Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Nine

Dániel könyve – Százhetvenkilenc

The Midnight Cry and Rome’s Prophetic Role: Unveiling the Last Days in the Book of Daniel

Az éjféli kiáltás és Róma prófétai szerepe: az utolsó napok leleplezése Dániel könyvében

Author

Jeff Pippenger

Published

April 9, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are now on sacred ground, in terms of the book of Daniel, for we have arrived at the verses which represent the Midnight Cry for the one hundred and forty-four thousand. The verses also identify the sealing of the ensign who are lifted up. These are the verses that are the portion from the book of Daniel that relates to the last days that is unsealed, and represent Daniel’s expression of the Revelation of Jesus Christ that is unsealed when the “time is at hand,” just before probation closes in verse sixteen.

Most szent földön járunk, Dániel könyvének szempontjából, mert elérkeztünk azokhoz a versekhez, amelyek a száznegyvennégyezer számára az Éjféli Kiáltást jelképezik. Ezek a versek azonosítják továbbá a felemelt zászló hordozóinak elpecsételését is. Ezek azok a versek, amelyek Dániel könyvének az utolsó napokra vonatkozó, felnyitott részét alkotják, és Dánielnek Jézus Krisztus kijelentéséről szóló megfogalmazását képviselik, amely akkor nyittatik fel, amikor „közel az idő”, közvetlenül azelőtt, hogy a kegyelemidő a tizenhatodik versben lezárul.

It is Rome that establishes the vision, as represented in verse fourteen of chapter eleven, and it is therefore important to look closely at Rome as we navigate through verses eleven through fifteen, for where there is “no vision, the people perish,” and if you will not believe Isaiah chapter seven, verses eight and nine, “surely you will not be established.”

Róma az, amely megalapozza a látomást, amint azt a tizenegyedik fejezet tizennegyedik verse ábrázolja; ezért fontos, hogy a tizenegyedik verstől a tizenötödikig terjedő szakaszon haladva alaposan szemügyre vegyük Rómát, mert ahol „nincs látomás, elvadul a nép”, és ha nem hiszitek Ézsaiás hetedik fejezetének nyolcadik és kilencedik versét, „bizony nem maradtok meg.”

Uriah Smith references a prophetic rule at least four times in his book, Daniel and the Revelation. That rule identifies that a prophetic power is not identified in prophecy until it becomes “connected” with the people of God. The first reference he addresses it is in connection with the introduction of Babylon into the prophetic testimony.

Uriah Smith legalább négyszer hivatkozik egy prófétai szabályra Daniel and the Revelation című könyvében. E szabály szerint egy prófétai hatalom a próféciában mindaddig nincs azonosítva, amíg „kapcsolatba” nem kerül Isten népével. Első alkalommal ezt Babilon prófétai bizonyságtételbe való bevezetésével összefüggésben tárgyalja.

> “It is a manifest rule of interpretation that we may look for nations to be noticed in prophecy when they become so far connected with the people of God that mention of them becomes necessary to make the records of sacred history complete.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 46.

> „Az értelmezés egyik nyilvánvaló szabálya, hogy a nemzeteket akkor kereshetjük a próféciában megemlítve, amikor oly mértékben kapcsolatba kerülnek Isten népével, hogy említésük szükségessé válik a szent történelem feljegyzéseinek teljessé tételéhez.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 46.

At least three other times, Smith addresses the rule, and he points to the “league” of the Jews in each of the three, but in one reference he identifies the league as being fulfilled in 162 BC, but the other two references are in agreement with the modern historians, who identify the fulfillment of the “league” of the Jews and Rome as 161 BC.

Smith még legalább három más alkalommal foglalkozik ezzel a szabállyal, és mindhárom esetben a zsidók „szövetségére” mutat rá, ám az egyik hivatkozásban úgy azonosítja a szövetség beteljesedését, hogy az Kr. e. 162-ben történt, míg a másik két hivatkozás egyetért a modern történészekkel, akik a zsidók és Róma közötti „szövetség” beteljesedését Kr. e. 161-re teszik.

> “It is unnecessary to remind the reader that earthly governments are not introduced into prophecy till they become in some way connected with the people of God. Rome became connected with the Jews, the people of God at that time, by the famous Jewish League, BC 161. 1 Maccabees 8; Josephus’s Antiquities, book 12, chapter 10, section 6; Prideaux, Vol. II, page 166. But seven years before this, that is, in BC 168, Rome had conquered Macedonia, and made that country a part of its empire. Rome is therefore introduced into prophecy just as, from the conquered Macedonian horn of the goat, it is going forth to new conquests in other directions. It therefore appeared to the prophet, or may be properly spoken of in this prophecy, as coming forth from one of the horns of the goat.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 175.

> „Fölösleges emlékeztetni az olvasót arra, hogy a földi kormányzatok mindaddig nem kerülnek bevezetésre a próféciában, amíg valamiképpen kapcsolatba nem kerülnek Isten népével. Róma a híres zsidó szövetség révén Kr. e. 161-ben került kapcsolatba a zsidókkal, Isten akkori népével. 1 Makkabeusok 8; Josephus: A zsidók története, 12. könyv, 10. fejezet, 6. szakasz; Prideaux, II. köt., 166. o. Ám hét évvel ezt megelőzően, vagyis Kr. e. 168-ban Róma meghódította Macedóniát, és azt birodalma részévé tette. Róma tehát éppen akkor kerül be a próféciába, amikor a kecskebak legyőzött macedón szarvából kiindulva új hódításokra indul más irányokba. Ennélfogva úgy jelent meg a prófétának, illetve ebben a próféciában helyesen úgy lehet róla szólni, mint amely a kecskebak egyik szarvából jön elő.” Uriah Smith, Dániel és a Jelenések könyve, 175.

But Smith also states that it was 162 BC.

De Smith azt is állítja, hogy Kr. e. 162 volt.

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

> „Ugyanennek a hatalomnak a Szentföldön is meg kellett állnia, és fel kellett emésztenie azt. Róma Kr. e. 162-ben szövetség útján kapcsolatba került Isten népével, a zsidókkal; ettől az időponttól fogva kiemelkedő helyet foglal el a prófétai időszámításban. Júdea fölött azonban tényleges hódítás útján csak Kr. e. 63-ban szerzett fennhatóságot; mégpedig a következő módon.” Uriah Smith, Daniel és a Jelenések, 259.

And then the third time he references the event, he again says 161 BC.

És amikor harmadszor utal erre az eseményre, ismét Kr. e. 161-et mond.

> “Having taken us down through the secular events of the empire to the end of the seventy weeks, the prophet, in verse 23, takes us back to the time when the Romans became directly connected with the people of God by the Jewish league, BC 161: from which point we are then taken down in a direct line of events to the final triumph of the church, and the setting up of God’s everlasting kingdom. The Jews, being grievously oppressed by the Syrian kings, sent an embassy to Rome, to solicit the aid of the Romans, and to join themselves in ‘a league of amity and confederacy with them.’ 1 Maccabees 8; Prideaux, II, 234; Josephus’s Antiquities, book 12, chapter 10, section 6. The Romans listened to the request of the Jews, and granted them a decree, couched in these words:—

> „Miután a próféta a birodalom világi eseményein végigvezetett bennünket a hetven hét végéig, a 23. versben visszavezet bennünket arra az időre, amikor a rómaiak a zsidó szövetség által közvetlen kapcsolatba kerültek Isten népével, Kr. e. 161-ben; ettől a ponttól pedig az események egyenes vonalán vezet tovább bennünket az egyház végső diadaláig és Isten örökkévaló országának felállításáig. A zsidók, akiket a szíriai királyok súlyosan elnyomtak, követséget küldtek Rómába, hogy a rómaiak segítségét kérjék, és velük „barátsági és szövetségi szövetségre” lépjenek. 1 Makkabeusok 8; Prideaux, II, 234; Josephus: A zsidók története, 12. könyv, 10. fejezet, 6. szakasz. A rómaiak meghallgatták a zsidók kérését, és a következő szavakkal megfogalmazott rendeletet adtak nekik:—”

> “‘The decree of the senate concerning a league of assistance and friendship with the nation of the Jews. It shall not be lawful for any that are subject to the Romans, to make war with the nation of the Jews, nor to assist those that do so, either by sending them corn, or ships, or money; and if any attack be made upon the Jews, the Romans shall assist them as far as they are able; and again, if any attack be made upon the Romans, the Jews shall assist them. And if the Jews have a mind to add to, or to take from, this league of assistance, that shall be done with the common consent of the Romans. And whatever addition shall thus be made, it shall be of force.’ ‘This decree,’ says Josephus, ‘was written by Eupolemus, the son of John, and by Jason, the son of Eleazer, when Judas was high priest of the nation, and Simon, his brother, was general of the army. And this was the first league that the Romans made with the Jews, and was managed after this manner.’” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 271.

> „A szenátus határozata a zsidó nemzettel kötendő segítségnyújtási és barátsági szövetség tárgyában. A rómaiak fennhatósága alatt állók közül senkinek sem lesz megengedve, hogy háborút viseljen a zsidó nemzet ellen, sem hogy segítséget nyújtson azoknak, akik ezt teszik, akár gabona, akár hajók, akár pénz küldésével; és ha a zsidók ellen támadás történik, a rómaiak képességük szerint segítségükre lesznek; viszont, ha a rómaiak ellen történik támadás, a zsidók nyújtanak nekik segítséget. És ha a zsidók úgy kívánják, hogy e segítségnyújtási szövetséghez valamit hozzáadjanak vagy abból elvegyenek, az a rómaiak közös beleegyezésével történjék. És bárminemű ilyen módon tett kiegészítés érvényben maradjon.” „Ezt a határozatot” — mondja Josephus — „Eupolemus, János fia, és Jason, Eleázár fia írta le, amikor Júdás volt a nemzet főpapja, és testvére, Simon a hadsereg vezére. És ez volt az első szövetség, amelyet a rómaiak a zsidókkal kötöttek, és ily módon intézték azt.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 271.

It is not my burden to explain why Smith cited 162 BC, other than my assumption it was a typo. My point is in referencing the emphasis he places upon what he identifies as “a manifest rule of interpretation that we may look for nations to be noticed in prophecy when they become so far connected with the people of God that mention of them becomes necessary to make the records of sacred history complete.” When Smith emphasizes that rule, he identifies that Rome became connected with the people of God at the “league,” of verse twenty-three in 161 BC, but Smith identifies that Rome is first introduced into the prophetic narrative in 200 BC, thirty-nine years before 161 BC.

Nem az én feladatom megmagyarázni, miért hivatkozott Smith Kr. e. 162-re, azon feltételezésemen kívül, hogy ez sajtóhiba volt. Lényegem abban áll, hogy rámutassak arra a hangsúlyra, amelyet arra helyez, amit ő „az értelmezés nyilvánvaló szabályának” nevez, miszerint „arra számíthatunk, hogy a nemzetek akkor kerülnek említésre a próféciában, amikor oly módon kapcsolódnak Isten népéhez, hogy említésük szükségessé válik a szent történelem feljegyzéseinek teljessé tételéhez.” Amikor Smith ezt a szabályt hangsúlyozza, azonosítja, hogy Róma a huszonharmadik versben említett „szövetségnél” kapcsolódott össze Isten népével Kr. e. 161-ben, ám Smith azt is megállapítja, hogy Róma először Kr. e. 200-ban jelenik meg a prófétai elbeszélésben, vagyis harminckilenc évvel Kr. e. 161 előtt.

> “A new power is now introduced,—‘the robbers of thy people;’ literally, says Bishop Newton, ‘the breakers of thy people.’ Far away on the banks of the Tiber, a kingdom had been nourishing itself with ambitious projects and dark designs. Small and weak at first, it grew with marvelous rapidity in strength and vigor, reaching out cautiously here and there to try its prowess, and test the vigor of its warlike arm, till, conscious of its power, it boldly reared its head among the nations of the earth, and seized with invincible hand the helm of their affairs. Henceforth the name of Rome stands upon the historic page, destined for long ages to control the affairs of the world, and exert a mighty influence among the nations even to the end of time.

> „Most új hatalom lép színre: — „néped rablói”; szó szerint, mondja Newton püspök, „néped összetörői”. Távol, a Tiberis partjain, egy királyság táplálta magát nagyravágyó tervekkel és sötét szándékokkal. Eleinte kicsiny és gyenge volt, de csodálatos gyorsasággal növekedett erőben és életerőben; óvatosan kinyújtotta karját itt is, ott is, hogy próbára tegye erejét, és megvizsgálja harcias karjának szilárdságát, mígnem hatalmának tudatára ébredve bátran felemelte fejét a föld nemzetei között, és legyőzhetetlen kézzel ragadta magához ügyeik kormányrúdját. Ettől fogva Róma neve ott áll a történelem lapjain, arra rendelve, hogy hosszú századokon át irányítsa a világ ügyeit, és hatalmas befolyást gyakoroljon a nemzetek között mind az idők végéig.”

> “Rome spoke; and Syria and Macedonia soon found a change coming over the aspect of their dream. The Romans interfered in behalf of the young king of Egypt, determined that he should be protected from the ruin devised by Antiochus and Philip. This was BC 200, and was one of the first important interferences of the Romans in the affairs of Syria and Egypt.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 256.

> „Róma megszólalt; és Szíria, valamint Macedónia álomképének arculatán hamarosan változás mutatkozott. A rómaiak közbeléptek Egyiptom ifjú királyának érdekében, eltökélve, hogy megóvják őt attól a pusztulástól, amelyet Antiochus és Philipposz tervezett számára. Ez Kr. e. 200-ban történt, és a rómaiaknak ez volt az egyik első jelentős beavatkozása Szíria és Egyiptom ügyeibe.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 256.

Rome is first introduced into the prophetic narrative in the year 200 BC, and that introduction in verse fourteen, is the most significant reference of Rome in all of Daniel, for it is the very verse that defines Rome as the symbol that establishes the vision. Why Smith could emphasize such a rule of prophecy, then cite 161 BC, while also identifying the year 200 BC, as the point where the power of Rome was “introduced,” is not a problem I wish to resolve. If I have a question that needs to be resolved, it would be whether the rule as defined by Smith is valid or not. If it is valid, then I would argue that verse fourteen, must have a connection with the Jews, that occurred before the league of 161 BC.

Róma először Kr. e. 200-ban jelenik meg a prófétai elbeszélésben, és ez a bevezetés a tizennegyedik versben Dániel egész könyvében a Rómára vonatkozó legjelentősebb utalás, mert éppen ez a vers határozza meg Rómát mint azt a jelképet, amely megalapozza a látomást. Hogy Smith miként hangsúlyozhatott egy ilyen prófétai szabályt, majd idézhette Kr. e. 161-et, miközben Kr. e. 200-at is azonosította azzal az időponttal, amikor Róma hatalma „bevezetésre került”, az nem olyan kérdés, amelyet meg kívánok oldani. Ha volna olyan kérdésem, amely megoldásra szorul, az az volna, hogy a Smith által meghatározott szabály érvényes-e vagy sem. Ha érvényes, akkor amellett érvelnék, hogy a tizennegyedik versnek kapcsolatban kell állnia a zsidókkal, mégpedig oly módon, amely a Kr. e. 161-es szövetséget megelőzően történt.

I understand that the history of verses thirteen to fifteen, are identifying a history in the last days when papal Rome intrudes herself into prophetic history, and she does so in connection with the United States, who are God’s people in that history. Because Jesus always illustrates the end with the beginning, the year 200 BC, when pagan Rome came into history, must have a connection with people of God in that history. Therefore, I agree with Smith’s rule, even if he found no direct connection between Rome and the Jews in the year 200 BC.

Úgy értem, hogy a tizenharmadiktól a tizenötödik versig terjedő szakasz olyan történelmet azonosít az utolsó napokban, amikor a pápai Róma betör a prófétai történelembe, és ezt az Egyesült Államokkal összefüggésben teszi, amely abban a történelemben Isten népe. Mivel Jézus a véget mindig a kezdettel szemlélteti, a Kr. e. 200. évnek, amikor a pogány Róma belépett a történelembe, kapcsolatban kell állnia Isten népével abban a történelemben. Ezért egyetértek Smith szabályával, még akkor is, ha ő a Kr. e. 200. évben nem talált közvetlen kapcsolatot Róma és a zsidók között.

Verses eleven and twelve, identify the victory and aftermath of the Battle of Raphia, which occurred in 217 BC, between the Seleucid Empire, led by Antiochus III Magnus, or “The Great”, and the Ptolemaic Kingdom of Egypt, led by King Ptolemy IV Philopator. This battle occurred during the struggle for control over Coele-Syria (southern Syria) and southern Palestine, territories contested between the Ptolemaic and Seleucid kingdoms. Ptolemy IV Philopator’s victory at Raphia allowed him to maintain control over Coele-Syria and southern Palestine for a time.

A tizenegyedik és tizenkettedik versek a Kr. e. 217-ben lezajlott rafiai csata győzelmét és következményeit azonosítják; e csatát a III. Antiochosz Megasz, vagyis „a Nagy” vezette Szeleukida Birodalom, valamint a IV. Ptolemaiosz Philopatór király vezette egyiptomi Ptolemaioszi Királyság vívta. Ez a csata a Koilé-Szíria (Dél-Szíria) és Dél-Palesztina feletti uralomért folytatott küzdelem során zajlott, amelyek a Ptolemaioszi és a Szeleukida királyság között vitatott területek voltak. IV. Ptolemaiosz Philopatór rafiai győzelme lehetővé tette számára, hogy egy ideig fenntartsa uralmát Koilé-Szíria és Dél-Palesztina felett.

The Battle of Panium, which occurred seventeen years later in 200 BC, also known as the Battle of Mount Panium or the Battle of Paneas, was between the Seleucid Empire, led by King Antiochus III, and the Ptolemaic Kingdom of Egypt, led by King Ptolemy V.

A tizenhét évvel később, Kr. e. 200-ban bekövetkezett pánioni csata, amelyet a Pánion-hegyi csataként vagy paneasi csataként is ismernek, a III. Antiokhosz király vezette Szeleukida Birodalom és az V. Ptolemaiosz király vezette Egyiptomi Ptolemaioszi Királyság között zajlott.

Thirty-one years later, in 167 BC, the Maccabean Revolt, a Jewish rebellion against the Seleucid Empire’s attempts to suppress Jewish religious practices and impose Hellenistic culture, began in the town of Modein, a small town located in the region of Judea, in what is now modern-day Israel.

Harmincegy évvel később, Kr. e. 167-ben a makkabeus felkelés, a zsidó vallási gyakorlatok elfojtására és a hellenisztikus kultúra ráerőltetésére irányuló szeleukida birodalmi törekvések elleni zsidó lázadás, Júdea vidékének egy kisvárosában, Modeinben kezdődött, a mai Izrael területén.

The event in question involved the infamous Greek Seleucid ruler, Antiochus IV Epiphanes, who had imposed strict Hellenistic practices on the Jewish population, including the prohibition of Jewish religious observances and the desecration of the Temple in Jerusalem. In an effort to enforce his decrees, Antiochus sent representatives to various towns and villages to compel the Jewish inhabitants to comply with his orders.

A szóban forgó esemény a hírhedt görög szeleukida uralkodóhoz, IV. Antiochosz Epiphanészhez kapcsolódott, aki szigorú hellenisztikus gyakorlatokat kényszerített a zsidó lakosságra, beleértve a zsidó vallási szertartások betiltását és a jeruzsálemi Templom megszentségtelenítését. Rendeletei kikényszerítése érdekében Antiochosz képviselőket küldött különböző városokba és falvakba, hogy a zsidó lakosokat parancsainak való engedelmességre kényszerítsék.

In Modein, one of the Seleucid officials arrived to enforce the king’s decree by commanding the Jewish inhabitants to participate in pagan rituals and make offerings to Greek gods. An elderly Jewish priest named Mattathias refused to comply with the order and killed both a Jew who stepped forward to offer the sacrifice and the Seleucid official. This act of defiance by Mattathias and his family marked the beginning of the Maccabean Revolt against Seleucid rule.

Modeinben a szeleukida tisztviselők egyike azért érkezett, hogy érvényt szerezzen a király rendeletének, és felszólítsa a zsidó lakosokat a pogány szertartásokban való részvételre és a görög isteneknek bemutatott áldozatokra. Egy idős zsidó pap, Mattatiás, megtagadta az engedelmességet a parancsnak, és megölt mind egy zsidót, aki előlépett, hogy bemutassa az áldozatot, mind pedig a szeleukida tisztviselőt. Mattatiásnak és családjának ez az ellenszegülő tette jelezte a szeleukida uralom elleni makkabeus felkelés kezdetét.

Mattathias and his five sons, including Judas Maccabee, fled to the hills and began a guerrilla war against the Seleucid forces. The revolt eventually grew in strength and support, leading to a series of military victories against the Seleucids.

Mattatiás és öt fia, köztük Júdás Makkabeus, a hegyekbe menekült, és gerillaháborút kezdett a szeleukida erők ellen. A felkelés végül erőre kapott, és egyre szélesebb támogatásra talált, ami a szeleukidák elleni katonai győzelmek sorozatához vezetett.

The events at Modein in 167 BC, were a pivotal moment in Jewish history, marking the beginning of the Maccabean Revolt and the struggle for religious freedom and independence against foreign rule. The rededication of the second temple in Jerusalem, which marks the historical event celebrated during Hanukkah, occurred in 164 BC, three years before the “league” of verse twenty-three.

A Kr. e. 167-ben Modeinban történt események fordulópontot jelentettek a zsidó történelemben, mivel a Makkabeus-felkelés kezdetét, valamint a vallásszabadságért és a függetlenségért folytatott küzdelmet jelezték az idegen uralommal szemben. A jeruzsálemi második templom újbóli felszentelése, amely a Hanuka során megünnepelt történelmi eseményt jelöli, Kr. e. 164-ben történt, három évvel a huszonharmadik vers „szövetsége” előtt.

After reclaiming Jerusalem and the Temple, the Maccabees cleansed the Temple of the pagan defilements and restored it to its proper religious use. According to tradition, they found only a single cruse of consecrated oil, enough to light the menorah for only one day. Actually, no contemporary historical witness of that event exists, and it was not until the sixth century that the Jewish fable is found in literature. Sister White compares the apostate Jewish church with the Catholic church, especially emphasizing that both churches base the religion upon human customs and traditions. As with the many various fabricated miracles within the history of the papal Church, the fable of the one days oil lasting for eight days has no historical witness.

Miután a Makkabeusok visszafoglalták Jeruzsálemet és a Templomot, megtisztították a Templomot a pogány beszennyeződésektől, és visszaállították azt rendeltetésszerű vallási használatára. A hagyomány szerint csak egyetlen korsó megszentelt olajat találtak, amely csupán egy napra volt elegendő ahhoz, hogy a menórát égve tartsák. Valójában azonban ennek az eseménynek nincs egyetlen kortárs történeti tanúbizonysága sem, és a zsidó mese csak a hatodik században jelenik meg az irodalomban. White testvérnő a hitehagyott zsidó egyházat a katolikus egyházzal hasonlítja össze, különösen hangsúlyozva, hogy mindkét egyház emberi szokásokra és hagyományokra alapozza a vallást. Miként a pápai egyház történetében található számos különféle koholt csoda esetében, úgy az az elbeszélés is, hogy az egynapi olaj nyolc napig kitartott, minden történeti tanúbizonyságot nélkülöz.

Verse ten, of Daniel chapter eleven, identifies the first battle of the three battles of verse forty, which I have previously identified as three battles of a cold war, as well as, three proxy wars. A sister questioned my defining the Ukrainian War, which is the second of these three wars as cold wars, for as she correctly pointed out there has been abundant death and destruction. What I have been defining in previous articles as the three battles of the “cold war”, was defined in those terms to draw a distinction between these three battles and the three World Wars that occur during the history of the earth beast of Revelation thirteen. These three wars are proxy wars and have also been defined that way.

Dániel könyve tizenegyedik fejezetének tizedik verse azonosítja a negyvenedik vers három csatájának elsőjét, amelyeket korábban a hidegháború három csatájaként, valamint három helyettesítő háborúként azonosítottam. Egy testvérnő megkérdőjelezte, hogy az ukrajnai háborút, amely e három háború közül a második, hidegháborúkként határozom meg, mivel helyesen rámutatott arra, hogy bőséges volt a halál és a pusztítás. Amit korábbi írásaimban a „hidegháború” három csatájaként határoztam meg, azt e kifejezésekkel azért jelöltem, hogy különbséget tegyek e három csata és a Jelenések tizenharmadik fejezetének földi fenevadja történelme során bekövetkező három világháború között. E három háború helyettesítő háború, és ekként is lettek meghatározva.

I intend to identify those three battles as “the three battles of verse forty” or proxy wars, from this point onward in these articles, to remove the discrepancy of identifying a hot war as a cold war. By my definition, the three battles of verse forty, do not include the battle of 1798, which is part of verse forty, but only the three battles from the time of the end in 1989 unto the Sunday law of verse forty-one. The three battles are more correctly identified as proxy wars, that are accomplished within the context of the warfare between the king of the north and the king of the south, which in the history of verse forty, represent the warfare between Catholicism (the king of the north) and Communism (the king of the south).

E cikkekben ezentúl azt a három csatát „a negyvenedik vers három csatájaként”, illetve helyettesítő háborúkként fogom azonosítani, hogy megszüntessem azt az ellentmondást, amely egy forró háborút hidegháborúként azonosít. Meghatározásom szerint a negyvenedik vers három csatája nem foglalja magában az 1798-as csatát, noha az a negyvenedik vers részét képezi, hanem csak azt a három csatát, amelyek a vég idejétől, 1989-től a negyvenegyedik vers vasárnapi törvényéig terjednek. E három csata helyesebben helyettesítő háborúkként azonosítható, amelyek az északi király és a déli király közötti hadviselés összefüggésében mennek végbe; a negyvenedik vers történetében ezek a katolicizmus (az északi király) és a kommunizmus (a déli király) közötti hadviselést jelképezik.

The first of those three battles identifies the victory of Catholicism over Communism in 1989, as the papacy joined with its proxy army, represented by the United States, in sweeping away the Soviet Union in 1989, though Russia, the head (or “fortress”), was left standing. The current Ukrainian War is once again a battle between Catholicism and Communism, with the papacy employing the Ukrainian government as its proxy against Russia, along with the support of the papacy’s previous proxy power, the United States, including the rest of the globalist western world. That war is represented in verses eleven and twelve, and identifies that Communism (Russia), will prevail over Catholicism.

E három csata közül az első a katolicizmus kommunizmus felett aratott, 1989-es győzelmét azonosítja, amikor a pápaság proxy hadseregével, amelyet az Egyesült Államok képviselt, összefogva 1989-ben elsöpörte a Szovjetuniót, noha Oroszország, a fej (vagy „erőd”), állva maradt. A jelenlegi ukrajnai háború ismét a katolicizmus és a kommunizmus közötti ütközet, amelyben a pápaság az ukrán kormányt használja proxyjaként Oroszország ellen, a pápaság korábbi proxy hatalmának, az Egyesült Államoknak, valamint a globalista nyugati világ többi részének támogatásával együtt. Ezt a háborút a tizenegyedik és tizenkettedik versek ábrázolják, és azt jelzi, hogy a kommunizmus (Oroszország) győzedelmeskedni fog a katolicizmus felett.

The third of those three proxy battles is represented in verse fifteen, as the Battle of Panium. The battle was between the Ptolemaic kingdom (the king of the south) and the Seleucid kingdom (the king of the north). In that battle the proxy army of Catholicism is once again the United States.

A három helyettesítő csata közül a harmadikat a tizenötödik vers ábrázolja, mint a paniumi csatát. A csata a ptolemaioszi királyság (a déli király) és a szeleukida királyság (az északi király) között zajlott. Abban a csatában a katolicizmus helyettesítő hadserege ismét az Egyesült Államok.

In the first battle in 1989, the proxy army of the Republican horn of the United States was employed by the papacy to bring down the political structure of the Soviet Union, while leaving intact, its head (Russia). In the second battle, which is the Ukrainian war, the proxy army of the Nazi’s is defeated by Russia. In the third battle the United States, the proxy army of the papacy again defeats the king of the south.

Az első csatában, 1989-ben, az Egyesült Államok republikánus szarvának megbízott hadseregét a pápaság arra használta fel, hogy ledöntse a Szovjetunió politikai szerkezetét, miközben annak fejét (Oroszországot) épségben hagyta. A második csatában, amely az ukrajnai háború, a nácik megbízott hadseregét Oroszország legyőzi. A harmadik csatában az Egyesült Államok, a pápaság megbízott hadserege, ismét legyőzi a dél királyát.

The three battles bear the signature of “Truth”, with the first and last battles being carried out by the victorious proxy army of the United States. In the first battle the head of the king of the south was left intact, and in the third battle the proxy army of the United States, becomes the head of the king of the south. The second proxy army was also the proxy army of the papacy in the Second World War. In both instances the proxy army of Nazism was and will be defeated. The papacy fully subdues all her enemies before verse sixteen, when the threefold union is accomplished.

A három csata az „Igazság” ismertetőjegyét viseli, s az első és az utolsó csatát az Egyesült Államok győztes helyettesítő hadserege vívja meg. Az első csatában a dél királyának feje sértetlen maradt, a harmadik csatában pedig az Egyesült Államok helyettesítő hadserege a dél királyának fejévé lesz. A második helyettesítő hadsereg egyúttal a pápaság helyettesítő hadserege is volt a második világháborúban. Mindkét esetben a nácizmus helyettesítő hadserege vereséget szenvedett, illetve vereséget fog szenvedni. A pápaság a tizenhatodik vers előtt teljesen leigázza minden ellenségét, amikor a hármas szövetség megvalósul.

> “Ptolemy [Putin] lacked the prudence to make a good use of his victory. Had he followed up his success, he would probably have become master of the whole kingdom of Antiochus; but content with making only a few menaces and a few threats, he made peace that he might be able to give himself up to the uninterrupted and uncontrolled indulgence of his brutish passions. Thus, having conquered his enemies, he was overcome by his vices, and, forgetful of the great name which he might have established, he spent his time in feasting and lewdness.

> „Ptolemaiosz [Putyin] nélkülözte azt a körültekintést, amely győzelmének helyes felhasználásához szükséges lett volna. Ha sikerét továbbvitte volna, minden valószínűség szerint az egész Antiochosz-féle királyság urává lett volna; de mivel megelégedett csupán néhány fenyegetéssel és néhány megfélemlítéssel, békét kötött, hogy átadhassa magát állatias szenvedélyei zavartalan és féktelen kielégítésének. Így, miután legyőzte ellenségeit, bűnei győzték le őt, és megfeledkezve a nagy névről, amelyet megalapíthatott volna, idejét lakomázással és kicsapongással töltötte.”

> “His heart was lifted up by his success, but he was far from being strengthened by it; for the inglorious use he made of it caused his own subjects to rebel against him.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 254.

> „Szívét felfuvalkodottá tette sikere, ám attól távolról sem erősödött meg; mert az a gyalázatos mód, ahogyan azzal élt, saját alattvalóit lázadásra indította ellene.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 254.

A second witness that the victory of Putin marks his end, is with the southern kingdom of Judah’s king Uzziah, whose heart was also lifted up by his military victories, and thereafter, as with Ptolemy, sought to perform the work of the priests in the sanctuary, and was struck with leprosy and immediately removed from power. Putin’s victory in the Ukrainian war marks the beginning of his end as the king of the south (the king of atheism). His end was typified with the beginning of verse forty’s prophetic king of the south (France), which identified a revolution that overthrew the leadership, as happened with Ptolemy. Putin’s end was also represented with the end of the Soviet Union, where the leader (Gorbachev), dissolved the Soviet Union, and immediately took a job with the United Nations, the last-day globalist symbol of atheism, the king of the south. After Putin’s victory in the Ukraine, he is also typified by Napoleon at Waterloo, and the exile that followed; and also, king Uzziah, with his leprosy, and the exile that followed, as well as Ptolemy’s drunken end and the end of the Soviet Union in 1989.

Putyin győzelmének végét jelző második tanú Júda déli királyságának Uzzijás királyában található, akinek szíve katonai győzelmei miatt szintén felfuvalkodott, és ezután — miként Ptolemaiosz is — arra törekedett, hogy a szentélyben a papok munkáját végezze, ezért leprával sújtatott, és azonnal eltávolíttatott a hatalomból. Putyin ukrajnai háborúban aratott győzelme kezdetét jelöli végének mint a dél királyának (az ateizmus királyának). Végét a negyvenedik vers prófétai dél királyának (Franciaország) kezdete előképezte, amely egy olyan forradalmat azonosított, amely megdöntötte a vezetést, miként az Ptolemaiosszal is történt. Putyin végét a Szovjetunió végével is szemléltette, amikor a vezető (Gorbacsov) feloszlatta a Szovjetuniót, és azonnal állást vállalt az Egyesült Nemzeteknél, az utolsó napok ateizmusának, a dél királyának globalista jelképénél. Putyin ukrajnai győzelme után Napóleon waterlooi alakja is előképezi őt, valamint az azt követő száműzetés; továbbá Uzzijás király, leprájával és az azt követő száműzetéssel, valamint Ptolemaiosz részeg végzete és a Szovjetunió 1989-ben bekövetkezett vége is.

The Battle of Panium occurred in 200 BC, and in that very year Rome openly intercedes into history. Their insertion into the prophetic narrative precedes the conquering of Jerusalem represented in verse sixteen, and fulfilled in 63 BC. at the time she proclaimed that she was the defender of the child king in Egypt. In the third battle of verse forty, involving the kings of the north and south, the papacy will insert itself into history again, pretending to be the protector of Russia. At that same time Seleucus, in the type, defeated Ptolemy in the battle of Panium, thus identifying that the United States, the proxy army of the papacy in the first and last battles of verse forty, defeats “Egypt” (the king of the south).

Pánium csatája Kr. e. 200-ban zajlott le, és éppen abban az esztendőben Róma nyíltan beavatkozik a történelembe. Beilleszkedése a prófétai elbeszélésbe megelőzi Jeruzsálemnek a tizenhatodik versben ábrázolt meghódítását, amely Kr. e. 63-ban teljesedett be, abban az időben, amikor kijelentette, hogy ő az egyiptomi gyermek-király védelmezője. A negyvenedik vers harmadik csatájában, amely az északi és a déli királyokat érinti, a pápaság ismét be fog avatkozni a történelembe, úgy téve, mintha Oroszország oltalmazója volna. Ugyanebben az időben Seleucus az előképben legyőzte Ptolemaioszt Pánium csatájában, ezzel azonosítva, hogy az Egyesült Államok, a pápaság helyettes hadserege a negyvenedik vers első és utolsó csatáiban, legyőzi „Egyiptomot” (a déli királyt).

In the year 200 BC, we symbolically find the papacy, as the whore of Tyre begins to sing her songs of fornication in advance of the threefold union at the Sunday law of verse sixteen. At the same time the United States prevails over the United Nations, thus securing its position as the premier king of the ten kings. All the dynamics of the threefold union that are accomplished at the Sunday law, are settled before verse sixteen.

Kr. e. 200-ban jelképesen a pápaságot találjuk, amint Tírusz paráznája elkezdi énekelni paráznaságának énekeit a tizenhatodik vers vasárnaptörvényénél megvalósuló hármas egység előtt. Ugyanakkor az Egyesült Államok felülkerekedik az Egyesült Nemzeteken, s ezáltal megszilárdítja helyzetét mint a tíz király első számú királya. A hármas egység minden olyan dinamikája, amely a vasárnaptörvénynél teljesedik be, a tizenhatodik vers előtt rendeződik.

The dragon power’s political structure, as represented by the United Nations, agrees, in verse sixteen, to give its political structure to the beast, but before it does so the papacy conquers the religion of the dragon. Paganism must once again, be taken away. Protestantism was removed in the Reagan years, in the first battle of verse forty, and in the time of the last Republican president the religion of the dragon will also be placed into subjection to the religion of Catholicism, as it was in the year 508. The process of removing any religious resistance to the papacy being placed upon the throne began in the Reagan years, and it ends in the Trump years. The resistance of apostate Protestantism against Catholicism was removed in the first battle of verse forty, and the resistance of spiritualism will be removed in the last battle of verse forty.

A sárkány hatalmának politikai szerkezete, amelyet az Egyesült Nemzetek képvisel, a tizenhatodik vers szerint beleegyezik abba, hogy politikai szerkezetét átadja a fenevadnak; de mielőtt ezt megtenné, a pápaság meghódítja a sárkány vallását. A pogányságnak ismét el kell távolíttatnia. A protestantizmus eltávolíttatott a Reagan-években, a negyvenedik vers első csatájában, és az utolsó republikánus elnök idején a sárkány vallása is alá lesz vetve a katolicizmus vallásának, miként az 508. évben történt. Annak a folyamatnak a kezdete, amely minden vallási ellenállás eltávolítására irányul azzal szemben, hogy a pápaság a trónra helyeztessék, a Reagan-években volt, és a Trump-években ér véget. A hitehagyott protestantizmus katolicizmussal szembeni ellenállása a negyvenedik vers első csatájában távolíttatott el, és a spiritualizmus ellenállása a negyvenedik vers utolsó csatájában fog eltávolíttatni.

In the same complicated interplay of human events, apostate Protestantism must establish itself as the religious and political authority over the ten kings of Revelation chapter seventeen. Thus, the Battle of Panium is identifying when the United States prevails over the United Nations, just before the Sunday law of verse sixteen.

Ugyanebben az emberi események bonyolult kölcsönhatásában a hitehagyott protestantizmusnak meg kell szilárdítania magát mint vallási és politikai hatalmat a Jelenések tizenhetedik fejezetének tíz királya fölött. Így a paniumi csata azt az időpontot jelöli, amikor az Egyesült Államok felülkerekedik az Egyesült Nemzeteken, közvetlenül a tizenhatodik vers vasárnaptörvénye előtt.

It is an established rule of prophecy that the dragon, the beast and the false prophet each have their own peculiar prophetic characteristics. One of those prophetic characteristics is that the beast (Catholicism), is always prophetically located in the city of Rome. The False Prophet is always prophetically located in the United States. But with the dragon, the characteristic of where the dragon is prophetically located is that it always moves. The dragon began in heaven, then came to the Garden of Eden, and eventually the dragon is located in Egypt.

A prófécia egyik megalapozott szabálya, hogy a sárkánynak, a fenevadnak és a hamis prófétának mindegyiknek megvannak a maguk sajátos prófétai jellemzői. E prófétai jellemzők egyike az, hogy a fenevad (a katolicizmus) prófétailag mindig Róma városában helyezkedik el. A hamis próféta prófétailag mindig az Egyesült Államokban helyezkedik el. A sárkány esetében azonban annak a prófétai helynek az a jellegzetessége, hogy az mindig változik. A sárkány a mennyben kezdte, azután az Éden kertjébe jött, végül pedig a sárkány Egyiptomban található.

> Speak, and say, Thus saith the Lord God; Behold, I am against thee, Pharaoh king of Egypt, the great dragon that lieth in the midst of his rivers, which hath said, My river is mine own, and I have made it for myself. Ezekiel 29:3.

> Szólj, és mondd: Így szól az Úr Isten: Íme, ellened fordulok, fáraó, Egyiptom királya, te nagy sárkány, aki folyóid közepette heversz, és ezt mondod: Az én folyóm az enyém, és én magamnak szereztem azt. Ezékiel 29:3.

The prophetic location of the dragon moves. In the time of John, the seat of the dragon, which represents its throne, was identified as being in Pergamos.

A sárkány prófétai helye áthelyeződik. János idejében a sárkány székhelyét, amely a trónját jelképezi, Pergámonban azonosították.

> And to the angel of the church in Pergamos write; These things saith he which hath the sharp sword with two edges; I know thy works and where thou dwellest, even where Satan’s seat is: and thou holdest fast my name, and hast not denied my faith, even in those days wherein Antipas was my faithful martyr, who was slain among you, where Satan dwelleth. Revelation 2:12, 13.

> A pergamumi gyülekezet angyalának pedig írd meg: Ezt mondja az, akinél a kétélű éles kard van: Tudom a te cselekedeteidet, és hogy hol lakol, ott, ahol a Sátán királyi széke van; és ragaszkodol az én nevemhez, és nem tagadtad meg az én hitemet még azokban a napokban sem, amelyekben Antipás, az én hű tanúm, megöletett közöttetek, ott, ahol a Sátán lakik. Jelenések 2:12, 13.

The practice of pagan Rome was to bring all the pagan deities they became associated with back to the city of Rome, and represent them in the Pantheon Temple. This is why Daniel records that the “place of his sanctuary was cast down.” The place of pagan Rome’s sanctuary was the city of Rome, which was cast down by Constantine in the year 330, but the sanctuary that was “in” Rome was the Pantheon Temple, Pan-Theon meaning, “the temple of all the gods”. The Romans moved the location of Satan’s seat to the Pantheon Temple from Pergamos. Sister White informs us that pagan Rome is the dragon.

A pogány Róma gyakorlata az volt, hogy mindazon pogány istenségeket, amelyekkel kapcsolatba került, visszavitte Róma városába, és a Pantheon templomban ábrázolta őket. Ezért jegyzi fel Dániel, hogy „szenthelyének helye levettetett”. A pogány Róma szenthelyének helye Róma városa volt, amelyet Konstantin i. sz. 330-ban vetett le, de az a szenthely, amely Rómában volt, a Pantheon templom volt; a Pan-Theon jelentése: „az összes isten temploma”. A rómaiak a Sátán székhelyének helyét Pergamonból a Pantheon templomba helyezték át. White testvérnő arról tájékoztat bennünket, hogy a pogány Róma a sárkány.

> “Thus while the dragon, primarily, represents Satan, it is, in a secondary sense, a symbol of pagan Rome.” The Great Controversy, 439.

> „Így tehát, miközben a sárkány elsődlegesen a Sátánt jelképezi, másodlagos értelemben a pogány Róma jelképe.” The Great Controversy, 439.

Pagan Rome divided into ten nations, and France became the king of the south when it introduced the atheism of Egypt during the French Revolution. By 1917, the dragon had moved from France to Russia. Verse ten represents 1989, and verses eleven and twelve, represent the battles of “the borderline” (Raphia and Ukraine), and the battle of Panium represents the third step the papacy accomplishes as she secures the threefold union in verse sixteen. It represents the hidden history of verse forty.

A pogány Róma tíz nemzetre oszlott, és Franciaország lett a déli király, amikor a francia forradalom idején bevezette Egyiptom ateizmusát. 1917-re a sárkány Franciaországból Oroszországba helyeződött át. A tizedik vers 1989-et jelképezi, a tizenegyedik és tizenkettedik versek pedig a „határvidék” csatáit (Ráfia és Ukrajna), Panium csatája pedig azt a harmadik lépést jelképezi, amelyet a pápaság a tizenhatodik versben visz véghez, miközben megszilárdítja a hármas uniót. Ez a negyvenedik vers rejtett történetét jelképezi.

We will continue this study in the next article.

E tanulmányt a következő cikkben folytatjuk.

> When Jesus came into the coasts of Caesarea Philippi [Panium], he asked his disciples, saying, Whom do men say that I the Son of man am? And they said, Some say that thou art John the Baptist: some, Elias; and others, Jeremias, or one of the prophets. He saith unto them, But whom say ye that I am? And Simon Peter answered and said, Thou art the Christ, the Son of the living God. And Jesus answered and said unto him, Blessed art thou, Simon Barjona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but my Father which is in heaven. And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Then charged he his disciples that they should tell no man that he was Jesus the Christ. From that time forth began Jesus to show unto his disciples, how that he must go unto Jerusalem, and suffer many things of the elders and chief priests and scribes, and be killed, and be raised again the third day. Matthew 16:13–21.

> Amikor Jézus Cézárea Filippi [Panium] vidékére érkezett, megkérdezte tanítványait: Kinek mondanak engem az emberek, az Emberfiát? Ők pedig így feleltek: Némelyek Keresztelő Jánosnak; mások Illésnek; ismét mások Jeremiásnak, vagy a próféták egyikének. Ő ezt mondta nekik: Hát ti kinek mondotok engem? Simon Péter pedig felelvén, ezt mondta: Te vagy a Krisztus, az élő Isten Fia. Jézus pedig felelvén, ezt mondta neki: Áldott vagy, Simon, Jónás fia, mert nem test és vér jelentette ezt ki neked, hanem az én mennyei Atyám. Én pedig azt mondom neked, hogy te Péter vagy, és ezen a kősziklán építem fel egyházamat, és a pokol kapui sem vesznek erőt rajta. Neked adom a mennyek országa kulcsait; és amit megkötsz a földön, meg lesz kötve a mennyben is, és amit feloldasz a földön, fel lesz oldva a mennyben is. Ekkor megparancsolta tanítványainak, hogy senkinek se mondják el, hogy ő Jézus, a Krisztus. Ettől fogva kezdte Jézus megmutatni tanítványainak, hogy Jeruzsálembe kell mennie, és sokat kell szenvednie a vénektől, a főpapoktól és az írástudóktól, és megöletnie, és a harmadik napon feltámadnia. Máté 16:13–21.

Back to Articles