Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Fifty-Seven

Dániel könyve – Százötvenhetedik】【。zend

Unraveling the Prophetic Symbolism of Cyrus in the Book of Daniel

Círus prófétai szimbolikájának feltárása Dániel könyvében

Author

Jeff Pippenger

Published

March 25, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In verse one, of chapter ten, we are informed that it was the third year of Cyrus, but in chapter one, we are informed that Daniel only lived, or continued until the first year of Cyrus.

A tizedik fejezet első versében arról értesülünk, hogy Círus harmadik esztendeje volt, az első fejezetben viszont arról kapunk tájékoztatást, hogy Dániel csak Círus első esztendejéig élt, vagy maradt meg.

> And Daniel continued even unto the first year of king Cyrus. Daniel 1:21.

> És Dániel megmaradt Círus király első esztendejéig is. Dániel 1:21.

For two years Cyrus had essentially co-ruled with Darius the Mede, thus it was his third year, but it was also his first year.

Kírusz két éven át lényegében együtt uralkodott a méd Dáriusszal; így ez a harmadik éve volt, de egyúttal az első éve is.

> In the third year of Cyrus king of Persia a thing was revealed unto Daniel, whose name was called Belteshazzar; and the thing was true, but the time appointed was long: and he understood the thing, and had understanding of the vision. Daniel 10:1.

> Círusnak, Perzsia királyának harmadik esztendejében kijelentetett egy dolog Dánielnek, akit Baltazárnak neveztek; és a dolog igaz volt, de a kijelölt idő hosszú volt; és megértette a dolgot, és értelmet nyert a látomás felől. Dániel 10:1.

Prophetically Cyrus is introduced in Daniel’s first and last visions. Daniel chapter one, as already set forth in prior articles, represents the first angel of Revelation chapter fourteen. When the first angel is identified in prophecy it possesses all the prophetic characteristics of all three angels of Revelation fourteen. The three steps of the everlasting gospel represented in the first angel, are “fear God,” “give Him glory,” for “the hour of His judgment is come.”

Prófétikusan Círus Dániel első és utolsó látomásában kerül bemutatásra. Dániel első fejezete, amint az a korábbi cikkekben már kifejtésre került, a Jelenések könyve tizennegyedik fejezetének első angyalát jelképezi. Amikor az első angyal azonosításra kerül a próféciában, magában hordozza a Jelenések tizennegyedik fejezetének mindhárom angyalára jellemző valamennyi prófétai sajátosságot. Az örökkévaló evangélium három lépése, amelyeket az első angyal képvisel, ez: „féljétek az Istent”, „adjatok neki dicsőséget”, mert „eljött az ő ítéletének órája.”

Because Daniel and the three worthies “feared God,” they chose to reject the diet of Babylon, and remain vegetarians. In the visual test that followed, Daniel and the three worthies “glorified God” in their healthy appearance in contrast with those who ate the Babylonian diet. After three years, the “hour of judgment” arrived when Nebuchadnezzar tested them and found them to be ten times wiser than all the Babylonian wise men.

Mivel Dániel és a három ifjú „félte Istent”, úgy döntöttek, hogy elutasítják Babilon étrendjét, és megmaradnak a növényi táplálkozás mellett. Az ezt követő látható próbában Dániel és a három ifjú egészséges megjelenésükkel „dicsőítették Istent”, éles ellentétben azokkal, akik a babiloni étrendet ették. Három év múltán elérkezett az „ítélet órája”, amikor Nabukodonozor próbára tette őket, és úgy találta, hogy tízszer bölcsebbek voltak valamennyi babiloni bölcsnél.

The three steps of the everlasting gospel are also represented in the final chapter of Daniel as the process whereby the increase of knowledge purifies, makes white and tries those who are held accountable to the light that is unsealed at the time of the end. In the first chapter of Daniel as in the last, the three steps of the first angel, which includes all three angels, is identified. Because chapter one is the everlasting gospel of the first angel, chapter two of Daniel represents the second angel of Revelation fourteen, where the test of the image of the beast or the image of Christ is represented, as it was in the second test in the three steps of chapter one.

Az örökkévaló evangélium három lépése Dániel utolsó fejezetében is megjelenik mint az a folyamat, amely által a tudás gyarapodása megtisztítja, megfehéríti és megpróbálja azokat, akiket felelősségre vonnak azért a világosságért, amely a vég idején feltárul. Dániel első fejezetében, miként az utolsóban is, az első angyal három lépése — amely mindhárom angyalt magában foglalja — azonosíttatik. Mivel az első fejezet az első angyal örökkévaló evangéliuma, Dániel második fejezete a Jelenések tizennegyedik fejezetének második angyalát ábrázolja, ahol a fenevad képmásának vagy Krisztus képmásának próbája jelenik meg, amint az az első fejezet három lépésének második próbájában is megjelent.

Because chapters one and two of Daniel represent the first and second angels of Revelation fourteen, chapter three and the test on the Plain of Dura, represents the third angel’s message, with its warning to not receive the mark of the beast. In chapter one of Daniel, Cyrus’ first year is mentioned, and in chapter ten, which is Daniel’s last vision, Cyrus is represented by his third year, but we know that third year is his first year, for Daniel only continued until the first year of Cyrus.

Mivel Dániel könyvének első és második fejezete a Jelenések tizennegyedik fejezetének első és második angyalát jelképezi, a harmadik fejezet, valamint a Dúra mezején bekövetkező próba a harmadik angyal üzenetét jelképezi, annak figyelmeztetésével együtt, hogy ne vegyék fel a fenevad bélyegét. Dániel első fejezetében Kürosz első éve kerül említésre, a tizedik fejezetben pedig, amely Dániel utolsó látomása, Kürosz harmadik éve szerepel, de tudjuk, hogy ez a harmadik év az ő első éve, mert Dániel csak Kürosz első évéig élt.

Cyrus is therefore a symbol of a first year that contains three years. He is a symbol of the first angel’s message. Cyrus’ first year is mentioned in the last verse of Daniel’s first vision, and then again in the first verse of Daniel’s last vision. It is important to recognize the prophetic symbolism of Cyrus, and we are first identifying that he represents the first angel’s message. This can be prophetically ascertained by the fact that Daniel identifies his third year, as his first, but more importantly it is identified by the first decree which he proclaimed.

Ezért Círus egy olyan első év jelképe, amely három évet foglal magában. Ő az első angyal üzenetének jelképe. Círus első évét Dániel első látomásának utolsó verse említi, majd ismét Dániel utolsó látomásának első verse. Fontos felismerni Círus prófétai jelképiségét, és először azt azonosítjuk, hogy ő az első angyal üzenetét képviseli. Ez prófétailag abból állapítható meg, hogy Dániel a harmadik évét elsőként azonosítja, de még ennél is fontosabban az első rendelet azonosítja őt, amelyet kihirdetett.

The struggle that Gabriel was having with the kings of Persia in chapter ten, was in regard to bringing Cyrus to the point where he would follow through and proclaim the first of three decrees, which would allow the Jews to return and rebuild Jerusalem and the temple. The third decree would mark the beginning of the twenty-three hundred year prophecy, which ended when the third angel arrived on October 22, 1844. The third decree represented the third angel, and therefore the first decree of Cyrus, represented the arrival of the first angel in 1798. Cyrus represents the first angel, and for this reason, in the book of Daniel his first year represented three years.

Az a küzdelem, amelyet Gábriel a perzsa királyokkal vívott a tizedik fejezetben, arra irányult, hogy Círust odáig vezesse, hogy véghezvigye és kihirdesse a három rendelet közül az elsőt, amely lehetővé tette a zsidók számára, hogy visszatérjenek, és újjáépítsék Jeruzsálemet és a templomot. A harmadik rendelet jelölte a kétezer-háromszáz éves prófécia kezdetét, amely akkor ért véget, amikor a harmadik angyal megérkezett 1844. október 22-én. A harmadik rendelet a harmadik angyalt jelképezte, ennélfogva pedig Círus első rendelete az első angyal megérkezését jelképezte 1798-ban. Círus az első angyalt jelképezi, és ezért Dániel könyvében az első éve három évet jelképezett.

Cyrus therefore represents the “time of the end,” for it was when the first angel (Cyrus), arrived in 1798, that the “time of the end” arrived and the book of Daniel was unsealed. The name Cyrus is believed to be derived from the Old Persian word “Kūruš,” which means “sun,” combined with the Elamite word “kursh,” meaning “throne,” indicating a connection to royal authority or kingship. Isaiah addresses these characteristics of Cyrus as well.

Kürosz tehát a „vég idejét” jelképezi, mert amikor az első angyal (Kürosz) 1798-ban megérkezett, akkor érkezett el a „vég ideje”, és Dániel könyve felnyittatott. A Kürosz név eredetét általában az óperzsa „Kūruš” szóra vezetik vissza, amelynek jelentése „nap”, az elámi „kursh” szóval együtt, amelynek jelentése „trón”, jelezve a királyi tekintéllyel vagy uralkodással való kapcsolatot. Ézsaiás ugyancsak foglalkozik Kürosznak e jellemzőivel.

> That saith of Cyrus, He is my shepherd, and shall perform all my pleasure: even saying to Jerusalem, Thou shalt be built; and to the temple, Thy foundation shall be laid. Thus saith the Lord to his anointed, to Cyrus, whose right hand I have holden, to subdue nations before him; and I will loose the loins of kings, to open before him the two leaved gates; and the gates shall not be shut; I will go before thee, and make the crooked places straight: I will break in pieces the gates of brass, and cut in sunder the bars of iron: And I will give thee the treasures of darkness, and hidden riches of secret places, that thou mayest know that I, the Lord, which call thee by thy name, am the God of Israel. For Jacob my servant’s sake, and Israel mine elect, I have even called thee by thy name: I have surnamed thee, though thou hast not known me. I am the Lord, and there is none else, there is no God beside me: I girded thee, though thou hast not known me: That they may know from the rising of the sun, and from the west, that there is none beside me. I am the Lord, and there is none else. Isaiah 44:28–45:6.

> Aki Círusról ezt mondja: Ő az én pásztorom, és véghezviszi minden akaratomat; így szól Jeruzsálemhez: Megépülsz; és a templomhoz: Alapod megvettetik. Így szól az Úr felkentjéhez, Círushoz, akinek jobbját megragadtam, hogy népeket tiporjon le előtte; és a királyok derekát megoldom, hogy megnyissam előtte a kétszárnyú kapukat; és a kapuk nem záratnak be; előtted megyek, és az egyenetlen helyeket egyenessé teszem; az ércajtókat összetöröm, és a vaszárakat kettévágom: és neked adom a sötétség kincseit és a rejtekhelyek elrejtett gazdagságait, hogy megtudd, hogy én, az Úr, aki neveden szólítottalak, Izráel Istene vagyok. Jákóbért, az én szolgámért, és Izráelért, választottamért neveden hívtalak el; nevet adtam neked, noha nem ismertél engem. Én vagyok az Úr, és nincs más, nincs Isten rajtam kívül: felöveztelek téged, noha nem ismertél engem: hogy megtudják napkelettől fogva és napnyugatig, hogy nincs más rajtam kívül. Én vagyok az Úr, és nincsen más. Ézsaiás 44:28–45:6.

Cyrus typified Christ, for he was the Lord’s “anointed” and was called God’s “shepherd,” who builds Jerusalem and lays the foundation of the temple. He is the one involved with the opening of the closed gates, as Christ is He who opens and no man shuts, and shuts and no man opens. And Cyrus is given “the treasures of darkness, and hidden riches of secret places.” Cyrus fulfills several waymarks upon the line of reformatory movements.

Círus Krisztust előképezte, mert ő volt az Úr „felkentje”, és Isten „pásztorának” neveztetett, aki felépíti Jeruzsálemet és leteszi a templom alapját. Ő az, aki a bezárt kapuk megnyitásával kapcsolatos, miként Krisztus az, aki megnyitja, és senki be nem zárja, és bezárja, és senki meg nem nyitja. Círusnak adatnak „a sötétség kincsei és a rejtekhelyek elrejtett gazdagságai”. Círus több jelzőpontot is betölt a reformmozgalmak vonalán.

He marks the time of the end, when the first angel arrives, when the book of Daniel is unsealed and there is then an increase of knowledge that comes from “the treasures of darkness, and hidden riches of secret places.” Those “treasures of darkness, and hidden riches of secret places,” make up the “foundation” that is “built,” and the “temple,” that is to be “laid”. Christ, who was typified by Cyrus, is the Lord’s “anointed,” as Christ was anointed at His baptism. Cyrus is therefore not only the arrival of the first angel, he is also the second angel that empowers the first angel when it descends, as the Holy Spirit descended when Christ was anointed. On October 22, 1844 Christ opened the door or “gate” into the Most Holy Place, which was a gate that had been shut. Cyrus also marks the arrival of the third angel.

Ő jelöli a vég idejét, amikor megérkezik az első angyal, amikor Dániel könyve felnyittatik, és akkor megnövekszik az ismeret, amely „a sötétség kincseiből és a rejtekhelyek elrejtett gazdagságából” származik. Ezek a „sötétség kincsei és a rejtekhelyek elrejtett gazdagsága” alkotják azt az „alapot”, amely „épül”, és azt a „templomot”, amelynek „letétetnie” kell. Krisztus, akit Círus előképezett, az Úr „felkentje”, miként Krisztus is felkenetett keresztségekor. Círus ezért nem csupán az első angyal megérkezése, hanem ő a második angyal is, aki felhatalmazza az első angyalt, amikor az alászáll, miként a Szentlélek is alászállt, amikor Krisztus felkenetett. 1844. október 22-én Krisztus megnyitotta az ajtót, avagy „kaput”, a Szentek Szentjébe, amely olyan kapu volt, amely be volt zárva. Círus a harmadik angyal megérkezését is jelöli.

Cyrus is the first angel, and the first angel possesses all the elements of all three angels. Cyrus is the time of the end in 1798, when the first angel arrived. Cyrus represents August 11, 1840 when the message of the first angel was empowered (anointed). He represents the work of laying the foundations, as represented by the production of the 1843 chart in May of 1842. He represents the building of the temple, as the two classes were separated at the first disappointment on April 19, 1844, and he represents the second separation at the great disappointment of October 22, 1844.

Círus az első angyal, és az első angyal mindhárom angyal minden elemét magában hordozza. Círus a vég idejét jelenti 1798-ban, amikor az első angyal megérkezett. Círus 1840. augusztus 11-ét jelképezi, amikor az első angyal üzenete felhatalmazást nyert (felkenetett). Ő az alapok lerakásának munkáját jelképezi, amint azt az 1843-as tábla 1842 májusában történt elkészítése ábrázolja. Ő a templom építését jelképezi, miként az első csalódáskor, 1844. április 19-én a két osztály elkülönült, és jelképezi a második elkülönítést is az 1844. október 22-i nagy csalódáskor.

All the waymarks of the reform movement of the Millerites were typified by Cyrus, and therefore those waymarks are also typifying the waymarks of the movement of the one hundred and forty-four thousand. The Millerite movement was preceded by the signs which Christ identified would precede the history of the Millerites.

A milleriták reformmozgalmának minden útjelzőjét Círus előképezte, ezért ezek az útjelzők egyúttal a száznegyvennégyezer mozgalmának útjelzőit is előképezik. A millerita mozgalmat azok a jelek előzték meg, amelyekről Krisztus kijelentette, hogy a milleriták történelmét megelőzik.

> “Prophecy not only foretells the manner and object of Christ’s coming, but presents tokens by which men are to know when it is near. Said Jesus: ‘There shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars.’ Luke 21:25. ‘The sun shall be darkened, and the moon shall not give her light, and the stars of heaven shall fall, and the powers that are in heaven shall be shaken. And then shall they see the Son of man coming in the clouds with great power and glory.’ Mark 13:24–26. The revelator thus describes the first of the signs to precede the second advent: ‘There was a great earthquake; and the sun became black as sackcloth of hair, and the moon became as blood.’ Revelation 6:12.

> „A prófécia nem csupán előre megjövendöli Krisztus eljövetelének módját és célját, hanem jeleket is ad, amelyekből az embereknek fel kell ismerniük, mikor van közel. Jézus ezt mondta: »És lesznek jelek a napban, a holdban és a csillagokban.« Lukács 21:25. »A nap elsötétedik, és a hold nem adja fényét, és az ég csillagai lehullanak, és az egekben levő hatalmasságok megrendülnek. És akkor meglátják az Emberfiát eljönni a felhőkben nagy hatalommal és dicsőséggel.« Márk 13:24–26. A jelenések írója így írja le a második adventet megelőző jelek közül az elsőt: »És nagy földindulás lőn; és a nap feketévé lőn, mint a szőrzsák, és a hold egészen olyanná lőn, mint a vér.« Jelenések 6:12.”

> “These signs were witnessed before the opening of the nineteenth century. In fulfillment of this prophecy there occurred, in the year 1755, the most terrible earthquake that has ever been recorded.” The Great Controversy, 304.

> „E jelek a tizenkilencedik század kezdete előtt voltak láthatók. E prófécia beteljesedéseként 1755-ben bekövetkezett a valaha feljegyzett legrettenetesebb földrengés.” A nagy küzdelem, 304.

The signs which announced the Second Coming began shortly before 1798, in 1755. 1798 was the conclusion of the captivity of spiritual Israel in spiritual Babylon, which Sister White teaches was typified by the literal captivity of literal Israel in literal Babylon, that concluded at the end of the seventy years of captivity, when Cyrus entered through the open gates and took Babylon, and slew Belshazzar.

A második eljövetelt hirdető jelek 1798-at közvetlenül megelőzően, 1755-ben kezdődtek. 1798 a lelki Izráel lelki Babilonban való fogságának lezárulása volt, amelyről White testvér azt tanítja, hogy az előképe a szó szerinti Izráel szó szerinti Babilonban való szó szerinti fogsága volt; ez a hetvenéves fogság végén ért véget, amikor Círusz a nyitott kapukon át bevonult, elfoglalta Babilont, és megölte Belsazárt.

> “Today the church of God is free to carry forward to completion the divine plan for the salvation of a lost race. For many centuries God’s people suffered a restriction of their liberties. The preaching of the gospel in its purity was prohibited, and the severest of penalties were visited upon those who dared disobey the mandates of men. As a consequence, the Lord’s great moral vineyard was almost wholly unoccupied. The people were deprived of the light of God’s word. The darkness of error and superstition threatened to blot out a knowledge of true religion. God’s church on earth was as verily in captivity during this long period of relentless persecution as were the children of Israel held captive in Babylon during the period of the exile.” Prophets and Kings, 714.

> „Ma Isten egyháza szabadon viheti előre isteni tervének beteljesítését az elveszett emberi nem üdvösségére. Sok évszázadon át Isten népe szabadságának korlátozását szenvedte. Az evangélium tisztaságában való hirdetését megtiltották, és a legsúlyosabb büntetéseket mérték azokra, akik merészeltek ellenszegülni emberek parancsainak. Ennek következtében az Úr nagy erkölcsi szőlőskertje csaknem teljesen műveletlen maradt. A népet megfosztották Isten Igéjének világosságától. A tévelygés és a babona sötétsége azzal fenyegetett, hogy eltörli az igaz vallás ismeretét. Isten földi egyháza e könyörtelen üldöztetés hosszú időszaka alatt éppoly valóságosan fogságban volt, mint ahogyan Izráel fiai Babilonban voltak fogságban a számkivetés idején.” Próféták és királyok, 714.

The end of the seventy years in Babylon typified 1798, and there were signs that preceded 1798, that announced that Christ’s return was imminent.

A babiloni hetven esztendő vége 1798-at jelképezte, és voltak 1798-at megelőző jelek, amelyek azt hirdették, hogy Krisztus visszatérése küszöbön áll.

> “The advent of the army of Cyrus before the walls of Babylon was to the Jews a sign that their deliverance from captivity was drawing nigh. More than a century before the birth of Cyrus, Inspiration had mentioned him by name, and had caused a record to be made of the actual work he should do in taking the city of Babylon unawares, and in preparing the way for the release of the children of the captivity.” Prophets and Kings, 551.

> „Kürosz seregének megjelenése Babilon falai előtt a zsidók számára annak jele volt, hogy a fogságból való szabadulásuk közeleg. Több mint egy évszázaddal Kürosz születése előtt az Ihlet név szerint említette őt, és feljegyeztette azt a tényleges munkát, amelyet Babilon városának váratlan elfoglalásában és a fogság fiainak szabadon bocsátása útjának előkészítésében kellett véghezvinnie.” Próféták és királyok, 551.

Cyrus also typified the signs which preceded 1798. The historians are rather vague about the rule of Darius and Cyrus, but God’s Word is clear. The Medo-Persian Empire followed the Empire of Babylon, and the first king of Medo-Persia was Darius, though it was his nephew Cyrus that was the general that took Babylon, the night of Belshazzar’s last party. Cyrus and Darius both typify the time of the end of the seventy-year captivity, that represents the time of the end in 1798, and that also typifies the time of the end in 1989.

Círusz azoknak a jeleknek is előképe volt, amelyek 1798-at megelőzték. A történetírók meglehetősen homályosan írnak Dárius és Círusz uralkodásáról, Isten Igéje azonban világos. A méd–perzsa birodalom a babiloni birodalmat követte, és Média–Perzsia első királya Dárius volt, jóllehet unokaöccse, Círusz volt az a hadvezér, aki elfoglalta Babilont Belsazár utolsó lakomájának éjszakáján. Círusz és Dárius egyaránt a hetvenéves fogság végének idejét jelképezik, amely az 1798-ban bekövetkező vég idejét ábrázolja, és amely egyúttal az 1989-ben bekövetkező vég idejének is előképe.

The time of the end in the history of Moses was marked by the births of Aaron and Moses, three years apart. That history typified most perfectly the history of Christ, and the time of the end in that history was marked by the birth of John, and six months later the birth of his cousin Jesus. The time of the end has two waymarks, and Darius and Cyrus both mark the end of the captivity of seventy years, that typified the end of the captivity of twelve hundred and sixty years. The deadly wound of the papal beast in 1798, was followed the next year by the death of the one who had rode upon and reigned over that beast. In 1989 Reagan and Bush the first, were both presidents.

Mózes történetében a vég idejét Áron és Mózes születése jelezte, három év különbséggel. Ez a történelem a legteljesebb módon Krisztus történelmét előképezte, és abban a történelemben a vég idejét János születése jelezte, majd hat hónappal később unokatestvére, Jézus születése. A vég idejének két jelzőpontja van, és Dárius, valamint Círusz egyaránt a hetvenéves fogság végét jelölik, amely az ezerkétszázhatvan éves fogság végét előképezte. A pápai fenevad halálos sebe 1798-ban következett be, és ezt a következő évben azé a személyé követte, aki azon a fenevadon ült és uralkodott felette. 1989-ben Reagan és az első Bush egyaránt elnökök voltak.

Cyrus marks the signs that announce the coming time of the end, and he marks the time of the end. He marks the increase of knowledge, and the empowerment of the first message when an angel descends, and he marks the work that is then taken up in laying the foundations, the work of building the temple, and the arrival of the third angel when the Messenger of the Covenant suddenly comes to His temple.

Círusz jelöli azokat a jeleket, amelyek a vég idejének közeledtét hirdetik, és ő jelöli a vég idejét is. Jelöli a tudás gyarapodását, valamint az első üzenet megerősödését, amikor egy angyal alászáll; továbbá jelöli azt a munkát is, amelyet akkor felvállalnak az alapok lerakásában, a templom építésének munkáját, és a harmadik angyal eljövetelét, amikor a szövetség Követe hirtelen eljön az Ő templomába.

> In the third year of Cyrus king of Persia a thing was revealed unto Daniel, whose name was called Belteshazzar; and the thing was true, but the time appointed was long: and he understood the thing, and had understanding of the vision. In those days I Daniel was mourning three full weeks. I ate no pleasant bread, neither came flesh nor wine in my mouth, neither did I anoint myself at all, till three whole weeks were fulfilled. And in the four and twentieth day of the first month, as I was by the side of the great river, which is Hiddekel. Daniel 10:1–4.

> Círusnak, Perzsia királyának harmadik esztendejében kijelentetett egy dolog Dánielnek, akinek neve Baltazár volt; és a dolog igaz volt, de a rendelt idő hosszú; és megértette a dolgot, és értelme volt a látomás felől. Azokban a napokban én, Dániel, teljes három hétig gyászolék. Kívánatos kenyeret nem ettem, hús és bor nem ment a számba, és egyáltalán nem kentem meg magamat, mígnem betelt a teljes három hét. És az első hónap huszonnegyedik napján, amint a nagy folyó, azaz a Hiddekel partján valék. Dániel 10:1–4.

The symbols of Cyrus and Belteshazzar represent a specific prophetic history in the last days. The symbol of Belteshazzar informs us that the people being represented are the one hundred and forty-four thousand, who are the final generation of covenant people. They are placed in the prophetic history represented by Cyrus, which represents the history which preceded 1798, and 1989, and September 11, 2001, for Cyrus represents all of those waymarks. He also represents the disappointment of July 18, 2020, and even the soon coming Sunday law in the United States. The key to ascertaining where Daniel’s last vision is prophetically placed is ascertained by what Daniel knows.

Círus és Baltazár jelképei egy meghatározott prófétai történelmet ábrázolnak az utolsó napokban. Baltazár jelképe arról tájékoztat bennünket, hogy az általa jelképezett nép a száznegyvennégyezer, akik a szövetséges nép végső nemzedéke. Ők abba a prófétai történelembe helyeztetnek, amelyet Círus jelképez, s amely azt a történelmet ábrázolja, amely 1798-at, 1989-et és 2001. szeptember 11-ét megelőzte, mert Círus mindezeket a mérföldköveket jelképezi. Jelképezi továbbá a 2020. július 18-i csalódást, sőt még az Egyesült Államokban hamarosan bekövetkező vasárnapi törvényt is. A kulcs annak megállapításához, hogy Dániel utolsó látomása prófétailag hová van elhelyezve, abból állapítható meg, amit Dániel tud.

In verse one Daniel (Belteshazzar), has understanding of both the “thing” and also the “vision”. The “thing,” is the Hebrew word “dabar,” meaning “word”, and it is used by Gabriel to represent the “chazon” vision of the twenty-five hundred and twenty years (“seven times”). The “vision” in verse one, which Daniel understands, is the “mareh” vision of the twenty-three hundred years. God’s covenant people of the last days did not understand the “seven times,” at the time of the end in 1989. They did not understand the “seven times,” until after September 11, 2001, so Daniel must be in the time of the prophetic reform movement represented by Cyrus after September 11, 2001, for Daniel, representing the final prophetic movement, understands both the “thing,” and the “vision”.

Az első versben Dánielnek (Baltazárnak) értelme van mind a „dolog”, mind pedig a „látomás” felől. A „dolog” a héber „dabar” szó, amelynek jelentése „ige”, és Gábriel ezt használja a „chazon” látomás jelölésére, amely a kétezer-ötszázhúsz évet („hét időt”) foglalja magában. Az első versben szereplő „látomás”, amelyet Dániel megért, a kétezer-háromszáz évre vonatkozó „mareh” látomás. Isten utolsó napokbeli szövetséges népe 1989-ben, a vég idején nem értette a „hét időt”. A „hét időt” csak 2001. szeptember 11-e után értették meg, tehát Dánielnek a prófétai reformmozgalom idejében kell lennie, amelyet Círus képvisel 2001. szeptember 11-e után, mert Dániel, mint a végső prófétai mozgalom képviselője, érti mind a „dolgot”, mind a „látomást”.

Daniel is identified as being in a twenty-one day period of mourning. “In those days” of mourning Daniel, came to understand the “thing,” and he also had understanding of the “vision.” The truth represented by the “thing” was revealed to Daniel in the days of mourning. God’s people are represented as “mourning” in the reform lines just prior to the Midnight Cry. The mourning is represented by Martha and Mary mourning for Lazarus, just prior to the Triumphal Entry. It was illustrated by the discouragement after the first disappointment in Millerite history as expressed by Jeremiah.

Dánielről azt olvassuk, hogy a gyászolás huszonegy napos időszakában volt. A gyászolás „ama napjaiban” Dániel megértette a „dolgot”, és értelmet nyert a „látomás” felől is. A „dolog” által jelképezett igazság a gyászolás napjaiban tárult fel Dániel előtt. Isten népe a reformvonalakban a „Midnight Cry” közvetlen előtti időszakban „gyászolóként” jelenik meg. Ezt a gyászt Márta és Mária Lázár feletti gyásza szemlélteti, közvetlenül a Triumphal Entry előtt. Ezt példázta a Millerita történelem első csalódása utáni csüggedés is, amint azt Jeremiás kifejezésre juttatta.

> Thy words were found, and I did eat them; and thy word was unto me the joy and rejoicing of mine heart: for I am called by thy name, O Lord God of hosts. I sat not in the assembly of the mockers, nor rejoiced; I sat alone because of thy hand: for thou hast filled me with indignation. Why is my pain perpetual, and my wound incurable, which refuseth to be healed? wilt thou be altogether unto me as a liar, and as waters that fail? Jeremiah 15:16–18.

> Megtaláltattak a te igéid, és én megettem azokat; és a te igéd lett nékem szívem öröme és vigassága; mert a te nevedről neveztetem, ó, Uram, Seregeknek Istene. Nem ültem a csúfolkodók gyülekezetében, sem nem örvendeztem; egyedül ültem a te kezed miatt, mert haraggal töltöttél el engem. Miért szüntelen az én fájdalmam, és gyógyíthatatlan az én sebem, amely nem akar meggyógyulni? Olyanná leszel-e hozzám, mint a hazug, és mint a megcsaló vizek? Jeremiás 15:16–18.

Jeremiah did not “rejoice,” which the citizens of Sodom and Egypt did in Revelation chapter eleven, at the death of the two witnesses. To “not rejoice,” is to mourn. Belteshazzar’s mourning identifies the mourning that is associated with the death of the two witnesses. On July 18, 2020, and November 3, 2020, the two witnesses of the true Protestant horn and Republican horns of the earth beast were slain in the streets of Sodom and Egypt, where also our Lord was crucified. When our Lord was crucified, His disciples began to mourn. Those two witnesses were represented in Revelation chapter eleven, as Moses and Elijah.

Jeremiás nem „örvendezett”, amint a Sodomának és Egyiptomnak polgárai tették a Jelenések könyve tizenegyedik fejezetében, a két tanú halálakor. A „nem örvendezni” annyit tesz, mint gyászolni. Baltazár gyásza azonosítja azt a gyászt, amely a két tanú halálával kapcsolatos. 2020. július 18-án és 2020. november 3-án az igaz protestáns szarv és a földi fenevad republikánus szarvainak két tanúját megölték Sodoma és Egyiptom utcáin, ahol a mi Urunkat is megfeszítették. Amikor a mi Urunkat megfeszítették, az Ő tanítványai gyászolni kezdtek. Ezt a két tanút a Jelenések könyve tizenegyedik fejezetében Mózesként és Illésként ábrázolták.

There are five references to Christ as Michael in the Scriptures, three in the book of Daniel, one in the book of Jude and another in the book of Revelation. In chapter ten, which we are now considering, Michael is mentioned twice, in verses thirteen and twenty-one, and then again in chapter twelve, verse one. He is identified in Revelation twelve, verse seven. In Jude, Michael is identified as resurrecting Moses, who in Revelation chapter eleven, is one of the witnesses that is dead in the street.

A Szentírásban öt utalás található arra, hogy Krisztus Mihály: három Dániel könyvében, egy Júdás levelében, és egy másik a Jelenések könyvében. A most vizsgált tizedik fejezetben Mihály kétszer szerepel, a tizenharmadik és a huszonegyedik versben, majd ismét a tizenkettedik fejezet első versében. A Jelenések könyve tizenkettedik fejezetének hetedik versében azonosíttatik. Júdás levelében Mihály úgy van bemutatva, mint aki feltámasztja Mózest, aki a Jelenések könyve tizenegyedik fejezetében egyike azoknak a tanúknak, akik holtan fekszenek az utcán.

> I will therefore put you in remembrance, though ye once knew this, how that the Lord, having saved the people out of the land of Egypt, afterward destroyed them that believed not. And the angels which kept not their first estate, but left their own habitation, he hath reserved in everlasting chains under darkness unto the judgment of the great day. Even as Sodom and Gomorrha, and the cities about them in like manner, giving themselves over to fornication, and going after strange flesh, are set forth for an example, suffering the vengeance of eternal fire. Likewise also these filthy dreamers defile the flesh, despise dominion, and speak evil of dignities. Yet Michael the archangel, when contending with the devil he disputed about the body of Moses, durst not bring against him a railing accusation, but said, The Lord rebuke thee. Jude 5–9.

> Emlékeztetni akarlak azért titeket, noha ezt egyszer már tudtátok, hogy az Úr, miután megszabadította a népet Egyiptom földjéről, azután elvesztette azokat, akik nem hittek. Azokat az angyalokat is pedig, akik nem őrizték meg első méltóságukat, hanem elhagyták a maguk lakóhelyét, örök bilincsekben, sötétség alatt tartotta fenn a nagy nap ítéletére. Miképpen Sodoma és Gomora is, és a körülöttük levő városok, hasonlóképpen paráznaságba merülve és idegen test után járva, például tétettek elénk, az örök tűz büntetését szenvedvén. Hasonlóképpen pedig ezek az álmodozók is beszennyezik a testet, megvetik a felsőbbséget, és káromolják a méltóságokat. Mihály pedig, az arkangyal, mikor az ördöggel vetekedve Mózes teste felől vitatkozott, nem mert arra káromló ítéletet mondani, hanem így szólt: Dorgáljon meg téged az Úr. Júdás 5–9.

In the book of Jude, in the context of both Sodom and Egypt, which represents the great city where Moses and Elijah are slain in Revelation chapter eleven; Christ, represented by Michael, resurrects the body of Moses. Moses and Elijah had been dead for three and a half symbolic days in Revelation chapter eleven, and the days of mourning for Belteshazzar end when Michael comes down out of heaven. Line upon line, Daniel chapter ten verses one through four, are identifying the period of mourning that concludes when the two witnesses are resurrected by Michael.

Júdás könyvében, mind Sodoma, mind Egyiptom összefüggésében, amely azt a nagy várost jelképezi, ahol a Jelenések könyve tizenegyedik fejezete szerint Mózest és Illést megölik, Krisztus, akit Mihály jelképez, feltámasztja Mózes testét. Mózes és Illés a Jelenések könyve tizenegyedik fejezetében három és fél jelképes napja halottak voltak, és a Beltesazár miatti gyász napjai véget érnek, amikor Mihály alászáll a mennyből. Sort sorra, Dániel könyve tizedik fejezetének elsőtől negyedikig terjedő versei azonosítják azt a gyászidőszakot, amely akkor zárul le, amikor a két tanút Mihály feltámasztja.

We shall continue this study in the next article.

Ezt a tanulmányt a következő cikkben folytatjuk.

> “The Father chose Moses and Elijah to be his messengers to Christ, and glorify him with the light of Heaven, and commune with him concerning his coming agony, because they had lived upon earth as men; they had experienced human sorrow and suffering, and could sympathize with the trial of Jesus, in his earthly life. Elijah, in his position as a prophet to Israel, had represented Christ, and his work had been, in a degree, similar to that of the Saviour. And Moses, as the leader of Israel, had stood in the place of Christ, communing with him and following his directions; therefore, these two, of all the hosts that gathered around the throne of God, were fittest to minister to the Son of God.

> „Az Atya Mózest és Illést választotta Krisztushoz küldött követeivé, hogy a menny világosságával megdicsőítsék őt, és beszéljenek vele közelgő gyötrelméről, mert ők maguk is emberként éltek a földön; megtapasztalták az emberi bánatot és szenvedést, és együtt tudtak érezni Jézus próbatételével földi életében. Illés Izráelhez szóló prófétai tisztségében Krisztust képviselte, és munkája bizonyos fokig hasonló volt a Megváltóéhoz. Mózes pedig Izráel vezetőjeként Krisztus helyén állt, vele közösségben volt, és az ő útmutatásait követte; ezért e kettő volt a legalkalmasabb arra, hogy az Isten trónja köré sereglett sokaság közül az Isten Fiának szolgáljon.”

> “When Moses, enraged at the unbelief of the children of Israel, smote the rock in wrath and furnished them the water for which they called, he took the glory to himself; for his mind was so engrossed with the ingratitude and waywardness of Israel that he failed to honor God and magnify his name, in performing the act which He had commanded him to do. It was the plan of the Almighty to frequently bring the children of Israel into straight places, and then, in their great necessity, to deliver them by his power, that they might recognize his special regard for them, and glorify his name. But Moses, in yielding to the natural impulses of his heart, appropriated to himself the honor due to God, fell under the power of Satan, and was forbidden to enter the promised land. Had Moses remained steadfast, the Lord would have brought him to the promised land, and would then have translated him to Heaven without his seeing death.

> „Amikor Mózes, Izráel fiainak hitetlensége miatt haragra gerjedve, felindulásában megütötte a sziklát, és megadta nekik a vizet, amelyért kiáltottak, a dicsőséget önmagának tulajdonította; mert elméjét annyira betöltötte Izráel hálátlansága és csökönyössége, hogy elmulasztotta Istent tisztelni és nevét felmagasztalni annak a cselekedetnek végrehajtásában, amelynek megtételére Ő parancsot adott neki. A Mindenható szándéka az volt, hogy Izráel fiait gyakorta szorongatott helyzetbe vigye, majd nagy szükségükben hatalmával megszabadítsa őket, hogy felismerjék irántuk való különös gondviselését, és megdicsőítsék nevét. Mózes azonban, szíve természetes indulatait követve, magának tulajdonította az Istent illető tiszteletet, a Sátán hatalma alá került, és megtiltatott neki, hogy bemenjen az ígéret földjére. Ha Mózes állhatatos maradt volna, az Úr bevitte volna őt az ígéret földjére, majd anélkül, hogy meglátta volna a halált, felvitte volna a mennybe.”

> “As it was, Moses passed through death, but the Son of God came down from Heaven and resurrected him before his body had seen corruption. Though Satan contended with Michael for the body of Moses, and claimed it as his rightful prey, he could not prevail against the Son of God, and Moses, with a resurrected and glorified body, was borne to the courts of Heaven, and was now one of the honored two, commissioned by the Father to wait upon his Son.

> Amint történt, Mózes átment a halálon, de az Isten Fia leszállt a mennyből, és feltámasztotta őt, mielőtt teste romlást látott volna. Noha Sátán Mihállyal perlekedett Mózes testéért, és azt jogos zsákmányának tartotta, nem tudott felülkerekedni az Isten Fián, és Mózes feltámadott és megdicsőült testtel vitetett a menny udvaraiba, és immár ama két megbecsült közül való volt, akiket az Atya rendelt arra, hogy Fia mellett szolgáljanak.

> “By permitting themselves to be so overcome by sleep, the disciples had lost the conversation between the Heavenly messengers and the glorified Redeemer. But as they suddenly awake from profound slumber, and behold the sublime vision before them, they are filled with rapture and awe. As they look upon the radiant form of their beloved Master, they are obliged to shield their eyes with their hands, not being able otherwise to endure the inexpressible glory that clothes his person, and which emits beams of light like those of the sun. For a brief space the disciples behold their Lord glorified and exalted before their eyes, and honored by the radiant beings whom they recognize as the favored ones of God.” The Spirit of Prophecy, volume 2, 329, 330.

> „Azzal, hogy megengedték magukat ily módon legyőzni az álomtól, a tanítványok elveszítették a mennyei hírnökök és a megdicsőült Megváltó közötti beszélgetést. Ám amikor hirtelen felébrednek mély álmukból, és megpillantják a fennséges látomást maguk előtt, elragadtatás és szent félelem tölti el őket. Midőn szeretett Mesterük sugárzó alakjára tekintenek, kénytelenek kezükkel eltakarni szemüket, mivel másként nem volnának képesek elviselni azt a kimondhatatlan dicsőséget, amely személyét övezi, és amely a napéhoz hasonló fénysugarakat bocsát ki. Rövid ideig a tanítványok szemlélik Urukat, amint szemük láttára megdicsőülten és felmagasztaltan áll, és akit ama sugárzó lények tisztelnek meg, akiket Isten kegyeltjeinek ismernek fel.” The Spirit of Prophecy, 2. kötet, 329–330.

Back to Articles