot, amely dicsőségével beragyogja a földet, hamis világosságnak fogják nevezni azok, akik megtagadják, hogy annak előrehaladó dicsőségében járjanak. Az a munka, amelyet el lehetett volna végezni, elvégezetlen marad az igazság elutasítói miatt, hitetlenségük következtében. Kérve kérünk benneteket, akik az igazság világosságának ellenálltok, álljatok félre Isten népének útjából. Hadd ragyogjon rájuk a mennyből küldött világosság tiszta és állandó sugarakban. Isten benneteket, akikhez ez a világosság eljutott, felelősségre von azért, miként éltek vele. Azok, akik nem akarnak hallani, felelősségre lesznek vonva; mert az igazság elérhető közelségbe jutott számukra, de megvetették alkalmaikat és kiváltságaikat. Isteni hitelesítéssel bíró üzenetek küldettek Isten népéhez; Krisztus dicsősége, fensége, igazságossága, teljesen jósággal és igazsággal telve, bemutattatott; az istenség teljessége Jézus Krisztusban szépséggel és szeretetreméltósággal tárult elénk, hogy megnyerjen mindenkit, akinek szívét nem zárta el az előítélet. Tudjuk, hogy Isten munkálkodott közöttünk. Láttuk, amint lelkek a bűntől az igazságossághoz fordultak. Láttuk, hogy a hit új életre kelt a megtört szívűek szívében. Olyanok legyünk-e, mint a megtisztított leprások, akik továbbmentek útjukon, és csak egy tért vissza, hogy dicsőséget adjon Istennek? Inkább beszéljünk az ő jóságáról, és dicsérjük Istent szívvel, tollal és szóval.” Review and Herald, 1890. május 27.

Back to Articles