Article

# Elijah - Number Five

Illés – Az ötös szám

Prophetic Silence

Prófétai csend

Author

Jeff Pippenger

Published

October 3, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

When Elijah had Ahab summon all Israel to Carmel it prefigured God bringing the church out of the Dark Ages in 1798 after three and a half years of persecution and leading them to 1844 and thereafter to 1863. Those three dates are the final three waymarks of the structure of the “seven times” as set forth by Isaiah in chapter seven.

Amikor Illés arra késztette Ahábot, hogy egész Izráelt a Kármelre gyűjtse, ez előképe volt annak, hogy Isten 1798-ban, három és fél évnyi üldöztetés után, kihozza az egyházat a sötét középkorból, és elvezeti őket 1844-hez, majd azt követően 1863-hoz. E három dátum a „hétszeres” szerkezetének utolsó három jelzőpontja, amint azt Ésaiás a hetedik fejezetben bemutatja.

The same history of 1798, 1844 and 1863 was also typified when Moses led the children of Israel out of the slavery of Egypt unto Mount Sinai. The history of the first and second angels represent the Millerite movement which began at the time of the end in 1798 and continued until the movement became a church in 1863. Elijah and Moses are the two primary witnesses of the Millerite history, and they are the two primary witnesses in the book of Revelation during the history of the third angel.

Ugyanezt az 1798, 1844 és 1863 közötti történelmet előképezte az is, amikor Mózes kivezette Izráel fiait Egyiptom szolgaságából a Sínai-hegyhez. Az első és a második angyal története a millerita mozgalmat jelképezi, amely a vég idején, 1798-ban kezdődött, és addig tartott, mígnem a mozgalom 1863-ban egyházzá lett. Illés és Mózes a millerita történelem két elsődleges tanúja, és ők a Jelenések könyvében is a harmadik angyal történetének idején szereplő két elsődleges tanú.

The Millerite movement marks the beginning of the everlasting gospel of Revelation fourteen and Future for America marks the ending. Between the beginning movement of the Millerites and the ending movement, we find the Seventh-day Adventist church. According to Adventist church historians in 1856, the remnant of the Millerite movement entered into the Laodicean condition, thus ending the Philadelphian period that represented 1798 through 1856.

A millerita mozgalom jelöli a Jelenések tizennegyedik fejezetében bemutatott örökkévaló evangélium kezdetét, a Future for America pedig annak végét. A milleriták kezdeti mozgalma és a befejező mozgalom között találjuk a Hetednapi Adventista Egyházat. Az adventista egyháztörténészek szerint 1856-ban a millerita mozgalom maradéka laodiceai állapotba jutott, s ezzel véget ért a filadelfiai korszak, amely 1798-tól 1856-ig tartott.

In the previous article we demonstrated that inspiration aligned the disappointment of the Red Sea crossing with the great disappointment of 1844. At that point the test of the Sabbath as represented by the manna arrived in the history of Moses. At the same prophetic point, the light that came from the Most Holy Place began a process of testing and purification starting with the Sabbath, for those who had crossed the sea and entered by faith into the Most Holy Place. The testing process that preceded 1844 began in Moses’ history at his birth and for the Millerites in 1798 with the increase of knowledge that Daniel identified would produce a three-step testing process that led to judgment.

Az előző cikkben kimutattuk, hogy az ihlet a Vörös-tengeren való átkelés csalódását az 1844-es nagy csalódással állította párhuzamba. Ekkor érkezett el a szombat próbája, amelyet a manna jelképezett, Mózes történetében. Ugyanezen prófétai ponton a Szentek Szentjéből felragyogó világosság megkezdte a próba és megtisztítás folyamatát, a szombattal kezdve, azok számára, akik átkeltek a tengeren, és hit által beléptek a Szentek Szentjébe. Az 1844-et megelőző próbatételi folyamat Mózes történetében születésekor kezdődött, a milleriták számára pedig 1798-ban, azzal a tudásnövekedéssel, amelyről Dániel kijelentette, hogy egy háromlépcsős próbatételi folyamatot fog létrehozni, amely az ítélethez vezetett.

> Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. Daniel 12:10.

> Sokan megtisztulnak, megfehérednek és megpróbáltatnak; az istentelenek pedig istentelenül cselekszenek; és az istentelenek közül senki sem ért, de az értelmesek megértik. Dániel 12:10.

The opening of the judgment on October 22, 1844 was typified by the judgment of Pharaoh beginning with the firstborn of Egypt and ending in the waters of the Red Sea. Once the wise entered into the Most Holy Place by faith, or crossed through the Red Sea, the testing process that had begun at the time of the end in 1798 continued on beyond 1844. In the history of Moses, it was represented by ten tests, which Israel failed at every step. The last of the ten tests was when the twelve spies searched out the Promised Land. The first test in Moses’ history was the manna test that represents the Sabbath, and for the Millerites the Sabbath was identified as the first test after October 22, 1844. The first test being the Sabbath in both parallel histories, the following nine tests in the history of Moses identifies that post-1844, there would be a series of tests that would lead to the entrance of either the Promised Land or the wilderness of death. 1863 represents the final test for the Millerite movement. We will begin this consideration when the twelve spies return with their reports of the Promised Land.

Az ítélet 1844. október 22-én történt megnyitását a fáraó fölötti ítélet előképezte, amely Egyiptom elsőszülötteinél kezdődött, és a Vörös-tenger vizében ért véget. Miután a bölcsek hit által beléptek a Szentek Szentjébe, vagy átkeltek a Vörös-tengeren, az a próbatételi folyamat, amely 1798-ban, a vég idején kezdődött, 1844 után is tovább folytatódott. Mózes történetében ezt tíz próba jelképezte, amelyekben Izráel minden egyes lépésnél elbukott. A tíz próba közül az utolsó akkor következett be, amikor a tizenkét kém kikémlelte az Ígéret Földjét. Mózes történetében az első próba a manna próbája volt, amely a szombatot jelképezi, és a milleriták számára a szombatot az 1844. október 22-e utáni első próbának azonosították. Mivel mindkét párhuzamos történetben az első próba a szombat volt, Mózes történetének további kilenc próbája azt azonosítja, hogy 1844 után próbák sora következik, amely either az Ígéret Földjére való bemenetelhez, vagy a halál pusztájához vezet. 1863 a millerita mozgalom számára a végső próbát jelképezi. E vizsgálódást ott kezdjük, amikor a tizenkét kém visszatér jelentésével az Ígéret Földjéről.

> And they returned from searching of the land after forty days. And they went and came to Moses, and to Aaron, and to all the congregation of the children of Israel, unto the wilderness of Paran, to Kadesh; and brought back word unto them, and unto all the congregation, and showed them the fruit of the land. And they told him, and said, We came unto the land whither thou sentest us, and surely it floweth with milk and honey; and this is the fruit of it. Nevertheless the people be strong that dwell in the land, and the cities are walled, and very great: and moreover we saw the children of Anak there. The Amalekites dwell in the land of the south: and the Hittites, and the Jebusites, and the Amorites, dwell in the mountains: and the Canaanites dwell by the sea, and by the coast of Jordan. And Caleb stilled the people before Moses, and said, Let us go up at once, and possess it; for we are well able to overcome it. But the men that went up with him said, We be not able to go up against the people; for they are stronger than we. And they brought up an evil report of the land which they had searched unto the children of Israel, saying, The land, through which we have gone to search it, is a land that eateth up the inhabitants thereof; and all the people that we saw in it are men of a great stature. And there we saw the giants, the sons of Anak, which come of the giants: and we were in our own sight as grasshoppers, and so we were in their sight. Numbers 13:25–33.

> És visszatértek a föld kikémleléséből negyven nap múltán. És elmentek, és megérkeztek Mózeshez és Áronhoz, valamint Izráel fiainak egész gyülekezetéhez, Párán pusztájába, Kádeshez; és hírt hoztak nekik és az egész gyülekezetnek, és megmutatták nekik a föld gyümölcsét. És beszámoltak neki, mondván: Eljutottunk arra a földre, ahová küldtél minket, és bizony tejjel és mézzel folyó az; és ilyen a gyümölcse. Mindazonáltal erős az a nép, amely azon a földön lakik, a városok megerősítettek és igen nagyok; sőt Anák fiait is láttuk ott. Az amálekiták a dél földjén laknak; a hettiták, a jebuzeusok és az emoreusok a hegyvidéken laknak; a kánaániak pedig a tenger mellett és a Jordán partján laknak. Káléb pedig lecsendesítette a népet Mózes előtt, és ezt mondta: Azonnal menjünk fel, és foglaljuk el azt, mert kétségkívül képesek vagyunk legyőzni azt. De azok a férfiak, akik vele együtt mentek fel, ezt mondták: Nem vagyunk képesek felmenni e nép ellen, mert erősebb nálunk. És rossz hírt terjesztettek Izráel fiai között arról a földről, amelyet kikémleltek, ezt mondván: A föld, amelyen átjártunk, hogy kikémleljük azt, olyan föld, amely megemészti lakosait; és az egész nép, amelyet benne láttunk, nagy termetű emberekből áll. Ott láttuk az óriásokat is, Anák fiait, akik az óriásoktól származnak; és a magunk szemében olyanok voltunk, mint a sáskák, és az ő szemükben is olyanok voltunk. 4Mózes 13:25–33.

This passage from Numbers has some very important truths to take note of, that might be easily overlooked when not considering the history represented therein as typifying the Millerite movement. One point is that the rebels with the “evil report” were failing their tenth and final test, and at that final test two classes of people were manifested. The two classes which have been developing through the history of the previous nine tests manifested their characters based upon which “report” they choose to accept. In 1863, Millerite Adventism rejected Moses’ report as represented by the prophecy of slavery in Leviticus twenty-six. The report presented by Joshua and Caleb was simply the repetition of God’s “report” throughout the history of their deliverance from slavery. From the birth of Moses onward, God had promised that He would take them out of slavery and into the land that had been promised to Abraham centuries before. Joshua and Caleb represent those who stood upon the foundational report, the other ten spies rejected that God had actually given that report.

A Számok könyvéből vett szakasz néhány igen fontos igazságot tartalmaz, amelyek könnyen elkerülhetik a figyelmet, ha az ott ábrázolt történelmet nem a millerita mozgalmat előképezőként vesszük szemügyre. Az egyik tanulság az, hogy a „rossz hírrel” fellépő lázadók a tizedik és egyben utolsó próbájukon buktak el, és ezen a végső próbán az emberek két osztálya nyilvánult meg. Az a két osztály, amely az előző kilenc próba története során formálódott, jellemének megfelelően nyilatkozott meg aszerint, hogy melyik „jelentést” választotta elfogadni. 1863-ban a millerita adventizmus elvetette Mózes jelentését, amint azt a Leviticus huszonhatban található, a szolgaságról szóló prófécia képviselte. A Józsué és Káleb által előterjesztett jelentés egyszerűen Isten „jelentésének” megismétlése volt a szolgaságból való szabadításuk történetének egész folyamán. Mózes születésétől fogva Isten megígérte, hogy kivezeti őket a szolgaságból, és beviszi őket arra a földre, amelyet évszázadokkal korábban Ábrahámnak ígért. Józsué és Káleb azokat jelképezik, akik megálltak az alapvető jelentésen; a másik tíz kém pedig elutasította, hogy Isten valóban ezt a jelentést adta volna.

> And all the congregation lifted up their voice, and cried; and the people wept that night. And all the children of Israel murmured against Moses and against Aaron: and the whole congregation said unto them, Would God that we had died in the land of Egypt! or would God we had died in this wilderness! And wherefore hath the Lord brought us unto this land, to fall by the sword, that our wives and our children should be a prey? were it not better for us to return into Egypt? And they said one to another, Let us make a captain, and let us return into Egypt. Numbers 14:1–4.

> Ekkor az egész gyülekezet felemelte szavát, és kiáltozott; és a nép sírt azon az éjszakán. És Izráel fiai mind zúgolódtak Mózes ellen és Áron ellen; és az egész gyülekezet ezt mondta nekik: Bárcsak meghaltunk volna Egyiptom földjén! vagy bárcsak meghaltunk volna ebben a pusztában! És miért hozott be minket az Úr erre a földre, hogy fegyver által essünk el, hogy feleségeink és gyermekeink prédává legyenek? Nem volna-e jobb nekünk visszatérni Egyiptomba? És ezt mondták egymásnak: Állítsunk magunk fölé vezért, és térjünk vissza Egyiptomba. 4Mózes 14:1–4.

When in 1863 James White wrote an article in the Review and Herald rejecting Miller’s understanding of the “seven times” and in the same year Uriah Smith published the counterfeit chart that was void of any reference to the “seven times” of Leviticus, both White and Smith set aside the work of William Miller and employed the biblical methodology of apostate Protestantism. The methodology of apostates who they had recently identified as the “daughters of Babylon,” was employed as the argument to reject the message of Miller that had been directed by the angel Gabriel. At the tenth test for ancient Israel they directly said, “Let us make a captain, and let us return to Egypt.” The failure at the tenth and final test is based upon a rejection of the “report” that was consistent with the report from the beginning, and a desire to return to the slavery of Egypt. When Jeremiah symbolically represented those who had been disappointed at the failed prediction of 1843, God specifically called him to return to God and his previous fervor for the message, but also commanded him to never return to those who had been identified as the daughters of Babylon.

Amikor James White 1863-ban a Review and Herald hasábjain cikket írt, amelyben elvetette Millernek a „hét időről” alkotott értelmezését, és ugyanabban az évben Uriah Smith közzétette a hamis táblázatot, amelyből teljesen hiányzott a Leviticus „hét időire” való bármiféle utalás, White és Smith egyaránt félretették William Miller munkásságát, és a hitehagyott protestantizmus bibliai módszertanát alkalmazták. Azoknak a hitehagyóknak a módszertanát, akiket nem sokkal korábban „Babilon leányainak” azonosítottak, arra az érvre használták, hogy elvessék Miller üzenetét, amelyet Gábriel angyal irányított. Az ősi Izráel tizedik próbáján nyíltan ezt mondták: „Válasszunk azért vezért, és térjünk vissza Égyiptomba.” A tizedik és egyben végső próbatételnél bekövetkezett kudarc annak a „jelentésnek” az elutasításán alapul, amely kezdettől fogva összhangban volt a jelentéssel, valamint azon a vágyon, hogy visszatérjenek Egyiptom szolgaságába. Amikor Jeremiás jelképesen azokat képviselte, akik csalódtak az 1843-ra vonatkozó meghiúsult előrejelzés miatt, Isten kifejezetten arra hívta, hogy térjen vissza Istenhez és korábbi buzgóságához az üzenet iránt, ugyanakkor azt is megparancsolta neki, hogy soha ne térjen vissza azokhoz, akiket Babilon leányaiként azonosítottak.

> Therefore thus saith the Lord, If thou return, then will I bring thee again, and thou shalt stand before me: and if thou take forth the precious from the vile, thou shalt be as my mouth: let them return unto thee; but return not thou unto them. Jeremiah 15:19.

> Azért ezt mondja az Úr: Ha megtérsz, visszahozlak téged, és színem előtt állasz majd; és ha elválasztod a drágát a hitványtól, olyan leszel, mint az én szám. Ők térjenek meg hozzád, de te ne térj őhozzájuk. Jeremiás 15:19.

In 1863, James White and Uriah Smith appointed a new captain to lead them back to where they had been commanded not to go. Joshua and Caleb represent those who desired to go forward, White and Smith represent those who desired to go back.

1863-ban James White és Uriah Smith új kapitányt neveztek ki, hogy visszavezesse őket oda, ahová azt a parancsot kapták, hogy ne menjenek. Józsué és Káleb azokat jelképezik, akik előre kívántak menni; White és Smith pedig azokat, akik vissza kívántak térni.

Another point that needs to be marked in the passage from the passage in Numbers is that the final rebellion which condemns all the rebels to die in the wilderness over the next forty years, is one of the two primary references that establish the day for a year principle of Bible prophecy, which was perhaps the most essential prophetic rule that Miller was used to open up the message of the everlasting gospel and the first angel. The other biblical witness to the rule is found in the book of Ezekiel.

Egy másik szempont, amelyet meg kell jegyeznünk a Számok könyvéből vett szakasz kapcsán, az, hogy a végső lázadás — amely az összes lázadót arra az ítéletre juttatja, hogy a következő negyven év során a pusztában haljanak meg — egyike annak a két alapvető hivatkozásnak, amelyek megalapozzák a bibliai prófécia nap-év elvét; ez talán a leglényegesebb prófétai szabály volt, amelyet Miller az örökkévaló evangélium és az első angyal üzenetének feltárására használt. A szabály másik bibliai bizonysága Ezékiel könyvében található.

> And when thou hast accomplished them, lie again on thy right side, and thou shalt bear the iniquity of the house of Judah forty days: I have appointed thee each day for a year. Ezekiel 4:6.

> És amikor ezeket betöltötted, feküdj ismét a jobb oldaladra, és viseld Júda házának vétkét negyven napig; egy-egy napot egy-egy esztendőül rendeltem neked. Ezékiel 4:6.

What is often unnoticed with the two verses that established the day for a year principle is the historical context of both verses.

Ami gyakran észrevétlen marad annál a két versnél, amely megalapozta a nap–év elvet, az mindkét vers történelmi összefüggése.

> After the number of the days in which ye searched the land, even forty days, each day for a year, shall ye bear your iniquities, even forty years, and ye shall know my breach of promise. Numbers 14:34.

> Amennyi napig megkémleltétek azt a földet, tudniillik negyven napig, egy-egy napot egy-egy esztendőnek számítva, negyven esztendeig hordozzátok majd bűneitek terhét, és megismeritek, mit jelent, ha ígéretemet megvonom tőletek. 4Mózes 14:34.

The verse in Numbers occurred at the beginning of ancient Israel and represented the rebellion of God’s covenant people, and the verse in Ezekiel occurred at the end of ancient Israel and represented the rebellion of God’s covenant people. The punishment in the beginning was death in the wilderness and the punishment at the end was slavery in their enemies’ land. The day for a year principle emphasizes the rebellion of a covenant people. Two punishments, one at the beginning and one at the ending, but both different. The first was death by attrition while journeying through the wilderness, the last was captivity and slavery in literal Babylon.

A Számok könyvében szereplő vers az ősi Izrael kezdetén hangzott el, és Isten szövetséges népének lázadását jelképezte; Ezékiel könyvében szereplő vers pedig az ősi Izrael végén hangzott el, és Isten szövetséges népének lázadását jelképezte. A büntetés a kezdeten a pusztában bekövetkező halál volt, a végén pedig szolgaság ellenségeik földjén. A nap–év elv a szövetséges nép lázadását hangsúlyozza. Két büntetés: az egyik a kezdeten, a másik a végén, mégis mindkettő különböző. Az első az erő fokozatos felőrlődése által bekövetkező halál volt a pusztai vándorlás során, az utolsó pedig fogság és szolgaság a szó szerinti Babilonban.

> Then Moses and Aaron fell on their faces before all the assembly of the congregation of the children of Israel. And Joshua the son of Nun, and Caleb the son of Jephunneh, which were of them that searched the land, rent their clothes: And they spake unto all the company of the children of Israel, saying, The land, which we passed through to search it, is an exceeding good land. If the Lord delight in us, then he will bring us into this land, and give it us; a land which floweth with milk and honey. Only rebel not ye against the Lord, neither fear ye the people of the land; for they are bread for us: their defence is departed from them, and the Lord is with us: fear them not. But all the congregation bade stone them with stones. And the glory of the Lord appeared in the tabernacle of the congregation before all the children of Israel. And the Lord said unto Moses, How long will this people provoke me? and how long will it be ere they believe me, for all the signs which I have showed among them? I will smite them with the pestilence, and disinherit them, and will make of thee a greater nation and mightier than they. And Moses said unto the Lord, Then the Egyptians shall hear it, (for thou broughtest up this people in thy might from among them;) And they will tell it to the inhabitants of this land: for they have heard that thou Lord art among this people, that thou Lord art seen face to face, and that thy cloud standeth over them, and that thou goest before them, by day time in a pillar of a cloud, and in a pillar of fire by night. Now if thou shalt kill all this people as one man, then the nations which have heard the fame of thee will speak, saying, Because the Lord was not able to bring this people into the land which he sware unto them, therefore he hath slain them in the wilderness. And now, I beseech thee, let the power of my Lord be great, according as thou hast spoken, saying, The Lord is longsuffering, and of great mercy, forgiving iniquity and transgression, and by no means clearing the guilty, visiting the iniquity of the fathers upon the children unto the third and fourth generation. Pardon, I beseech thee, the iniquity of this people according unto the greatness of thy mercy, and as thou hast forgiven this people, from Egypt even until now. Numbers 14:5–19.

> Akkor Mózes és Áron arcra borult Izráel fiainak gyülekezete egész közössége előtt. Józsué, Nún fia, és Káléb, Jefunné fia pedig, akik azok közül valók voltak, akik kikémlelték a földet, megszaggatták ruháikat. És szóltak Izráel fiainak egész közösségéhez, mondván: A föld, amelyen átvonultunk, hogy kikémleljük azt, felette igen jó föld. Ha az Úr kedvét leli bennünk, akkor bevisz minket erre a földre, és nekünk adja azt; tejjel és mézzel folyó föld ez. Csak ne lázadjatok az Úr ellen, és ne féljetek annak a földnek népétől; mert kenyerünkké lesznek nekünk: oltalmuk eltávozott tőlük, és az Úr velünk van; ne féljetek tőlük. De az egész gyülekezet azt mondta, hogy meg kell kövezni őket. Ekkor megjelent az Úr dicsősége a gyülekezet sátrában Izráel fiainak mindegyike előtt. És monda az Úr Mózesnek: Meddig ingerel még engem ez a nép, és meddig nem hisznek még nekem mindazon jelek után sem, amelyeket közöttük cselekedtem? Megverem őket döghalállal, és kitaszítom őket örökségükből, téged pedig náluk nagyobb és erősebb néppé teszlek. Mózes azonban ezt mondta az Úrnak: Meghallják ezt az egyiptomiak, hiszen a te erőddel hoztad fel e népet közülük, és elmondják e föld lakóinak; mert hallották, hogy te, Uram, e nép között vagy, hogy te, Uram, színről színre láttatsz, hogy felhőd megáll fölöttük, és hogy előttük jársz nappal felhőoszlopban, éjjel pedig tűzoszlopban. Ha most megölöd ezt az egész népet, mintha egy ember volna, akkor azok a nemzetek, amelyek hallották híredet, így szólnak majd: Mivel az Úr nem volt képes bevinni ezt a népet arra a földre, amelyet esküvel ígért nekik, azért ölte meg őket a pusztában. Most azért kérlek, mutatkozzék meg az én Uramnak hatalma nagy voltában, amint megmondottad, mondván: Az Úr késedelmes a haragra, nagy irgalmasságú, megbocsátja a hamisságot és a vétket, de a bűnöst semmiképpen sem hagyja büntetlenül, hanem meglátogatja az atyák hamisságát a fiakban harmad- és negyedíziglen. Kérlek, bocsásd meg e nép hamisságát a te irgalmasságod nagysága szerint, úgy, amint megbocsátottál e népnek Egyiptomtól fogva mind ez ideig. 4Mózes 14:5–19.

The history represented in these verses became a biblical symbol that is called “the day of provocation.” The “day of provocation” is referenced in Psalm ninety-five, Jeremiah thirty-two and Hebrews three, but we will not address that symbol at this time. There is an important principle identified in the previous passage that must be recognized. The principle is also illustrated by the prophet Samuel, Lucifer, Ellen White and of course Moses in this passage.

Az e versekben ábrázolt történet bibliai jelképpé vált, amelyet „a megprovokálás napjának” neveznek. „A megprovokálás napjára” utalás történik a kilencvenötödik zsoltárban, Jeremiás harminckettőben és a Zsidókhoz írt levél harmadik fejezetében, de ezzel a jelképpel most nem foglalkozunk. Az előző szakaszban egy fontos alapelv kerül azonosításra, amelyet fel kell ismerni. Ezt az alapelvet Sámuel próféta, Lucifer, Ellen White, és természetesen e szakaszban Mózes is szemlélteti.

> And said unto him, Behold, thou art old, and thy sons walk not in thy ways: now make us a king to judge us like all the nations. But the thing displeased Samuel, when they said, Give us a king to judge us. And Samuel prayed unto the Lord. And the Lord said unto Samuel, Hearken unto the voice of the people in all that they say unto thee: for they have not rejected thee, but they have rejected me, that I should not reign over them. According to all the works which they have done since the day that I brought them up out of Egypt even unto this day, wherewith they have forsaken me, and served other gods, so do they also unto thee. Now therefore hearken unto their voice: howbeit yet protest solemnly unto them, and show them the manner of the king that shall reign over them. And Samuel told all the words of the LORD unto the people that asked of him a king. And he said, This will be the manner of the king that shall reign over you: He will take your sons, and appoint them for himself, for his chariots, and to be his horsemen; and some shall run before his chariots. And he will appoint him captains over thousands, and captains over fifties; and will set them to ear his ground, and to reap his harvest, and to make his instruments of war, and instruments of his chariots. And he will take your daughters to be confectionaries, and to be cooks, and to be bakers. And he will take your fields, and your vineyards, and your oliveyards, even the best of them, and give them to his servants. And he will take the tenth of your seed, and of your vineyards, and give to his officers, and to his servants. And he will take your menservants, and your maidservants, and your goodliest young men, and your asses, and put them to his work. He will take the tenth of your sheep: and ye shall be his servants. And ye shall cry out in that day because of your king which ye shall have chosen you; and the Lord will not hear you in that day. Nevertheless the people refused to obey the voice of Samuel; and they said, Nay; but we will have a king over us; That we also may be like all the nations; and that our king may judge us, and go out before us, and fight our battles. And Samuel heard all the words of the people, and he rehearsed them in the ears of the Lord. And the Lord said to Samuel, Hearken unto their voice, and make them a king. And Samuel said unto the men of Israel, Go ye every man unto his city. 1 Samuel 8:5–22.

> És mondának néki: Ímé, te megvénhedtél, és fiaid nem járnak a te utaidon; most azért rendelj nekünk királyt, hogy ítéljen felettünk, mint minden nemzetnél. De Sámuelnek nem tetszék e dolog, amikor ezt mondták: Adj nekünk királyt, hogy ítéljen felettünk. És Sámuel könyörge az Úrhoz. Az Úr pedig monda Sámuelnek: Hallgass a nép szavára mindenben, amit mondanak néked; mert nem téged vetettek meg, hanem engem vetettek meg, hogy ne uralkodjam felettük. Mindama cselekedetek szerint, amelyeket attól a naptól fogva cselekedtek, hogy felhoztam őket Egyiptomból mind e napig, hogy elhagytak engem, és idegen isteneknek szolgáltak, akképpen cselekszenek most veled is. Most azért hallgass szavukra; mindazáltal bizonyságot tévén komolyan ellenük, jelentsd meg nékik a király jogát, aki uralkodni fog felettük. És Sámuel megmondá az Úrnak minden beszédét a népnek, amely királyt kért tőle. És monda: Ez lesz a király joga, aki uralkodni fog felettetek: elveszi fiaitokat, és szolgálatára rendeli őket az ő szekereihez és lovasai közé, és némelyek az ő szekerei előtt futnak majd. És ezredesekké teszi őket, meg ötvenedesekké; és szántatja velük földjét, és arattatja vetését, és elkészítteti velük hadi eszközeit és szekereinek szerszámait. Elveszi leányaitokat is, hogy kenőcskeverők, szakácsnők és sütőasszonyok legyenek. És elveszi mezőiteket, szőlőiteket és olajfás kertjeiteket, azoknak legjavát, és az ő szolgáinak adja. És vetéseitekből és szőlőitekből tizedet szed, és az ő főembereinek és szolgáinak adja. Elveszi szolgáitokat és szolgálóleányaitokat, legszebb ifjaitokat és szamaraitokat, és az ő munkájára fordítja. Juhaitokból is tizedet szed, és ti magatok is szolgáivá lesztek. És kiáltani fogtok azon a napon királyotok miatt, akit magatoknak választottatok; de az Úr nem hallgat meg titeket azon a napon. A nép azonban nem akart hallgatni Sámuel szavára, hanem ezt mondták: Nem, hanem király legyen felettünk; hogy mi is olyanok legyünk, mint minden nemzet, és királyunk ítéljen felettünk, előttünk járjon, és megvívja harcainkat. És Sámuel meghallgatta a nép minden beszédét, és elmondta azokat az Úr füle hallatára. Az Úr pedig monda Sámuelnek: Hallgass szavukra, és tegyél föléjük királyt. Sámuel pedig monda Izráel embereinek: Menjetek el, ki-ki az ő városába. 1 Sámuel 8:5–22.

In this passage ancient Israel rejected God as their king, and the history points forward to the time when they proclaimed they had no king but Caesar. They rejected God’s theocracy, and insisted that they be given a king from their own people, only to ultimately proclaim that their king was a Roman king. The Roman king in the last days is the pope of Rome.

Ebben a szakaszban az ősi Izráel elvetette Istent mint királyát, és e történet előre mutat arra az időre, amikor kijelentették, hogy nincs királyuk, csak a császár. Elvetették Isten teokráciáját, és ragaszkodtak ahhoz, hogy a saját népük közül adassék nekik király, csakhogy végül azt hirdessék, hogy királyuk egy római király. Az utolsó napok római királya Róma pápája.

> But they cried out, Away with him, away with him, crucify him. Pilate saith unto them, Shall I crucify your King? The chief priests answered, We have no king but Caesar. John 19:15.

> Ők azonban így kiáltottak: Vidd el őt, vidd el őt, feszítsd meg őt! Pilátus ezt mondta nekik: A ti Királyotokat feszítsem meg? A főpapok így feleltek: Nincs királyunk, csak császárunk. János 19:15.

The rejection of the theocracy was so offensive and personal to Samuel that he understood it as a rejection of his prophetic office. But God made sure that Samuel understood that their rejection was of God, and not the prophet. These two passages which set forth Moses’ and Samuel’s prophetic relationship to the rebellion of ancient Israel, the punishment for the rebellion that followed was not the end for ancient Israel. There was still a group represented by Joshua and Caleb that would enter the Promised Land, and in the story of Samuel the end of ancient Israel was at the conclusion of Israel’s kings, not the beginning.

A teokrácia elutasítása annyira sértő és személyes volt Sámuel számára, hogy azt prófétai tisztsége elutasításaként értelmezte. Ám Isten gondoskodott arról, hogy Sámuel megértse: az ő elutasításuk Istennek szólt, és nem a prófétának. E két szakasz, amely Mózesnek és Sámuelnek az ősi Izráel lázadásához fűződő prófétai kapcsolatát tárja elénk, azt is megmutatja, hogy a lázadást követő büntetés nem jelentette az ősi Izráel végét. Még mindig volt egy csoport, amelyet Józsué és Káleb képviselt, s amely be fog lépni az Ígéret Földjére, és Sámuel történetében az ősi Izráel vége Izráel királyainak lezárultakor volt, nem pedig a kezdetén.

Moses reasoned with God to continue to work with ancient Israel, for Moses reasoned to bring them to a conclusion at that point would misrepresent the sacred history of the deliverance of His people and His promise to lead them into the land God had promised to Abraham. The point here is that God chooses to allow rebellion to both occur and continue when He intends to use the rebellion as witness of the truth.

Mózes Istennel érvelt amellett, hogy továbbra is munkálkodjék az ősi Izráellel, mert Mózes úgy okoskodott, hogy ha azon a ponton vetne véget velük való bánásmódjának, az hamisan tüntetné fel népe megszabadításának szent történetét, valamint azt az ígéretét, hogy bevezeti őket arra a földre, amelyet Isten Ábrahámnak megígért. A lényeg itt az, hogy Isten úgy dönt, megengedi, hogy a lázadás mind bekövetkezzék, mind pedig folytatódjék, amikor szándékában áll a lázadást az igazság tanúságául felhasználni.

The attitude of righteous indignation manifested by Samuel was also manifested by Ellen White.

A Sámuel által tanúsított igaz harag lelkülete Ellen White-ban is megnyilvánult.

> “Never before have I seen among our people such firm self-complacency and unwillingness to accept and acknowledge light as was manifested at Minneapolis. I have been shown that not one of the company who cherished the spirit manifested at that meeting would again have clear light to discern the preciousness of the truth sent them from heaven until they humbled their pride and confessed that they were not actuated by the Spirit of God, but that their minds and hearts were filled with prejudice. The Lord desired to come near to them, to bless them and heal them of their backslidings, but they would not hearken. They were actuated by the same spirit that inspired Korah, Dathan, and Abiram. Those men of Israel were determined to resist all evidence that would prove them to be wrong, and they went on and on in their course of disaffection until many were drawn away to unite with them.

> „Még soha nem láttam népünk körében olyan szilárd önelégültséget és olyan készséghiányt a világosság elfogadására és elismerésére, mint amilyen Minneapolisban nyilvánult meg. Megmutattatott nekem, hogy azok közül, akik ama gyűlésen megnyilvánult lelkületet ápolták, egyetlenegy sem kap ismét világos fényt ahhoz, hogy felismerje a mennyből küldött igazság drága voltát, mígnem megalázza büszkeségét, és megvallja, hogy nem Isten Lelke indította őket, hanem elméjüket és szívüket előítélet töltötte be. Az Úr közel akart jönni hozzájuk, hogy megáldja őket és meggyógyítsa őket elhajlásaikból, de nem akartak hallgatni rá. Ugyanaz a lelkület indította őket, amely Kórét, Dátánt és Abirámot ihlette. Izraelnek azok a férfiai eltökélték, hogy ellenállnak minden bizonyítéknak, amely bebizonyítaná, hogy tévedtek, és mentek tovább és tovább az elégedetlenség útján, mígnem sokakat eltérítettek, hogy csatlakozzanak hozzájuk.”

> “Who were these? Not the weak, not the ignorant, not the unenlightened. In that rebellion there were two hundred and fifty princes famous in the congregation, men of renown. What was their testimony? ‘all the congregation are holy, every one of them, and the Lord is among them: wherefore then lift ye up yourselves above the congregation of the Lord?’ [Numbers 16:3]. When Korah and his companions perished under the judgment of God, the people whom they had deceived saw not the hand of the Lord in this miracle. The whole congregation the next morning charged Moses and Aaron, ‘Ye have killed the people of the Lord’ [verse 41], and the plague was upon the congregation, and more than fourteen thousand perished.

> „Kik voltak ezek? Nem a gyöngék, nem a tudatlanok, nem a felvilágosulatlanok. Abban a lázadásban kétszázötven fejedelem volt, a gyülekezetben tekintélyes, név szerint ismert férfiak. Mi volt a bizonyságtételük? »szent az egész gyülekezet, mindnyájan azok, és az Úr közöttük van: miért emelitek hát fel magatokat az Úr gyülekezete fölé?« [4Mózes 16:3]. Amikor Kóré és társai Isten ítélete alatt elvesztek, az a nép, amelyet félrevezettek, nem látta meg az Úr kezét ebben a csodában. Másnap az egész gyülekezet Mózesre és Áronra támadt e váddal: »Ti öltétek meg az Úr népét« [41. vers], és csapás nehezedett a gyülekezetre, és több mint tizennégyezer ember veszett el.

> “When I purposed to leave Minneapolis, the angel of the Lord stood by me and said: ‘Not so; God has a work for you to do in this place. The people are acting over the rebellion of Korah, Dathan, and Abiram. I have placed you in your proper position, which those who are not in the light will not acknowledge; they will not heed your testimony; but I will be with you; My grace and power shall sustain you. It is not you they are despising, but the messengers and the message I send to My people. They have shown contempt for the word of the Lord. Satan has blinded their eyes and perverted their judgment; and unless every soul shall repent of this their sin, this unsanctified independence that is doing insult to the Spirit of God, they will walk in darkness. I will remove the candlestick out of his place except they repent and be converted, that I should heal them. They have obscured their spiritual eyesight. They would not that God would manifest His Spirit and His power; for they have a spirit of mockery and disgust at My word. Lightness, trifling, jesting, and joking are daily practiced. They have not set their hearts to seek Me. They walk in the sparks of their own kindling, and unless they repent they shall lie down in sorrow. Thus saith the Lord: Stand at your post of duty; for I am with thee, and will not leave thee nor forsake thee.’ These words from God I have not dared to disregard.” The 1888 Materials, 1067.

> „Amikor elhatároztam, hogy elhagyom Minneapolist, az Úr angyala mellém állt, és ezt mondta: »Ne így; Istennek munkája van számodra ezen a helyen. A nép Kóré, Dátán és Abirám lázadását ismétli. Elhelyeztelek téged a neked megfelelő helyre, amit azok, akik nincsenek a világosságban, nem fognak elismerni; nem hallgatnak majd bizonyságtételedre; de én veled leszek; kegyelmem és hatalmam fenntart téged. Nem téged vetnek meg, hanem a hírnököket és az üzenetet, amelyet népemhez küldök. Megvetést tanúsítottak az Úr beszéde iránt. Sátán megvakította szemüket és elferdítette ítélőképességüket; és ha csak minden lélek meg nem tér ebből az ő bűnéből, ebből a meg nem szentelt függetlenségből, amely sértést tesz Isten Lelkének, sötétségben fognak járni. Kimozdítom gyertyatartóját helyéből, ha meg nem térnek és be nem térnek, hogy meggyógyítsam őket. Elhomályosították lelki látásukat. Nem akarják, hogy Isten kinyilvánítsa Lelkét és hatalmát; mert gúnyolódó és az én igém iránt undorral viseltető lelkület van bennük. A könnyelműség, a hiábavalóság, a tréfálkozás és a viccelődés mindennapos gyakorlat náluk. Nem indították szívüket arra, hogy engem keressenek. A maguk gyújtotta szikrák fényén járnak, és ha meg nem térnek, bánatban fognak lefeküdni. Így szól az Úr: Állj meg kötelességed őrhelyén; mert én veled vagyok, és nem hagylak el téged, sem el nem távozom tőled.« Istennek ezeket a szavait nem mertem figyelmen kívül hagyni.” The 1888 Materials, 1067.

Sister White paralleled Samuel’s attitude and was told to remain with the rebels and their rebellion and “stand at” the “post” of her “duty.” She was commanded to stand her post, after she (the prophetess) had determined to leave the rebels and their rebellion unto themselves.

White testvér párhuzamba állította magatartását Sámuelével, és azt az utasítást kapta, hogy maradjon a lázadók és lázadásuk mellett, és „álljon” kötelessége „helyén”. Azt a parancsot kapta, hogy maradjon a helyén, miután ő (a prófétanő) elhatározta, hogy a lázadókat és lázadásukat önmagukra hagyja.

The rule of first mention, which is a primary component of the principle of Alpha and Omega, identifies that the first time a subject is mentioned is of supreme importance. Connected with the very beginning of Lucifer’s rebellion was the fact that if God had wanted to, He had all the power necessary to eliminate Lucifer at Lucifer’s very first selfish thought that had originated within Lucifer’s mind. God could have removed Lucifer from the creation and He has the power that had He chosen to do so, He could have done it in such a fashion that no other angels would have even known what had happened. Of course, He did not do that, for among other things it would have been a denial of His character, but He does possess the creative power that would have allowed Him to do that very thing. But he didn’t do it. He patiently allowed the rebellion to become part of the witness of His character, part of the testimony of the controversy that had begun in heaven and was to ultimately come to the earth. This is what Moses’ dialogue accomplished for ancient Israel. God allowed the generation of rebels to die in the wilderness and used that history as a biblical example to further the truths connected with the everlasting gospel.

Az első említés szabálya, amely az Alfa és Omega elvének elsődleges összetevője, rámutat arra, hogy egy téma első említése rendkívüli jelentőséggel bír. Lucifer lázadásának legkezdetéhez szorosan hozzátartozott az a tény, hogy ha Isten akarta volna, minden szükséges hatalommal rendelkezett ahhoz, hogy Lucifert megsemmisítse már annál a legelső önző gondolatánál, amely Lucifer elméjében született meg. Isten eltávolíthatta volna Lucifert a teremtésből, és olyan hatalommal rendelkezik, hogy ha ezt választotta volna, oly módon is megtehette volna, hogy a többi angyal még csak tudomást sem szerzett volna arról, mi történt. Természetesen nem ezt tette, mert ez többek között jellemének megtagadása lett volna, ám megvan benne az a teremtő erő, amely lehetővé tette volna számára, hogy éppen ezt tegye. De nem tette meg. Türelmesen megengedte, hogy a lázadás jellemének bizonyságtételévé váljék, annak a küzdelemnek tanúságtétele részévé, amely a mennyben kezdődött, és végül a földre is el kellett jutnia. Ezt vitte véghez Mózes párbeszéde az ősi Izráel számára. Isten megengedte, hogy a lázadók nemzedéke a pusztában haljon meg, és ezt a történelmet bibliai példaként használta fel az örökkévaló evangéliummal kapcsolatos igazságok előmozdítására.

So too, with the rejection of God as king in the days of Samuel. Samuel was instructed to go ahead and stand his post of duty, in spite of Samuel’s personal convictions and prophetic knowledge. This element of God’s prophetic and historical oversight is also recognized in the rebuilding of the temple after the Babylonian captivity. God predicted and governed every element of the seventy years of captivity; the return to Jerusalem, the rebuilding of Jerusalem, the temple and the streets and walls. He set forth the time prophecies that identified when they would be freed from captivity. He identified how many decrees there would be to mark the beginning of the twenty-three hundred years. He identified Cyrus by name, the heathen king that would begin the process with the first decree. All the elements of rebuilding Jerusalem and the temple were specifically identified and He raised up righteous men and prophets to accomplish the work.

Ugyanígy történt ez Sámuel napjaiban is, amikor Istent mint királyt elutasították. Sámuel azt az utasítást kapta, hogy folytassa szolgálatát, és álljon helyt a kötelességében, Sámuel személyes meggyőződése és prófétai ismerete ellenére is. Isten prófétai és történelmi felügyeletének ez a mozzanata a babiloni fogság utáni templom újjáépítésében is felismerhető. Isten előre megjövendölte és irányította a fogság hetven esztendejének minden elemét; a Jeruzsálembe való visszatérést, Jeruzsálem újjáépítését, a templomot, valamint az utcákat és a falakat. Ő adta a korra vonatkozó próféciákat, amelyek megjelölték, mikor szabadulnak ki a fogságból. Meghatározta, hány rendelet lesz, amely a kétezer-háromszáz év kezdetét jelöli. Néven nevezte Círust, azt a pogány királyt, aki az első rendelettel megkezdi a folyamatot. Jeruzsálem és a templom újjáépítésének minden elemét pontosan megjelölte, és igaz férfiakat és prófétákat támasztott a munka véghezvitelére.

In spite of all the obvious divine prophetic foreknowledge and intervention, the rebellion that had led to the captivity in Babylon had already brought to a conclusion His personal presence with the people of God. The shekinah glory never returned to the temple that was rebuilt. The entire history was employed to provide prophetic structure to the history at the end of the world, though the temple never again was blessed by the presence of the shekinah in the Most Holy Place. In that sense, the temple that was rebuilt was testimony not of God’s presence, but of Israel’s rebellion. Yet the prophets of that history, like as Samuel and Sister White at Minneapolis continued to serve in the capacity of prophets.

Az összes nyilvánvaló isteni prófétai előretudás és beavatkozás ellenére a Babilonba való fogsághoz vezető lázadás már véget vetett Isten személyes jelenlétének népe körében. A sekina dicsősége soha nem tért vissza az újjáépített templomba. Az egész történelmet arra használták fel, hogy prófétai szerkezetet adjon a világ végének történelméhez, noha a templom a sekina jelenlétének áldásában a Szentek Szentjében többé nem részesült. Ebben az értelemben az újjáépített templom nem Isten jelenlétéről, hanem Izráel lázadásáról tett bizonyságot. Mindazonáltal e történelem prófétái, miként Sámuel és White testvérnő Minneapolisban, továbbra is prófétai minőségben szolgáltak.

The rebellion of Lucifer is the first thing mentioned in the great controversy between Christ and Satan, and God allowed the rebellion to continue for His own purposes. Samuel, in spite of his righteous indignation against Israel’s desire to be like the other nations was directed to participate in anointing the first two kings. And the prophets of God participated in rebuilding God’s temple, the temple that would never again have the shekinah presence of God.

Lúcifer lázadása az első dolog, amely említést nyer a Krisztus és Sátán közötti nagy küzdelemben, és Isten a maga saját céljai érdekében megengedte, hogy a lázadás folytatódjék. Sámuelt, Izráelnek a többi nemzethez való hasonulásra irányuló kívánsága miatti igaz felháborodása ellenére, arra utasították, hogy vegyen részt az első két király felkenésében. És Isten prófétái részt vettek Isten templomának újjáépítésében, annak a templomnak az újjáépítésében, amelyben Isten sekíná-jelenléte többé soha nem nyugodott meg.

Those that employ their “dishes of fables” against the prophetic Word, in an attempt to cover up the rebellion of Adventism in 1863, and who choose to base their argument upon the logic that if anything happened wrong in 1863, the prophetess would have forbidden it, are willfully ignorant of the first principle that is identified in the very first mention of rebellion against God. God allows rebellion for His own purposes and if He chooses for His prophets to remain neutral or silent in the rebellions that might arrive, that is His choice.

Akik „mesékből készült tálaikat” a prófétai Ige ellen vetik be, hogy ily módon leplezzék az adventizmus 1863-as lázadását, és akik érvelésüket arra a logikára alapozzák, hogy ha 1863-ban bármi helytelen történt volna, a prófétanő megtiltotta volna azt, azok szándékosan tudatlanok az első alapelvet illetően, amely már az Isten elleni lázadás legelső említésében azonosítható. Isten saját céljai érdekében megengedi a lázadást, és ha úgy dönt, hogy prófétái semlegesek maradjanak vagy hallgassanak azokban a lázadásokban, amelyek bekövetkezhetnek, az az Ő döntése.

As we begin to consider the testing process of 1844 through 1863, that has been typified by the ten tests ancient Israel failed after they crossed the Red Sea, it is essential to understand this biblical fact. God’s prophets function as His prophets in times of obedience and disobedience, and at times they do not protest issues that would appear on the surface as something a prophet would be expected to protest. At times they are obviously aware of the rebellion but are restrained and at other times the Lord holds His hand over their eyes in regard to the rebellion. When that perspective is recognized, 1863 becomes a significant waymark in the history of the sixth kingdom of Bible prophecy, for both the horn of Protestantism and the horn of Republicanism.

Amint elkezdjük szemügyre venni az 1844-től 1863-ig tartó próbára tételi folyamatot, amelyet az a tíz próba jelképezett előre, amelyekben az ősi Izráel elbukott, miután átkelt a Vörös-tengeren, elengedhetetlen, hogy megértsük ezt a bibliai tényt. Isten prófétái engedelmesség és engedetlenség idején egyaránt az Ő prófétáiként működnek, és olykor nem tiltakoznak olyan kérdések ellen, amelyek a felszínen olyasminek tűnnének, ami ellen egy prófétától tiltakozást várnánk. Időnként nyilvánvalóan tudatában vannak a lázadásnak, mégis vissza vannak tartva, máskor pedig az Úr tartja kezét a szemük fölött a lázadás tekintetében. Amikor ezt a nézőpontot felismerjük, 1863 jelentős határjelzővé válik a bibliai prófécia hatodik királyságának történetében, mind a protestantizmus szarva, mind a republikánizmus szarva számára.

> I have also spoken by the prophets, and I have multiplied visions, and used similitudes, by the ministry of the prophets. Hosea 12:10.

> Szóltam a próféták által is, megsokasítottam a látomásokat, és példázatokkal éltem a próféták szolgálata által. Hóseás 12:10.

Back to Articles