Article

# The Book of Daniel - Number Eighty

Dániel könyve – Nyolcvanadik szám

The End and Beginning of Visions: Ellen White’s Last Open Vision in 1884 and Its Significance

A látomások vége és kezdete: Ellen White utolsó nyílt látomása 1884-ben és annak jelentősége

Author

Jeff Pippenger

Published

February 13, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In 1884, Ellen White had her last open vision. It was given in Portland, Oregon. Her first open vision was given in 1844, in Portland, Maine. Jesus always illustrates the end of a thing, with the beginning of a thing.

1884-ben Ellen White megkapta utolsó nyílt látomását. Ezt Portlandben, Oregon államban kapta. Első nyílt látomását 1844-ben kapta Portlandben, Maine államban. Jézus mindig egy dolog végét annak kezdetével szemlélteti.

> “It was not long after the passing of the time, in 1844, that my first vision was given me. I was visiting Mrs. Haines at Portland, a dear sister in Christ, whose heart was knit with mine; five of us, all women, were kneeling quietly at the family altar. While we were praying, the power of God came upon me as I had never felt it before.

> „Nem sokkal az idő letelte után, 1844-ben, kaptam első látomásomat. Portlandban Mrs. Hainesnél voltam látogatóban, egy Krisztusban szeretett testvérnél, akinek szíve az enyémhez volt kapcsolva; öten voltunk, mind asszonyok, és csendesen térdeltünk a családi oltárnál. Miközben imádkoztunk, Isten ereje szállt rám, amint azt azelőtt soha nem tapasztaltam.”

> “I seemed to be surrounded with light, and to be rising higher and higher from the earth. I turned to look for the advent people in the world, but could not find them, when a voice said to me, ‘Look again, and look a little higher.’ At this, I raised my eyes, and saw a straight and narrow path, cast up high above the world. On this path the advent people were traveling to the city which was at the farther end of the path. They had a bright light set up behind them at the beginning of the path, which an angel told me was the ‘midnight cry.’ [SEE MATTHEW 25:6.] This light shone all along the path, and gave light for their feet, so that they might not stumble.

> „Úgy tűnt nekem, hogy világosság vesz körül, és egyre magasabbra emelkedem a földtől. Megfordultam, hogy megkeressem a világban az advent népét, de nem találtam őket, amikor egy hang így szólt hozzám: »Nézz ismét, és nézz egy kissé magasabbra.« Erre felemeltem a szememet, és egy egyenes és keskeny ösvényt láttam, amely magasan a világ fölé volt emelve. Ezen az ösvényen az advent népe afelé a város felé haladt, amely az ösvény túlsó végén volt. Mögöttük, az ösvény kezdeténél, fényes világosság volt felállítva, amelyről egy angyal azt mondta nekem, hogy az az „éjféli kiáltás”. [LÁSD MÁTÉ 25:6.] Ez a világosság végigfénylette az egész ösvényt, és világosságot adott lábaiknak, hogy el ne botoljanak.

> “If they kept their eyes fixed on Jesus, who was just before them, leading them to the city, they were safe. But soon some grew weary, and said the city was a great way off, and they expected to have entered it before. Then Jesus would encourage them by raising His glorious right arm, and from His arm came a light which waved over the advent band, and they shouted ‘Alleluia!’ Others rashly denied the light behind them, and said that it was not God that had led them out so far. The light behind them went out, leaving their feet in perfect darkness, and they stumbled and lost sight of the mark and of Jesus, and fell off the path down into the dark and wicked world below.” Christian Experience and Teachings of Ellen G. White, 57.

> „Ha szemüket Jézusra szegezték, aki közvetlenül előttük járt, és a város felé vezette őket, biztonságban voltak. Ám hamarosan némelyek elfáradtak, és azt mondták, hogy a város még igen messze van, pedig arra számítottak, hogy addigra már be kellett volna lépniük oda. Ekkor Jézus dicsőséges jobb karjának felemelésével bátorította őket, és karjából világosság áradt, amely végigfénylett az adventi csapat felett, és ők ezt kiáltották: „Alleluja!” Mások vakmerően megtagadták a mögöttük levő világosságot, és azt mondták, hogy nem Isten vezette ki őket eddig. A mögöttük levő világosság kialudt, lábukat teljes sötétség borította, megbotlottak, szem elől tévesztették a célt és Jézust, és letértek az ösvényről az alattuk levő sötét és gonosz világba.” Christian Experience and Teachings of Ellen G. White, 57.

In the six-volume biography of Ellen White, written by her grandson Arthur L. White, he records a statement given by John Loughborough at the 1893 General Conference Session.

Az Ellen White-ról szóló hatkötetes életrajzban, amelyet unokája, Arthur L. White írt, feljegyez egy nyilatkozatot, amelyet John Loughborough tett az 1893-as Általános Konferencia ülésén.

> “Loughborough, in giving an address at the General Conference session nine years later, stated: “I have seen Sister White in vision about fifty times. The first time was about forty years ago. . . . Her last open vision was in 1884, on the campground at Portland, Oregon.” Ellen White Biography, volume 3, 256.

> „Loughborough kilenc évvel később, az Általános Konferencia ülésén elmondott beszédében kijelentette: „Mintegy ötvenszer láttam White testvérnőt látomásban. Először körülbelül negyven évvel ezelőtt.... Az utolsó nyilvános látomása 1884-ben volt, az oregoni Portland táborhelyén.” Ellen White Biography, 3. kötet, 256.

She was still to have dreams and visions after 1884, but the visions that occurred in public ended exactly forty years after they began, and the beginning and ending open visions both occurred in cities named Portland. The first city on the east coast of the United States, the last city was on the west coast. Some might wish to argue that this fact means nothing more than human coincidence, and others might argue that the purpose for open visions had been fulfilled, so the Lord ended them after forty years.

1884 után még mindig kellett, hogy legyenek álmai és látomásai, ám a nyilvánosan történt látomások pontosan negyven évvel a kezdetük után értek véget, és mind a kezdeti, mind a befejező nyílt látomások Portland nevű városokban történtek. Az első város az Egyesült Államok keleti partján volt, az utolsó város pedig a nyugati parton. Némelyek azt kívánhatják állítani, hogy ez a tény nem jelent többet puszta emberi véletlennél, mások pedig azt állíthatják, hogy a nyílt látomások célja beteljesedett, ezért az Úr negyven év elteltével véget vetett azoknak.

The actual reason is due to the increasing disobedience and rebellion against the gift of prophecy that had been given to the Millerite movement.

A tényleges ok a Millerita mozgalomnak adott prófétaság ajándékával szembeni növekvő engedetlenség és lázadás volt.

> “After I came to Oakland I was weighted down with a sense of the condition of things at Battle Creek, and I, weak, powerless to help you. I knew that the leaven of unbelief was at work. Those who disregarded the plain injunctions of God’s word were disregarding the testimonies which urged them to give heed to that word. While visiting Healdsburg last winter, I was much in prayer and burdened with anxiety and grief. But the Lord swept back the darkness at one time while I was in prayer, and a great light filled the room. An angel of God was by my side, and I seemed to be in Battle Creek. I was in your councils; I heard words uttered, I saw and heard things that, if God willed, I wish could be forever blotted from my memory. My soul was so wounded I knew not what to do or what to say. Some things I cannot mention. I was bidden to let no one know in regard to this, for much was yet to be developed.

> „Miután Oaklandba érkeztem, súlyos teherként nehezedett rám a battle creeki állapotok érzete, én pedig gyenge voltam, erőtlen arra, hogy segítsek nektek. Tudtam, hogy a hitetlenség kovásza munkálkodik. Azok, akik semmibe vették Isten Igéjének világos intéseit, semmibe vették a bizonyságtételeket is, amelyek arra intették őket, hogy figyelmezzenek arra az Igére. Amikor az elmúlt télen Healdsburgban tartózkodtam, sokat imádkoztam, és szorongás, valamint fájdalom terhe alatt álltam. De az Úr egy alkalommal, miközben imádkoztam, visszaszorította a sötétséget, és nagy világosság töltötte be a szobát. Isten egyik angyala állt mellettem, és úgy tűnt, mintha Battle Creekben volnék. Jelen voltam tanácskozásaitokon; hallottam kimondott szavakat, láttam és hallottam dolgokat, amelyeket, ha Isten úgy akarná, kívánom, bárcsak örökre kitöröltethetnének emlékezetemből. Lelkem úgy megsebesült, hogy nem tudtam, mit tegyek, sem mit mondjak. Némely dolgokat nem említhetek meg. Arra kaptam utasítást, hogy erről senkivel se tudassak semmit, mert sok mindennek még ki kellett bontakoznia.״

> “I was told to gather up the light that had been given me and let its rays shine forth to God’s people. I have been doing this in articles in the papers. I arose at three o’clock nearly every morning for months and gathered the different items written after the last two testimonies were given me in Battle Creek. I wrote out these matters and hurried them on to you; but I had neglected to take proper care of myself, and the result was that I sank under the burden; my writings were not all finished to reach you at the General Conference.

> Azt a megbízást kaptam, hogy gyűjtsem össze a nekem adott világosságot, és engedjem, hogy sugarai felragyogjanak Isten népe előtt. Ezt tettem a lapokban megjelent cikkek által. Hónapokon át csaknem minden reggel három órakor keltem fel, és összegyűjtöttem a különféle témákat, amelyeket azután írtam le, hogy Battle Creekben megkaptam az utolsó két bizonyságtételt. Leírtam ezeket a dolgokat, és sietve elküldtem nektek; de elmulasztottam kellő gondot fordítani magamra, és ennek az lett a következménye, hogy összeroskadtam a teher alatt; írásaim nem készültek el teljesen ahhoz, hogy eljussanak hozzátok az Általános Konferenciára.

> “Again, while in prayer, the Lord revealed Himself. I was once more in Battle Creek. I was in many houses and heard your words around your tables. The particulars I have no liberty now to relate. I hope never to be called to mention them. I had also several most striking dreams.

> „Ismét, miközben imádkoztam, az Úr kijelentette magát. Újra Battle Creekben voltam. Sok házban megfordultam, és hallottam szavaitokat asztalaitok körül. A részleteket most nincs szabadságomban elmondani. Remélem, soha nem hívnak fel arra, hogy megemlítsem azokat. Több igen megrázó álmom is volt.

> “What voice will you acknowledge as the voice of God? What power has the Lord in reserve to correct your errors and show you your course as it is? What power to work in the church? If you refuse to believe until every shadow of uncertainty and every possibility of doubt is removed you will never believe. The doubt that demands perfect knowledge will never yield to faith. Faith rests upon evidence, not demonstration. The Lord requires us to obey the voice of duty, when there are other voices all around us urging us to pursue an opposite course. It requires earnest attention from us to distinguish the voice which speaks from God. We must resist and conquer inclination, and obey the voice of conscience without parleying or compromise, lest its promptings cease and will and impulse control. The word of the Lord comes to us all who have not resisted His Spirit by determining not to hear and obey. This voice is heard in warnings, in counsels, in reproof. It is the Lord’s message of light to His people. If we wait for louder calls or better opportunities, the light may be withdrawn, and we left in darkness.” Testimonies, volume 5, 68.

> „Mely hangot fogjátok elismerni Isten hangjának? Milyen hatalmat tart fenn az Úr arra, hogy kijavítsa tévedéseiteket, és megmutassa előttetek utatokat úgy, amint az valójában van? Milyen hatalmat arra, hogy munkálkodjék az egyházban? Ha nem vagytok hajlandók hinni mindaddig, amíg a bizonytalanság minden árnyéka és a kétely minden lehetősége el nem oszlik, soha nem fogtok hinni. Az a kétely, amely tökéletes ismeretet követel, soha nem fog hitre jutni. A hit bizonyítékokon nyugszik, nem szemléltető bizonyításon. Az Úr megköveteli tőlünk, hogy engedelmeskedjünk a kötelesség hangjának, amikor körülöttünk más hangok is arra sürgetnek bennünket, hogy azzal ellenkező utat kövessünk. Tőlünk komoly figyelmet igényel, hogy megkülönböztessük azt a hangot, amely Istentől szól. Ellen kell állnunk a hajlamnak, le kell győznünk azt, és alkudozás vagy megalkuvás nélkül kell engedelmeskednünk a lelkiismeret szavának, nehogy intései elnémuljanak, és az akaratot és az indulatot a vágy uralja. Az Úr szava mindnyájunkhoz eljut, akik nem álltunk ellen az Ő Lelkének azzal, hogy eltökélten nem akarunk hallani és engedelmeskedni. Ez a hang figyelmeztetésekben, tanácsokban, feddésekben hallatszik. Ez az Úr világosságüzenete az Ő népe számára. Ha erőteljesebb hívásra vagy kedvezőbb alkalmakra várunk, a világosság visszavonathatik, és sötétségben maradunk.” Testimonies, 5. kötet, 68.

Sister White identified that if continued rebellion against her ministry as the prophetess was manifested that the “light may be withdrawn, and” Laodicean Adventism would be “left in darkness.” In 1915, the light was withdrawn. God was and is fully capable of raising up a prophet or prophetess whenever He chooses to do so. He raised up Elisha to follow Elijah, but there was no living prophet raised up after 1915, for the Lord had “withdrawn the light.”

White testvér rámutatott arra, hogy ha továbbra is lázadás nyilvánul meg szolgálata ellen mint prófétanő ellen, akkor a „világosság visszavonható”, és a laodíceai adventizmus „sötétségben marad”. 1915-ben a világosság visszavonatott. Isten teljes mértékben képes volt és képes arra, hogy prófétát vagy prófétanőt támasszon, valahányszor úgy dönt, hogy ezt megteszi. Elizeust támasztotta Illés után, de 1915 után nem támasztatott élő próféta, mert az Úr „visszavonta a világosságot”.

When it comes to the dreams and visions of Sister White, there were three periods. The first period of forty years, where visions would occur in public, for purposes that were associated with establishing the gift within the minds of those who were in attendance when the visions occurred. Then from 1884, until her death in 1915, visions and dreams were given that were still for the edification of God’s people, but they were given in private. The third period began in 1915, and provided the evidence that Laodicean Adventism was in the darkness of apostasy.

White testvérnő álmait és látomásait illetően három időszak volt. Az első, negyvenéves időszakban a látomások nyilvánosan történtek, olyan célból, amely összefüggött az ajándék megalapozásával azok elméjében, akik jelen voltak, amikor a látomások bekövetkeztek. Azután 1884-től 1915-ben bekövetkezett haláláig olyan látomások és álmok adattak, amelyek továbbra is Isten népének épülésére szolgáltak, de magánjelleggel adattak. A harmadik időszak 1915-ben kezdődött, és annak bizonyítékát nyújtotta, hogy a laodíceai adventizmus a hitehagyás sötétségében volt.

Ancient Israel illustrates modern Israel and in the period of full blown rebellion represented by Eli and his two sons, Hophni and Phineas, there was “no open vision.” The reason was their gross disobedience and rebellion. God does not change.

Az ősi Izrael a mai Izraelt szemlélteti, és a teljesen kibontakozott lázadás korszakában, amelyet Éli és két fia, Hofni és Fineás képviselt, „nem volt nyílt látomás”. Ennek oka az ő súlyos engedetlenségük és lázadásuk volt. Isten nem változik.

> “Another warning was to be given to Eli’s house. God could not communicate with the high priest and his sons; their sins, like a thick cloud, had shut out the presence of His Holy Spirit. But in the midst of evil the child Samuel remained true to Heaven, and the message of condemnation to the house of Eli was Samuel’s commission as a prophet of the Most High.

> „Egy másik figyelmeztetést is el kellett juttatni Éli háza számára. Isten nem tudott kapcsolatba lépni a főpappal és fiaival; bűneik, mint egy sűrű felhő, kizárták Szentlelke jelenlétét. Ám a gonoszság közepette a gyermek Sámuel hű maradt a mennyhez, és az Éli háza elleni kárhoztató üzenet Sámuel megbízatása volt mint a Magasságos prófétájának.”

> “‘The word of the Lord was precious in those days; there was no open vision. And it came to pass at that time, when Eli was laid down in his place, and his eyes began to wax dim, that he could not see; and ere the lamp of God went out in the temple of the Lord, where the ark of God was, and Samuel was laid down to sleep; that the Lord called Samuel.’ Supposing the voice to be that of Eli, the child hastened to the bedside of the priest, saying, ‘Here am I; for thou calledst me.’ The answer was, ‘I called not, my son; lie down again.’ Three times Samuel was called, and thrice he responded in like manner. And then Eli was convinced that the mysterious call was the voice of God. The Lord had passed by His chosen servant, the man of hoary hairs, to commune with a child. This in itself was a bitter yet deserved rebuke to Eli and his house.” Patriarchs and Prophets, 581.

> „Az Úr igéje ritka volt azokban a napokban; nem volt nyilvánvaló látomás. És történt abban az időben, amikor Éli lefeküdt a maga helyén, és szemei kezdtek elhomályosulni, úgyhogy nem láthatott; és mielőtt az Isten lámpása kialudt volna az Úr templomában, ahol az Isten ládája volt, Sámuel is lefeküdt aludni; akkor szólította az Úr Sámuelt.” Mivel azt gondolta, hogy a hang Élié, a gyermek a pap fekvőhelyéhez sietett, és ezt mondta: „Íme, itt vagyok; mert hívtál engem.” A válasz ez volt: „Nem hívtalak, fiam; feküdj le ismét.” Háromszor szólíttatott Sámuel, és háromszor válaszolt hasonló módon. Ekkor Éli meggyőződött arról, hogy a titokzatos hívás Isten szava. Az Úr elment választott szolgája, az ősz hajú férfi mellett, hogy egy gyermekkel közölje magát. Ez önmagában is keserű, de megérdemelt feddés volt Éli és háza számára.” Pátriárkák és próféták, 581.

In the apostasy of Eli’s house there was no open vision, for the Word of the Lord was “precious” in those days. The Hebrew word translated as “precious” means “rare”. From 1844 until 1884, there were “open visions,” given to Laodicean Adventism. It was first established in the history of the Philadelphian Millerite movement, and in 1856 it began to identify that the Philadelphian movement had transitioned unto the Laodicean movement, but the open visions continued, for God is longsuffering and merciful.

Éli házának hitehagyásában nem volt nyílt látomás, mert azokban a napokban az Úr Igéje „drágának” számított. A „drágának” fordított héber szó jelentése: „ritka”. 1844-től 1884-ig „nyílt látomások” adattak a laodíceai adventizmusnak. Ez először a filadelfiai millerita mozgalom történetében nyert megalapozást, és 1856-ban kezdte azonosítani, hogy a filadelfiai mozgalom átment a laodíceai mozgalomba, de a nyílt látomások tovább folytatódtak, mert Isten hosszútűrő és irgalmas.

Then in 1863, rebellion against the foundational truths began, but the “open visions” continued until 1884. Then a change occurred. In Ezekiel chapter eight, the four abominations are portrayed as escalating in nature. 1884, represents the near conclusion of the first generation and the beginning of the second generation. Advent history documents that in 1881, and then again in 1882, two significant growths in rebellion occurred.

Majd 1863-ban megkezdődött a lázadás az alapvető igazságok ellen, de a „nyílt látomások” 1884-ig folytatódtak. Azután változás következett be. Ezékiel könyvének nyolcadik fejezetében a négy utálatosság egyre fokozódó természetűként kerül bemutatásra. 1884 az első nemzedék csaknem lezárulását és a második nemzedék kezdetét jelképezi. Az adventtörténelem dokumentálja, hogy 1881-ben, majd ismét 1882-ben, a lázadásban két jelentős fokozódás következett be.

In 1881, the General Conference President (George Butler), wrote and placed a series of articles in the Review and Herald, in which he argued that some portions of the Bible were more inspired than other portions, and by the conclusion of his articles he actually identified some portions of the Bible that were not inspired. Following that in 1882, Uriah Smith, a leader of the publishing work, and at that time the leader of the educational work also, began to teach that when Sister White was shown future predictions or past sacred history, her words were inspired, but he argued, when she identified the personal failings of church members, then it was simply her human opinion.

1881-ben az Általános Konferencia elnöke (George Butler) cikksorozatot írt és tett közzé a Review and Herald hasábjain, amelyben amellett érvelt, hogy a Biblia egyes részei ihletettebbek, mint más részei; cikkei végére pedig ténylegesen meg is jelölt a Bibliából olyan részeket, amelyek szerinte nem ihletettek. Ezt követően, 1882-ben Uriah Smith, a kiadói munka egyik vezetője, s egyúttal akkoriban az oktatási munka vezetője is, azt kezdte tanítani, hogy amikor White testvérnőnek jövőre vonatkozó kijelentéseket vagy a múlt szent történetét mutatták meg, akkor szavai ihletettek voltak; de azt állította, hogy amikor az egyháztagok személyes fogyatkozásait nevezte meg, akkor az csupán emberi véleménye volt.

In 1881 an open attack against the authority of the King James Bible was waged by Satan, through the medium of the president of the church, and then in the following year the leader of the educational and publishing work waged a similar attack upon the authority of the Spirit of Prophecy. From 1884, the testimony is that in those days there was no open vision. From 1863 unto 1881, the rebellion had escalated to include the Bible and Spirit of Prophecy, and no longer simply represented the rejection of the foundations.

1881-ben Sátán nyílt támadást indított a King James Biblia tekintélye ellen az egyház elnökének közvetítésével, majd a következő évben az oktatási és kiadói munka vezetője hasonló támadást indított a Prófétaság Lelkének tekintélye ellen. 1884-től a bizonyságtétel szerint azokban a napokban nem volt nyílt látomás. 1863-tól 1881-ig a lázadás odáig fokozódott, hogy magában foglalta a Bibliát és a Prófétaság Lelkét is, és többé nem pusztán az alapok elutasítását jelentette.

The four abominations that are represented in Ezekiel chapter eight, are accomplished by the ancient men, which represents the leadership of Jerusalem, which began as a legal church entity as Laodicean Adventism in 1863. At that point in time an article was published in the Review and Herald, that some historians assign to the authorship of James White, though the documentation of the article actually points more to Uriah Smith as the actual author. Be that as it may, the curse against rebuilding Jericho was clearly fulfilled by James White, and Uriah Smith was the person who created the counterfeit 1863 chart. By 1881, the president of the General Conference was placing articles in the Review and Herald, that argued against the full authority of the Bible, and then in the following year Uriah Smith began an attack against the authority of the Spirit of Prophecy.

Az Ezékiel nyolcadik fejezetében ábrázolt négy utálatosságot a vének követik el, akik Jeruzsálem vezetőségét jelképezik; ez 1863-ban laodíceai adventizmus néven mint törvényes egyházi szervezet kezdődött. Abban az időben a Review and Herald hasábjain megjelent egy cikk, amelynek szerzőségét egyes történészek James White-nak tulajdonítják, noha a cikk dokumentációja valójában inkább arra mutat, hogy a tényleges szerző Uriah Smith volt. Bárhogyan is legyen, a Jerikó újjáépítése elleni átok James White által világosan beteljesedett, és az 1863-as hamisított táblázatot Uriah Smith készítette. 1881-re a Generálkonferencia elnöke olyan cikkeket közölt a Review and Heraldban, amelyek a Biblia teljes tekintélye ellen érveltek, majd a következő évben Uriah Smith támadást indított a Prófétaság Lelkének tekintélye ellen.

The ancient men that were supposed to be the guardians were leading out in an open attack that began with an attack upon the foundational truths represented in Miller’s dream and illustrated upon Habakkuk’s two tables. From there they began to attack the two witnesses of the Bible and the Spirit of Prophecy. In the same period of time (early 1880’s), the leader of the health work, John H. Kellogg, began to introduce the spiritualism of pantheism to the leadership of the church. In 1881, James White was laid to rest, and Sister White was in the midst of an escalating rebellion of the leadership of the educational, health and political structure of the church.

Az ősi férfiaknak, akiknek őrökként kellett volna állniuk, nyílt támadás élére álltak, amely a Miller álmában jelképezett és Habakuk két tábláján szemléltetett alapvető igazságok elleni támadással kezdődött. Innen továbblépve megkezdték a Biblia és a Prófétaság Lelke két tanúja elleni támadást. Ugyanebben az időszakban (az 1880-as évek elején) az egészségügyi munka vezetője, John H. Kellogg, elkezdte bevezetni a panteizmus spiritizmusát az egyház vezetőségébe. 1881-ben James White-ot nyugalomra helyezték, és White testvérnő az egyház oktatási, egészségügyi és politikai struktúrájának vezetésében egyre fokozódó lázadás közepette állt.

The message that had arrived in 1856, which was the increased light of the “seven times,” and also the message to Laodicea, had been rejected, and the Lord intended to repeat that very message at the General Conference in Minneapolis in 1888, through the message presented by Elders Jones and Waggoner. Their message was not a new message, and when those who resisted their message were addressed by Sister White she identified that the rebels believed that their resistance of the message of Jones and Waggoner represented their responsibility to defend the old landmarks, which are also the old foundations. Their rebellion revealed that by 1888, they no longer understood what the foundations were, which is that the foundational truths represent the righteousness of Christ. In the context of the landmarks and William Miller’s rules she stated:

Az 1856-ban érkezett üzenetet, amely a „hét idő” megnövekedett világossága volt, valamint a laodiceai gyülekezetnek szóló üzenetet elvetették, és az Úr azt tervezte, hogy ugyanezt az üzenetet megismétli az 1888-as minneapolisi Generálkonferencián, a Jones és Waggoner vének által előterjesztett üzenet által. Az ő üzenetük nem új üzenet volt, és amikor Sister White azokhoz szólt, akik ellenálltak az ő üzenetüknek, rámutatott, hogy a lázadók azt hitték, Jones és Waggoner üzenetével szembeni ellenállásuk azt a felelősségüket képviseli, hogy megvédjék a régi határköveket, amelyek egyúttal a régi alapok is. Lázadásuk feltárta, hogy 1888-ra már nem értették, mik is az alapok, nevezetesen azt, hogy az alapvető igazságok Krisztus igazságosságát képviselik. A határkövek és William Miller szabályai összefüggésében így fogalmazott:

> “We should know for ourselves what constitutes Christianity, what is truth, what is the faith that we have received, what are the Bible rules—the rules given us from the highest authority. There are many who believe without a reason on which to base their faith, without sufficient evidence as to the truth of the matter. If an idea is presented that harmonizes with their own preconceived opinions, they are all ready to accept it. They do not reason from cause to effect, their faith has no genuine foundation, and in the time of trial they will find that they have built upon the sand.

> „Magunknak kell tudnunk, mi alkotja a kereszténységet, mi az igazság, mi az a hit, amelyet kaptunk, és mik a bibliai szabályok — azok a szabályok, amelyeket a legfőbb tekintély adott nekünk. Sokan vannak, akik ok nélkül hisznek, anélkül hogy hitüket valamire alapozhatnák, anélkül hogy elegendő bizonyítékuk volna a dolog igaz voltára nézve. Ha olyan gondolat kerül eléjük, amely összhangban van saját előzetesen kialakított véleményükkel, készek azt nyomban elfogadni. Nem okból következtetnek okozatra, hitüknek nincs valódi alapja, és a próba idején majd ráébrednek, hogy a fövényre építettek.

> “He who rests satisfied with his own present imperfect knowledge of the Scriptures, thinking this sufficient for his salvation, is resting in a fatal deception. There are many who are not thoroughly furnished with Scriptural arguments, that they may be able to discern error, and condemn all the tradition and superstition that has been palmed off as truth. Satan has introduced his own ideas into the worship of God, that he might corrupt the simplicity of the gospel of Christ. A large number who claim to believe the present truth, know not what constitutes the faith that was once delivered to the saints—Christ in you the hope of glory. They think they are defending the old landmarks, but they are lukewarm and indifferent. They know not what it is to weave into their experience and to possess the real virtue of love and faith. They are not close Bible students, but are lazy and inattentive. When differences of opinion arise upon the passages of Scripture, these who have not studied to a purpose and are not decided as to what they believe, fall away from the truth. We ought to impress upon all the necessity of inquiring diligently into divine truth, that they may know that they do know what is truth. Some claim much knowledge, and feel satisfied with their condition, when they have no more zeal for the work, no more ardent love for God, and for souls for whom Christ died, than if they had never known God. They do not read the Bible [in order] to appropriate the marrow and fatness to their own souls. They do not feel that it is the voice of God speaking to them. But, if we would understand the way of salvation, if we would see the beams of the Sun of righteousness, we must study the Scriptures for a purpose, for the promises and prophecies of the Bible shed clear beams of glory upon the divine plan of redemption, which grand truths are not clearly comprehended.” The 1888 Materials, 403.

> „Aki megelégszik a Szentírásról való jelenlegi, tökéletlen ismeretével, s úgy véli, hogy ez elegendő üdvösségéhez, az végzetes megtévesztésben nyugszik. Sokan vannak, akik nincsenek alaposan felkészítve szentírási érvekkel, hogy képesek legyenek felismerni a tévelygést, és elítélni mindazt a hagyományt és babonát, amelyet igazság gyanánt tukmáltak rájuk. Sátán saját eszméit vitte be Isten imádatába, hogy megrontsa Krisztus evangéliumának egyszerűségét. Nagy számban vannak olyanok, akik azt állítják, hogy hiszik a jelenvaló igazságot, mégsem tudják, miben áll az a hit, amely egyszer a szenteknek adatott át — Krisztus tibennetek, a dicsőség reménysége. Azt gondolják, hogy a régi határköveket védelmezik, de langymelegek és közömbösek. Nem tudják, mit jelent belefonni tapasztalatukba, és birtokolni a szeretet és a hit valódi erejét. Nem szorgalmas bibliatanulmányozók, hanem lusták és figyelmetlenek. Amikor nézetkülönbségek támadnak a Szentírás egyes szakaszai felől, azok, akik nem céltudatosan tanulmányoztak, és nincsenek határozott meggyőződéssel afelől, mit hisznek, elszakadnak az igazságtól. Mindenkiben tudatosítanunk kell az isteni igazság szorgalmas kutatásának szükségességét, hogy tudják, hogy tudják, mi az igazság. Némelyek nagy tudást igényelnek maguknak, és megelégedettek állapotukkal, miközben nincs bennük több buzgalom a mű iránt, nincs bennük égőbb szeretet Isten iránt és azoknak a lelkeknek iránt, akikért Krisztus meghalt, mint ha soha nem ismerték volna Istent. Nem azért olvassák a Bibliát, hogy annak velejét és kövérségét a maguk lelkévé tegyék. Nem érzik, hogy az Isten szava szól hozzájuk. Ám ha meg akarjuk érteni az üdvösség útját, ha látni akarjuk az igazság Napjának sugarait, céllal kell tanulmányoznunk a Szentírást, mert a Biblia ígéretei és próféciái a dicsőség világos sugarait vetik az isteni megváltási tervre, amely fenséges igazságokat nem értik világosan.” The 1888 Materials, 403.

This statement is taken from her testimony during the period of 1888, and she identifies that the rebels are building a foundation upon sand, though they know it not. She states, “A large number who claim to believe the present truth, know not what constitutes the faith that was once delivered to the saints—Christ in you the hope of glory. They think they are defending the old landmarks, but they are lukewarm and indifferent.” She identifies them as still in the Laodicean condition, for they are “lukewarm.” And she identifies “the faith that was once delivered to the saints—Christ in you the hope of glory.” Christ is the Rock of Ages, and as the Rock of Ages, He represents the jewels of Miller’s dream.

Ez a kijelentés az 1888 körüli időszakból származó bizonyságtételéből való, és abban rámutat arra, hogy a lázadók homokra építenek alapot, jóllehet ezt nem tudják. Így ír: „Sokan azok közül, akik azt állítják, hogy hiszik a jelenvaló igazságot, nem tudják, mi alkotja azt a hitet, amely egyszer a szenteknek adatott át — Krisztus tibennetek, a dicsőség reménysége. Azt gondolják, hogy a régi határköveket védelmezik, de langymelegek és közömbösek.” Úgy azonosítja őket, mint akik még mindig laodiceai állapotban vannak, mert „langymelegek”. És azonosítja „azt a hitet, amely egyszer a szenteknek adatott át — Krisztus tibennetek, a dicsőség reménysége.” Krisztus az örökkévalóság Sziklája, és mint az örökkévalóság Sziklája, Miller álmának drágaköveit jelképezi.

> “The warning has come: Nothing is to be allowed to come in that will disturb the foundation of the faith upon which we have been building ever since the message came in 1842, 1843, and 1844. I was in this message, and ever since I have been standing before the world, true to the light that God has given us. We do not propose to take our feet off the platform on which they were placed as day by day we sought the Lord with earnest prayer, seeking for light. Do you think that I could give up the light that God has given me? It is to be as the Rock of Ages. It has been guiding me ever since it was given.” Review and Herald, April 14, 1903.

> „Elhangzott a figyelmeztetés: Semminek sem szabad bejönnie, ami megzavarná annak a hitnek az alapját, amelyre azóta építünk, hogy az üzenet eljött 1842-ben, 1843-ban és 1844-ben. Benne voltam ebben az üzenetben, és azóta a világ előtt állok, hűen ahhoz a világossághoz, amelyet Isten adott nekünk. Nem szándékozunk levenni lábunkat arról az emelvényről, amelyre akkor állíttattunk, amikor napról napra komoly imádsággal kerestük az Urat, világosság után kutatva. Azt gondoljátok, hogy feladhatnám azt a világosságot, amelyet Isten adott nekem? Olyannak kell lennie, mint az Örökkévaló Kőszikla. Azóta vezet engem, amióta adatott.” Review and Herald, 1903. április 14.

She identifies an important reality of the rebels, who were Ezekiel’s ancient men, when she states, “They do not reason from cause to effect.” The wicked cannot or will not reason from cause to effect. The effect of the 1888 General Conference session was so rebellious that Sister White determined to leave, but her angelic guide commanded her that she must stay and record the parallel history of the rebellion of Korah, Dathan and Abiram. The rebellion of the ancient men was the effect, and the cause was the rejection of the Laodicean message that arrived with the increased light of the “seven times” in 1856, and then escalated to the rebellion against the foundations in 1863, which then led to the attack upon first the Bible and then the Spirit of Prophecy, along with the introduction of Kellogg’s spiritualism.

Amikor ezt mondja: „Nem okoskodnak októl okozatig”, rámutat a lázadók egy fontos valóságára, akik Ezékiel hajdani férfiai voltak. A gonoszok nem képesek, vagy nem hajlandók októl okozatig következtetni. Az 1888-as Generálkonferencia-ülésszak következménye oly mértékben lázadó jellegű volt, hogy White testvérnő elhatározta: távozik; ám angyali vezetője megparancsolta neki, hogy maradnia kell, és fel kell jegyeznie Kóré, Dátán és Abirám lázadásának párhuzamos történetét. Az ősi férfiak lázadása volt a következmény, az ok pedig a laodiceai üzenet elutasítása volt, amely az 1856-ban a „hét idő” megnövekedett világosságával érkezett, majd 1863-ban az alapok elleni lázadássá fokozódott, ami aztán előbb a Biblia, majd a Prófétaság Lelke elleni támadáshoz vezetett, együtt Kellogg spiritualizmusának bevezetésével.

Of course the ancient men’s historians through history have covered the truths associated with the rebellion with rubbish, traditions, customs and dishes of fables, for those who participate in that type of rebellion always attempt to hide the evidence.

Természetesen az ókori férfiak történetírói a történelem folyamán a lázadással kapcsolatos igazságokat szeméttel, hagyományokkal, szokásokkal és mesés koholmányok egész táljaival fedték be, mert akik efféle lázadásban vesznek részt, mindig megkísérlik elrejteni a bizonyítékokat.

> Woe unto them that seek deep to hide their counsel from the Lord, and their works are in the dark, and they say, Who seeth us? and who knoweth us? Isaiah 25:19.

> Jaj azoknak, akik mélyen elrejtik tanácsukat az Úr elől, akiknek cselekedetei a sötétben vannak, és ezt mondják: Ki lát minket? és ki ismer minket? Ézsaiás 25:19.

The men Isaiah is addressing in the verse are they who he identifies as “the scornful men that rule this people in Jerusalem,” and are the same ancient men that were to be the guardians of the people in Ezekiel chapter eight. In Ezekiel’s testimony, at the second abomination, which marks the second generation of Adventism, they answer the questions that Isaiah’s scornful men ask, “for they say, The Lord seeth us not; the Lord hath forsaken the earth” (Ezekiel 8:12).

Azok a férfiak, akikhez Ézsaiás e versben szól, azok, akiket ő így azonosít: „Jeruzsálemben e népet uraló csúfolódó férfiak”, és ugyanazok az ősi férfiak, akiknek a nép őrzőinek kellett lenniük Ezékiel nyolcadik fejezetében. Ezékiel bizonyságtételében, a második utálatosságnál, amely az adventizmus második nemzedékét jelöli, ők adják meg a választ azokra a kérdésekre, amelyeket Ézsaiás csúfolódó férfiai feltesznek: „mert azt mondják: Nem lát minket az Úr; elhagyta az Úr a földet” (Ezékiel 8:12).

There is “Woe” pronounced upon those historical revisionists that attempt to cover the truth of the rebellion that led to and occurred in 1888.

„Jaj” mondatik ki azokra a történelmi revizionistákra, akik megkísérlik elfedni annak a lázadásnak az igazságát, amely 1888-hoz vezetett, és abban az évben történt.

We will continue this study in the next article.

Ezt a tanulmányt a következő cikkben folytatjuk.

> “I must speak to you in reference to the meetings in Minneapolis. I at one time decided to leave the meeting because I saw and felt the strong spirit of opposition that prevailed. I could not for one moment acknowledge the spirit which moved with a controlling power upon Brother Morrison and Brother Nicola. I cannot for a moment question what manner of spirit you were of. Certainly it was not the Spirit of God, and lest you should continue in this deception I now write to you.

> „Szólnom kell hozzátok a minneapolisi összejövetelekkel kapcsolatban. Egy időben elhatároztam, hogy elhagyom az összejövetelt, mert láttam és éreztem az ellenállásnak azt az erős szellemét, amely uralkodott. Egyetlen pillanatra sem ismerhettem el azt a szellemet, amely irányító hatalommal működött Morrison testvér és Nicola testvér felett. Egyetlen pillanatra sem vonhatom kétségbe, hogy milyenféle szellem volt bennetek. Bizonyosan nem Isten Lelke volt, és hogy ne maradjatok tovább ebben a megtévesztésben, most írok nektek.

> “The night after I had decided not to remain longer in Minneapolis, in a dream or vision of the night—I cannot tell certainly which—a person of tall, commanding appearance brought me a message and revealed to me that it was God’s will for me to stand at my post of duty, and that God Himself would be my helper and sustain me to speak the words He should give me. He said, ‘For this work the Lord has raised you up. His everlasting arms are beneath you. From this meeting decisions will be made for life or for death; not that anyone need to perish, but spiritual pride and self-confidence will close the door that Jesus and His Holy Spirit’s power shall not be admitted. They shall have another chance to be undeceived, and to repent, confess their sins, and come to Christ and be converted that He shall heal them.’

> „Azon az éjszakán, miután elhatároztam, hogy nem maradok tovább Minneapolisban, egy álomban vagy éjjeli látomásban — nem tudom bizonyosan, melyik volt —, egy magas termetű, tekintélyt parancsoló megjelenésű személy üzenetet hozott nekem, és kijelentette előttem, hogy Isten akarata az, hogy kötelességem helyén megálljak, és hogy maga Isten lesz az én segítőm, és megtart engem, hogy azokat a szavakat szóljam, amelyeket Ő ad nekem. Ezt mondta: „Erre a munkára támasztott fel téged az Úr. Örökkévaló karjai alattad vannak. E gyűlésből életre vagy halálra szóló döntések fakadnak; nem mintha bárkinek is szükségképpen el kellene vesznie, hanem a lelki gőg és az önbizalom bezárja az ajtót, úgyhogy Jézus és az Ő Szentlelke hatalma nem nyer bebocsátást. Lesz még egy másik alkalmuk arra, hogy megszabaduljanak a tévedéstől, és megbánják, megvallják bűneiket, Krisztushoz jöjjenek és megtérjenek, hogy Ő meggyógyítsa őket.”

> “He said, ‘Follow me.’ I followed my guide and he led me to the different houses where brethren made their homes, and he said, ‘Hear the words here spoken, for they are written in the book of records, and these words will have a condemning power upon all who act a part in this work which is not after the spirit of wisdom from above, but after the spirit that descendeth not from above, but is from beneath.’

> „Ő így szólt: »Kövess engem.« Követtem vezetőmet, és ő elvezetett engem a különböző házakhoz, ahol a testvérek laktak, és ezt mondta: »Hallgasd meg az itt elmondott szavakat, mert fel vannak jegyezve az emlékkönyvben, és e szavak kárhoztató erővel lesznek mindazokra, akik részt vesznek ebben a munkában, amely nem a felülről való bölcsesség lelke szerint történik, hanem ama lélek szerint, amely nem felülről száll alá, hanem alulról való.«”

> “I listened to words uttered that ought to make every one of those ashamed who uttered them. Sarcastic remarks were passed from one to another, ridiculing their brethren A. T. Jones, E. J. Waggoner, and Willie C. White, and myself. My position and my work were freely commented upon by those who ought to have been engaged in the work of humbling their souls before God and setting their own hearts in order. There was seemingly a fascination in brooding over imaginary wrongs and expressions of imagination of their brethren and their work, which had no foundation in truth, and in doubting and speaking and writing bitter things as the result of skepticism and question and unbelief.

> „Olyan kimondott szavakat hallgattam, amelyek miatt mindazoknak, akik azokat kimondták, szégyenkezniük kellene. Gúnyos megjegyzések hangzottak el egyiküktől a másikig, amelyekkel kigúnyolták testvéreiket: A. T. Jonest, E. J. Waggonert, Willie C. White-ot és engem. Az én álláspontomat és munkámat szabadon kommentálták azok, akiknek inkább azzal kellett volna foglalatoskodniuk, hogy lelküket megalázzák Isten előtt, és saját szívüket rendbe hozzák. Úgy tűnt, mintha valami bűvkör vonzaná őket ahhoz, hogy képzelt sérelmeken és testvéreikre, valamint azok munkájára vonatkozó képzelet szülte kijelentéseken töprengjenek, amelyeknek semmi alapjuk nem volt az igazságban, továbbá hogy kételkedjenek, valamint keserű dolgokat szóljanak és írjanak a szkepticizmus, a kérdésfelvetés és a hitetlenség következményeként.”

> “Said my guide, ‘This is written in the books as against Jesus Christ. This spirit cannot harmonize with the Spirit of Christ, of truth. They are intoxicated with the spirit of resistance and know not any more than the drunkard what spirit controls their words or their actions. This sin is peculiarly an offense to God. This spirit bears no more the semblance to the Spirit of truth and righteousness than the spirit that actuated the Jews to form a confederacy to doubt, to criticize and become spies upon Christ, the world’s Redeemer.

> „Vezetőm ezt mondta: »Ez Jézus Krisztus ellen van feljegyezve a könyvekben. Ez a lelkület nem lehet összhangban Krisztus, az igazság Lelkével. A szembeszegülés lelkületétől megrészegültek, és éppoly kevéssé tudják, mint a részeg ember, hogy milyen lélek uralja szavaikat vagy cselekedeteiket. Ez a bűn különösképpen sértés Isten ellen. Ez a lelkület semmivel sem hasonlít inkább az igazság és igazságosság Lelkére, mint az a lelkület, amely a zsidókat arra indította, hogy szövetséget kössenek a kételkedésre, a bírálgatásra, és hogy Krisztusnak, a világ Megváltójának kémjeivé legyenek.«

> “I was told by my guide that there had been a witness to the Christless talk, the rabble talk which evidenced the spirit that prompted the words. When they entered their rooms evil angels came with them, because they closed the door to the Spirit of Christ and would not listen to His voice. There was not a humbling of the soul before God. The voice of prayer was seldom heard, but criticism and exaggerated statements and suppositions and conjectures and envy and jealousy and evil surmising and false accusing were current. Had their eyes been opened they would have seen that which would have alarmed them, the exulting of evil angels. And they would have seen also a Watcher who had heard every word and registered these words in the books of heaven.

> „Vezetőm azt mondta nekem, hogy volt tanúja a Krisztus nélküli beszédnek, a csőcselék beszédének, amely tanúságot tett arról a lelkületről, amely e szavakat indította. Amikor beléptek szobáikba, gonosz angyalok mentek be velük, mert bezárták az ajtót Krisztus Lelke előtt, és nem akartak hallgatni az Ő szavára. Nem volt a léleknek megalázkodása Isten előtt. Az ima hangja ritkán volt hallható, ellenben a bírálat, a túlzó kijelentések, a feltevések és találgatások, az irigység és féltékenység, a gonosz gyanúsítás és a hamis vádaskodás általános volt. Ha szemük megnyílt volna, meglátták volna azt, ami megrémítette volna őket: a gonosz angyalok ujjongását. És láttak volna egy Őrt is, aki minden szót hallott, és e szavakat feljegyezte a menny könyveibe.”

> “I was then informed that at this time it would be useless to make any decision as to positions on doctrinal points, as to what is truth, or to expect any spirit of fair investigation, because there was a confederacy formed to allow of no change of ideas on any point or position they had received any more than did the Jews. Much was said to me by my Guide that I have no liberty to write. I found myself sitting up in bed in a spirit of grief and distress, also with a spirit of firm resolve to stand at my post of duty to the close of the meeting and then wait for the directions of the Spirit of God telling me how to move and what course to pursue.” The 1888 Materials, 277, 278.

> „Ekkor tudtomra adták, hogy ebben az időben hasztalan volna bármiféle döntést hozni a hittételek egyes pontjait illetően, arra nézve, hogy mi az igazság, vagy bármiféle méltányos vizsgálódás szellemét várni, mert szövetség jött létre arra, hogy semmiféle változást ne engedjenek azokban az eszmékben semmilyen ponton vagy állásponton, amelyeket elfogadtak, éppen úgy, mint a zsidók. Vezetőm sok mindent mondott nekem, amit nincs szabadságomban leírni. Azt találtam, hogy az ágyban felülve ülök, a gyász és szorongás lelkületével, ugyanakkor azzal a határozott elhatározással is, hogy kötelességem őrhelyén megállok az összejövetel végéig, és azután várok Isten Lelkének útmutatására, amely megmondja nekem, miként mozduljak, és milyen utat kövessek.” The 1888 Materials, 277, 278.

Back to Articles