Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Four

Jóel könyve és a laodiceai Hetednapi Adventista Egyház – Negyedik szám

Number Four

Negyedik szám

Author

Jeff Pippenger

Published

December 7, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

In Isaiah twenty-eight the “scornful men which rule” “Jerusalem” are represented as the “drunkards of Ephraim,” and as the “crown of pride.” “Crown” represents leadership and “pride” represents a satanic character.

Ézsaiás huszonnyolcadik fejezetében a „csúfolódó férfiak”, akik „Jeruzsálemet” uralják, „Efraim részegeiként” és a „kevélység koronájaként” vannak ábrázolva. A „korona” a vezetést jelképezi, a „kevélység” pedig sátáni jellemet fejez ki.

The drunkards are contrasted with the remnant (“residue”) who become God’s “crown” of glory, for during the latter rain the Lord sets up His “kingdom of glory” as typified by Him setting up the “kingdom of grace” at the cross. The kingdom of grace at the cross typifies the kingdom of glory at the Sunday law. The latter rain began on 9/11 when the sealing of the one hundred and forty-four thousand and the judgment of the living began.

A részegek szembe vannak állítva a maradékkal („maradék”), akik Isten „dicsőségének” koronájává lesznek; mert a késői eső idején az Úr felállítja az Ő „dicsőségnek országát”, amint ezt előképezte azáltal, hogy a kereszten felállította a „kegyelem országát”. A keresztnél felállított kegyelem országa a vasárnaptörvénynél felálló dicsőség országának előképe. A késői eső 9/11-én kezdődött, amikor megkezdődött a száznegyvennégyezer elpecsételése és az élők ítélete.

> “I saw that all things are intensely looking and stretching their thoughts on the impending crisis before them. The sins of Israel must go to judgment beforehand. Every sin must be confessed at the sanctuary, then the work will move. It must be done now. The remnant in the time of trouble will cry, My God, My God, why hast Thou forsaken me?

> „Láttam, hogy mindenek feszült figyelemmel tekintenek, és gondolataikat az előttük álló közelgő válságra összpontosítják. Izráel bűneinek előbb ítéletre kell kerülniük. Minden bűnt meg kell vallani a szentélyben, azután a munka előrehalad. Ennek most kell megtörténnie. A maradék a nyomorúság idején így kiált majd: Én Istenem, én Istenem, miért hagytál el engem?”

> “The latter rain is coming on those that are pure—all then will receive it as formerly.

> „A késői eső azokra száll alá, akik tiszták — akkor majd mindnyájan részesülnek benne, miként hajdan.”

> “When the four angels let go, Christ will set up His kingdom. None receive the latter rain but those who are doing all they can. Christ would help us. All could be overcomers by the grace of God, through the blood of Jesus. All heaven is interested in the work. Angels are interested.” Spalding and Magan, 3.

> „Amikor a négy angyal elengedi, Krisztus felállítja az Ő országát. Senki sem részesül a késői esőben, csak azok, akik minden tőlük telhetőt megtesznek. Krisztus segítségünkre lenne. Isten kegyelme által, Jézus vére által mindenki győztes lehetne. Az egész menny érdeklődéssel kíséri e munkát. Az angyalokat is érdekli.” Spalding and Magan, 3.

The four winds of Revelation are also represented by Isaiah as a rough wind that had been stayed during the day of the east wind, as are Revelation’s four winds of strife held in check by the four angels. The four winds are identified as an “angry horse seeking to break loose” bringing “death and destruction” by Sister White. The four winds are progressively released, beginning at 9/11 then greatly amplified at the Sunday law, and then fully loosed when human probation closes.

A Jelenések könyvének négy szele Izajásnál is úgy jelenik meg, mint a keleti szél napján visszatartott, zord szél, miként a Jelenések könyvének viszálykodásának négy szeleit is féken tartja a négy angyal. A négy szelet White testvérnő „elszabadulni vágyó, dühös lóként” azonosítja, amely „halált és pusztulást” hoz. A négy szél fokozatosan szabadul el: 9/11-gyel kezdődően, majd a vasárnaptörvény idején jelentősen felerősödve, végül pedig teljesen elszabadulva akkor, amikor az emberi kegyelemidő lezárul.

## Released and Restrained

Elengedve és visszatartva

The seventh trumpet, which is also the third woe, which announces the finishing of the mystery of God was prophetically sounded at 9/11 when Islam was released and then prophetically restrained by George W. Bush post-911. The mother of Islam, Hagar, Ishmael’s mother is a symbol of restraint and release. She was released by Sarah to procreate with Abraham by Sarah, then because of jealousy she was restrained by Sarah, causing Hagar to run away, until the angel restrained Hagar from running and told her to return. After the birth of Isaac, the strife of Hagar and Sarah continued until Abraham cast out the bondwoman, thus placing another restraint upon her.

A hetedik trombita, amely egyúttal a harmadik jaj is, és amely Isten titkának bevégzését hirdeti, prófétai értelemben 9/11-kor szólalt meg, amikor az iszlám szabadjára bocsáttatott, majd George W. Bush által 9/11 után prófétai módon megfékeztetett. Az iszlám anyja, Hágár, Ismáel anyja, a megfékezés és a szabadon bocsátás jelképe. Sára bocsátotta őt szabadon, hogy Ábrahámmal nemzzen Sára számára, majd féltékenység miatt Sára megfékezte őt, aminek következtében Hágár elmenekült, mígnem az angyal megakadályozta Hágárt a menekülésben, és azt mondta neki, térjen vissza. Izsák születése után Hágár és Sára viszálykodása tovább folytatódott, mígnem Ábrahám kiűzte a szolgálót, és így újabb korlátozást helyezett rá.

The four angels of Islam were released at the beginning of the three hundred and ninety-one year and fifteen-day prophecy of Revelation chapter nine verse fifteen and they were then restrained on August 11, 1840.

Az iszlám négy angyala a Jelenések kilencedik fejezetének tizenötödik versében olvasható háromszázkilencvenegy év és tizenöt napra szóló prófécia kezdetén eloldatott, majd 1840. augusztus 11-én ismét megfékeztetett.

> And the sixth angel sounded, and I heard a voice from the four horns of the golden altar which is before God, Saying to the sixth angel which had the trumpet, Loose the four angels which are bound in the great river Euphrates. And the four angels were loosed, which were prepared for an hour, and a day, and a month, and a year, for to slay the third part of men. Revelation 9:13–15.

> És megszólalt a hatodik angyal, és hallottam egy szózatot az Isten előtt levő aranyoltár négy szarva felől, amely ezt mondta a hatodik angyalnak, akinél a trombita volt: Oldd el a négy angyalt, akik meg vannak kötözve a nagy folyamnál, az Eufrátesznél. És eloldoztatott a négy angyal, akik el voltak készítve egy órára, egy napra, egy hónapra és egy esztendőre, hogy megöljék az emberek harmadrészét. Jelenések 9:13–15.

After Islam of the third woe was released to attack at 9/11, George W. Bush initiated his worldwide war on terrorism and put a restraint on Islam. The first mention of Ishmael, the symbol of Islam identifies that Ishmael descendants would be against every man and every man would be against them.

Miután a harmadik jajhoz tartozó iszlám 9/11-kor szabadon bocsáttatott, hogy támadást intézzen, George W. Bush megindította világméretű háborúját a terrorizmus ellen, és korlátot vetett az iszlámnak. Ismáelnek, az iszlám jelképének első említése azt azonosítja, hogy Ismáel leszármazottai minden ember ellen lesznek, és minden ember őellenük lesz.

> And the angel of the Lord said unto her, Behold, thou art with child, and shalt bear a son, and shalt call his name Ishmael; because the Lord hath heard thy affliction. And he will be a wild man; his hand will be against every man, and every man’s hand against him; and he shall dwell in the presence of all his brethren. Genesis 16:11, 12.

> Az Úr angyala pedig monda néki: Ímé, terhes vagy, és fiat szülsz, és nevezd nevét Izmáelnek; mert meghallotta az Úr a te nyomorúságodat. És ő vad ember lesz; keze mindenki ellen, és mindenki keze őellene; és minden ő atyjafiaival szemben fog lakni. 1Mózes 16:11–12.

Islam is the power at the end of the world that “every man’s hand” will be against, and Islam will be against every man, just as it is being perfectly fulfilled today. The particular work of Islam as a symbol of prophecy is to bring about a world war. This subject is confirmed by the story of Elijah, John the Baptist and is represented as “the angering of the nations” in the book of Revelation.

Az iszlám az a hatalom a világ végén, amely ellen „minden ember keze” fordul majd, és az iszlám is minden ember ellen fordul, amint az ma tökéletesen beteljesedik. Az iszlám sajátos szerepe mint a prófécia jelképe az, hogy világháborút idézzen elő. Ezt a tárgyat Illés és Keresztelő János története erősíti meg, és a Jelenések könyvében „a nemzetek haragra gerjedéseként” van ábrázolva.

> “‘The commencement of that time of trouble,’ here mentioned does not refer to the time when the plagues shall begin to be poured out, but to a short period just before they are poured out, while Christ is in the sanctuary. At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> „Az itt említett nyomorúságos idő kezdete” nem arra az időre utal, amikor a csapások kiöntése megkezdődik, hanem egy rövid időszakra közvetlenül azelőtt, hogy kiöntetnének, miközben Krisztus a szentélyben van. Abban az időben, miközben az üdvösség munkája lezárul, nyomorúság száll a földre, és a nemzetek megharagszanak, mégis féken tartatnak, hogy a harmadik angyal munkáját ne akadályozzák meg. Abban az időben jön el a „késői eső”, vagyis az Úr jelenlétéből áradó felüdülés, hogy erőt adjon a harmadik angyal hangos kiáltásának, és felkészítse a szenteket arra, hogy megállhassanak abban az időszakban, amikor a hét utolsó csapás kiöntetik.” Early Writings, 85.

In the “days” when the latter rain is falling, Christ sets up His kingdom of glory as represented in the book of Daniel.

Azokban a „napokban”, amikor hull a késői eső, Krisztus felállítja dicsőségének országát, amint azt Dániel könyve ábrázolja.

> And in the days of these kings shall the God of heaven set up a kingdom, which shall never be destroyed: and the kingdom shall not be left to other people, but it shall break in pieces and consume all these kingdoms, and it shall stand for ever. Daniel 2:44.

> És e királyok napjaiban a menny Istene olyan országot támaszt, amely soha meg nem romoltatik; és ez az ország nem száll más népre, hanem szétzúzza és megemészti mind ama országokat, maga pedig mindörökké megáll. Dániel 2:44.

In the “days” when Christ sets up His kingdom of glory, those who are Christ’s “crown” of glory are contrasted with the drunkards who wear the “crown” of pride. Habakkuk’s “vision” that was to be written and made plain upon “tables” graphically illustrates the historical witness of the foundational truths of Adventism. In Habakkuk’s testimony Joel’s two classes of either “pride” or “glory” are represented as a class who are—justified by faith or who are—lifted up in pride. Verse four of chapter two addresses the two classes and they parallel the classic illustration of the Pharisee and the Publican. The Publican went home justified and the Pharisee’s “soul” is “not upright” for it is “lifted up.”

Azokban a „napokban”, amikor Krisztus felállítja dicsőségének országát, azok, akik Krisztus „dicsőség-koronája”, szembe vannak állítva a részegekkel, akik a kevélység „koronáját” viselik. Habakuk „látomása”, amelyet meg kellett írni és világossá kellett tenni „táblákra”, szemléletesen ábrázolja az adventizmus alapvető igazságainak történelmi tanúságtételét. Habakuk bizonyságtételében Jóel két csoportja, vagy a „kevélység”, vagy a „dicsőség” képviselői, úgy jelennek meg, mint egy osztály, akik — hit által megigazultak, vagy akik — kevélységben felfuvalkodtak. A második fejezet negyedik verse e két osztályhoz szól, és párhuzamban áll a farizeus és a vámszedő klasszikus szemléltetésével. A vámszedő megigazulva ment haza, a farizeus „lelke” pedig „nem igaz”, mert az „felfuvalkodott”.

> Behold, his soul which is lifted up is not upright in him: but the just shall live by his faith. Habakkuk 2:4.

> Ímé, felfuvalkodott az ő lelke, nem igaz őbenne; az igaz pedig az ő hite által él. Habakuk 2:4.

In the next verse Habakkuk identifies the class whose hearts are lifted up in pride as drunk, thus connecting Isaiah’s and Habakkuk’s drunks with “pride.”

A következő versben Habakuk a felfuvalkodott szívűeket részegekként azonosítja, ily módon összekapcsolva Ésaiás és Habakuk részegeit a „kevélységgel”.

> Yea also, because he transgresseth by wine, he is a proud man, neither keepeth at home, who enlargeth his desire as hell, and is as death, and cannot be satisfied, but gathereth unto him all nations, and heapeth unto him all people. Habakkuk 2:5.

> Sőt, mivel vétkezik a bortól, kevély ember ő, és nem marad meg otthon; kitágítja kívánságát, mint a Seol, olyan, mint a halál, és nem elégszik meg, hanem magához gyűjt minden nemzetet, és magához halmoz minden népet. Habakuk 2:5.

It is worth remembering that these verses in Habakkuk were not only fulfilled in Millerite history, but their fulfillment was a common subject of both Ellen White and the early pioneers of Adventism. Those who were justified by the faith represented in verse four of Millerite history were those who endured the crisis of the first disappointment, which marked both the tarrying time and the arrival of the second angel’s message announcing the fall of Babylon. The Millerites understood within that testing history that the former covenant people, who had been historically Protestants had become the daughters of Babylon. Those Protestants were Protestants represented by the church of Sardis, representing a covenant people, for they had a “name”, symbol of both character and covenant relationship, but they were dead.

Érdemes emlékezetben tartani, hogy Habakuk e versei nem csupán a millerita történelemben teljesedtek be, hanem beteljesedésük mind Ellen White, mind az adventizmus korai úttörői számára gyakori tárgya volt. Akik a millerita történelem negyedik versében megjelenített hit által igazultak meg, azok voltak, akik kitartottak az első csalódás válságában, amely egyaránt jelezte a késedelem idejét és a második angyal üzenetének elérkezését, amely Babilon bukását hirdette. A milleriták e próbatételes történelem keretében megértették, hogy az előbbi szövetségi nép, amely történelmileg protestáns volt, Babilon leányaivá lett. Ezek a protestánsok a protestánsok voltak, akiket a szárdiszi gyülekezet jelképezett, amely egy szövetségi népet ábrázol, mert volt „nevük”, amely mind a jellemnek, mind a szövetségi kapcsolatnak jelképe, de halottak voltak.

> And unto the angel of the church in Sardis write; These things saith he that hath the seven Spirits of God, and the seven stars; I know thy works, that thou hast a name that thou livest, and art dead. Revelation 3:1.

> A szárdiszi gyülekezet angyalának is írd meg: Ezeket mondja az, akinél az Isten hét Lelke és a hét csillag van: Tudom a te cselekedeteidet, hogy az a neved, hogy élsz, pedig halott vagy. Jelenések 3:1.

In the testing process of 1844 that began on April 19 and thereafter ended on October 22—those who failed the testing process were lifted up in pride, and if we would but read the verses that follow verse five, the characteristic of human pride is there exemplified with an illustration of papal arrogance and self-exaltation. It ends in verse twenty where it is pronounced that the Lord is in His holy temple, let all the earth keep silent.

Az 1844. évi próbatételi folyamatban, amely április 19-én kezdődött, majd október 22-én ért véget, azok, akik elbuktak a próbatételben, felfuvalkodtak kevélységükben; és ha csak elolvasnánk az ötödik verset követő verseket, az emberi gőg jellemvonása ott a pápai dölyf és önfelmagasztalás szemléletes példájával van bemutatva. Ez a huszadik versben azzal zárul, hogy kijelentetik: az Úr az Ő szent templomában van; hallgasson előtte az egész föld.

> But the Lord is in his holy temple: let all the earth keep silence before him. Habakkuk 2:20.

> Az Úr azonban az ő szent templomában van; hallgasson előtte az egész föld. Habakuk 2:20.

Verse two of Habakkuk chapter two identifies the first disappointment of April 19, 1844 and the chapter ends in verse twenty, which clearly marks October 22, 1844 when the Lord came suddenly to His temple.

Habakuk könyve második fejezetének második verse az 1844. április 19-i első csalódást jelöli meg, és a fejezet a huszadik verssel zárul, amely világosan az 1844. október 22-i időpontot jelöli, amikor az Úr hirtelen eljött az Ő templomába.

## Four Comings on October 22, 1844 (line upon line)

Négy eljövetel 1844. október 22-én (sort sorra)

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> „Krisztus eljövetele mint a mi főpapunk a szentek szentjébe, a szentély megtisztítására, amint azt Dániel 8:14 bemutatja; az Emberfiának eljövetele az Öregkorúhoz, amint azt Dániel 7:13 előadja; és az Úr eljövetele az Ő templomába, amelyet Malakiás megjövendölt — mind ugyanazon esemény leírásai; és ugyanezt jelképezi a vőlegény eljövetele a menyegzőre is, amint Krisztus azt a tíz szűzről szóló példázatban, Máté 25-ben leírta.” A nagy küzdelem, 426.

Verses three and four identify the two classes which are produced in the testing process of verse two through to verse twenty, the testing process of April 19, 1844 unto October 22, 1844. Verse four through nineteen are addressing the papal power with the exception of verse fourteen which addresses the history that follows the descent of the angel of Revelation chapter eighteen at 9/11.

A harmadik és negyedik vers azonosítja azt a két osztályt, amelyek a második verstől a huszadik versig terjedő megpróbáltatási folyamat során jönnek létre, vagyis az 1844. április 19-től 1844. október 22-ig tartó megpróbáltatási folyamatban. A negyedik verstől a tizenkilencedikig terjedő szakasz a pápai hatalomhoz szól, a tizennegyedik vers kivételével, amely a Jelenések 18. fejezetének angyala 9/11-kor történt alászállását követő történelmet tárgyalja.

> For the earth shall be filled with the knowledge of the glory of the Lord, as the waters cover the sea. Habakkuk 2:14.

> Mert a föld megtelik az Úr dicsőségének ismeretével, miként a vizek elborítják a tengert. Habakuk 2:14.

In the testing process of the second angel in Millerite history two classes of worshippers were developed and thereafter manifested at the crisis of October 22, 1844. The character of the wicked in the passage is the character of the papacy, and in that testing period the faithful Millerites came to proclaim in agreement with the message of the second angel that the Protestant church had become the daughters of Rome through their rejection of the Millerite message. The controversy that unfolded between the starting at April 19 and the ending on October 22 is where character either as a proud drinker of Babylon’s wine as was Belshazzar or as someone who like Daniel before Belshazzar was justified by his faith. That controversy is where the drama unfolds that awakens the world to the eternal realities associated with the third angel’s message. The backdrop of the drunk verses the justified is placed within the context of the argument being how the world is enlightened to the issues, “For the earth shall be filled with the knowledge of the glory of the Lord, as the waters cover the sea.” That enlightening began at 9/11.

A második angyal próbatételi folyamatában, a Millerita történelemben, az imádók két osztálya alakult ki, és ezután 1844. október 22-e válságában nyilvánult meg. Az igeszakaszban a gonoszok jelleme a pápaság jelleme, és abban a próbaidőszakban a hűséges milleriták a második angyal üzenetével összhangban azt kezdték hirdetni, hogy a protestáns egyház a millerita üzenet elutasítása által Róma leányaivá lett. Az ellentét, amely április 19-i kezdetétől október 22-i végéig bontakozott ki, az a színtér, ahol a jellem vagy mint Babilon borának kevély ivója — amilyen Baltazár volt —, vagy mint olyan emberé, aki Dánielhez hasonlóan Baltazár előtt hite által megigazult, mutatkozott meg. Ez az ellentét az a hely, ahol kibontakozik a dráma, amely felébreszti a világot a harmadik angyal üzenetéhez kapcsolódó örökkévaló valóságokra. A részeg és a megigazult közötti háttérkép abba az összefüggésbe van helyezve, hogy a vita tárgya az, miként világosíttatik meg a világ a kérdések felől: „Mert betelik a föld az Úr dicsőségének ismeretével, miként a vizek beborítják a tengert.” Ez a megvilágosítás 9/11-kor kezdődött.

At the conclusion of the history represented in Habakkuk chapter two the Lord suddenly came to His temple on October 22, 1844. He did so in fulfillment of the prophecy that He set forth as Palmoni in verse fourteen of Daniel eight.

A Habakuk második fejezetében bemutatott történelem végén az Úr hirtelen eljött az Ő templomába 1844. október 22-én. Ezt annak a próféciának a beteljesedéseként tette, amelyet a Dániel nyolcadik fejezetének tizennegyedik versében mint Palmoni adott elő.

## Palmoni

Palmoni

On the tenth day of the seventh month of the biblical calendar, which in 1844 fell upon the twenty-second day of the tenth month, Habakkuk 2:20 was fulfilled, and the symbolical number “220” can be seen in the ‘chapter and verse’ which identifies a dispensational change in the work of Christ in the heavenly sanctuary. A prophetic characteristic of the one hundred and forty-four thousand is that they are those who follow the Lamb whithersoever He goeth. To follow Christ means to follow Him in His Word.

A bibliai naptár hetedik hónapjának tizedik napján, amely 1844-ben a tizedik hónap huszonkettedik napjára esett, beteljesedett Habakuk 2:20, és a Krisztus mennyei szentélyben végzett munkájában bekövetkezett korszakváltást azonosító „fejezet és vers” jelölésében felismerhető a jelképes „220” szám. A száznegyvennégyezer egyik prófétai jellemzője az, hogy ők azok, akik követik a Bárányt, valahová csak megy. Krisztust követni azt jelenti, hogy az Ő Igéjében követjük Őt.

In His Word, the number “220” symbolically represents the combination of divinity and humanity, and the very work Christ began on that date was the work of combining His divinity with humanity. In 1844 on the twenty-second day of the tenth month, or symbolically twenty-two times ten equaling “220” (22 X 10 = 220) or you might say, on the very date that equates symbolically to “220,” Habakkuk “2:20” was fulfilled as Christ moved from the holy place to the Most Holy Place to begin the investigative judgment.

Az Ő Igéjében a „220” szám jelképesen az istenség és az emberség egyesülését ábrázolja, és éppen az a munka, amelyet Krisztus azon a napon megkezdett, az volt, hogy istenségét az emberséggel egyesítse. 1844-ben a tizedik hónap huszonkettedik napján, vagy jelképesen huszonkettő szor tíz, ami „220”-at ad (22 X 10 = 220), másként szólva éppen azon a napon, amely jelképesen „220”-nak felel meg, teljesedett be Habakuk „2:20”, amikor Krisztus a szent helyről a szentek szentjébe ment át, hogy megkezdje a vizsgálati ítéletet.

Palmoni, the Wonderful Number stands within the ‘question and answer’ that is the central pillar of Adventism and most Adventists are fully unaware of that truth.

Palmoni, a Csodálatos Szám, azon „kérdés és felelet” keretében áll, amely az adventizmus központi pillére, és az adventisták többsége ezzel az igazsággal teljesen nincs tisztában.

> “The scripture which above all others had been both the foundation and central pillar of the Advent faith was the declaration, ‘Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed.’ [Daniel 8:14.]” The Great Controversy, 409.

> „Az az igehely, amely minden másnál inkább egyszerre volt az adventhit alapja és központi oszlopa, ez a kijelentés volt: »Kétezer-háromszáz estig és reggelig; azután megtisztíttatik a szentély.« [Dániel 8:14.]” A nagy küzdelem, 409.

Daniel chapter eight verses thirteen and fourteen represent a question in verse thirteen that is followed by an answer in verse fourteen. The Hebrew word Palmoni is translated as “that certain saint” in verse thirteen, and that particular name of Christ means the Wonderful Numberer or the Numberer of Secrets.

Dániel könyvének nyolcadik fejezete tizenharmadik és tizennegyedik verse a tizenharmadik versben egy kérdést, a tizennegyedik versben pedig az arra adott választ tárja elénk. A héber „Palmoni” szó a tizenharmadik versben „amaz bizonyos szent”-ként van fordítva, és Krisztusnak ez a sajátos neve azt jelenti: a Csodálatos Számláló, avagy a Titkok Számlálója.

When Ellen White identifies that verse fourteen is the central pillar and foundation of Adventism, she places the divine emphasis upon the question and answer of these two verses which demands that Christ as the Wonderful Numberer must be the primary point of reference. Sister White repeatedly emphasized the importance of viewing Christ as the central truth of any passage, and in verses thirteen and fourteen there is a direct appearance of Christ—“that certain saint,”—who is Palmoni.

Amikor Ellen White úgy azonosítja, hogy a tizennegyedik vers az adventizmus központi oszlopa és alapja, az isteni hangsúlyt e két vers kérdésére és feleletére helyezi, ami megköveteli, hogy Krisztus mint a Csodálatos Számláló legyen az elsődleges viszonyítási pont. White testvérnő ismételten hangsúlyozta annak fontosságát, hogy Krisztust tekintsük bármely szakasz központi igazságának, és a tizenharmadik és tizennegyedik versekben Krisztus közvetlenül megjelenik — „az a bizonyos szent” —, aki Palmoni.

When Adventism rejected the “seven times” of Leviticus twenty-six in 1863, they closed their eyes to Palmoni, for the prophetic structure of the question and answer is based upon the relationship of Moses’ “seven times” and Daniel’s “twenty-three hundred days.” Moses’ “seven times” or twenty-five hundred and twenty years and Daniel’s “twenty-three hundred evenings and mornings” or twenty-three hundred years prophetic relationship is established by time, which is represented by numbers, and the Wonderful Numberer is right in the center of the question and answer that are the central pillar of Adventism. Those who may have read the writings of Josephus might remember his logical arguments identifying two special things created by God. One was the Hebrew language and the other was measurable time, which in turns requires mathematics.

Amikor az adventizmus 1863-ban elvetette a Leviticus huszonhat „hét idejét”, szemet hunyt Palmoni előtt, mert a kérdés és a felelet prófétai szerkezete Mózes „hét ideje” és Dániel „kétezer-háromszáz napja” közötti kapcsolaton alapul. Mózes „hét idejének”, azaz kétezer-ötszázhúsz évének, valamint Dániel „kétezer-háromszáz estéjének és reggelének”, azaz kétezer-háromszáz évének prófétai kapcsolata az idő által áll fenn, amelyet számok jelképeznek; és a Csodálatos Számláló pontosan annak a kérdésnek és feleletnek a középpontjában áll, amely az adventizmus központi oszlopa. Azok, akik esetleg olvasták Josephus írásait, emlékezhetnek logikus érveire, amelyekben két különleges dolgot azonosít, amelyeket Isten teremtett. Az egyik a héber nyelv volt, a másik pedig a mérhető idő, amely viszont megköveteli a matematikát.

Verse thirteen asks “How long?” The verse does not ask “when,” it asks “how long?” If the question is about duration (how long?) or if the question is about a point in time (when?) is essential to correctly understand. The answer to the question in verse fourteen is either identifying a point in time, or a period of time and possibly both, but whatever the answer may be it must be set within the context of the question of verse thirteen. To rightly divide the word, or that is to say to rightly understand the answer of verse fourteen requires a correct understanding of the context of the question. Is it “when” or “then?”

A tizenharmadik vers ezt kérdezi: „Meddig?” A vers nem azt kérdezi: „mikor”, hanem azt: „meddig?” Alapvető fontosságú a helyes megértéshez, hogy a kérdés időtartamra vonatkozik-e („meddig?”), vagy pedig egy meghatározott időpontra („mikor?”). A tizennegyedik versben adott válasz vagy egy időpontot jelöl meg, vagy egy időszakot, és lehetséges, hogy mindkettőt; bármi legyen is azonban a válasz, azt a tizenharmadik vers kérdésének összefüggésében kell elhelyezni. Az ige helyes hasogatásához, vagyis más szóval a tizennegyedik vers válaszának helyes megértéséhez szükséges a kérdés összefüggésének helyes értelmezése. Vajon „mikor”, vagy „akkor”?

The drunkards of Ephraim vaguely teach that verse fourteen is identifying a point in time, which they identify as October 22, 1844, and when they do so they may very well refer to the passage we just cited from The Great Controversy, but God’s Word never changes and it never fails. The question of “how long” is identifying duration, not a point in time. October 22, 1844 began the period of the investigative judgment and the truths associated with that work represent the everlasting gospel and are much more important than simply the date it started.

Efraim részegei homályosan azt tanítják, hogy a tizennegyedik vers egy adott időpontra mutat rá, amelyet 1844. október 22-ével azonosítanak, és amikor ezt teszik, nagyon is lehetséges, hogy arra a szakaszra hivatkoznak, amelyet éppen az imént idéztünk A nagy küzdelemből, ám Isten Igéje soha nem változik, és soha nem vall kudarcot. A „meddig” kérdése időtartamot határoz meg, nem pedig egy adott időpontot. 1844. október 22-e megkezdte a vizsgálati ítélet időszakát, és az e munkához kapcsolódó igazságok az örökkévaló evangéliumot képviselik, és sokkal fontosabbak annál, mint pusztán annak a dátuma, amikor ez elkezdődött.

The Hebrew grammar is clear, and that identical meaning was translated into the King James Version. Not only is the grammar clearly placing the question in the context of duration, but the question “how long” is a symbol of biblical prophecy. It can be demonstrated upon several witnesses that the question “how long” as a symbol represents the history of 9/11 unto the Sunday law. We will first consider the symbol of “how long” before we return to Palmoni and Joel.

A héber nyelvtan világos, és ugyanez az azonos jelentés került fordításra a King James Versionbe. A nyelvtan nemcsak egyértelműen az időtartam összefüggésébe helyezi a kérdést, hanem a „meddig” kérdés a bibliai prófécia egyik jelképe is. Több tanúbizonyság alapján kimutatható, hogy a „meddig” kérdés mint jelkép a 9/11 történetétől a vasárnapi törvényig terjedő történelmet jelképezi. Először a „meddig” jelképét fogjuk megvizsgálni, mielőtt visszatérnénk Palmonihoz és Jóelhez.

## How Long? Isaiah Six

Meddig még? Ézsaiás hatodik fejezet

In Isaiah chapter six verse three the angels identify that the earth is full of God’s glory.

Ézsaiás könyve hatodik fejezetének harmadik versében az angyalok kijelentik, hogy az egész föld tele van Isten dicsőségével.

> And one cried unto another, and said, Holy, holy, holy, is the Lord of hosts: the whole earth is full of his glory. Isaiah 6:3.

> És kiált vala egy a másiknak, és monda: Szent, szent, szent a Seregeknek Ura; teljes mind az egész föld az ő dicsőségével. Ézsaiás 6:3.

Sister White connects the descent of the angel of Revelation eighteen with the angels if verse three.

White nővér a Jelenések tizennyolcadik fejezetében szereplő angyal alászállását összekapcsolja a harmadik vers angyalaival.

> “As they [the angels] see the future, when the whole earth shall be filled with His glory, the triumphant song of praise is echoed from one to another in melodious chant, ‘Holy, holy, holy, is the Lord of Hosts.’” Review and Herald, December 22, 1896.

> „Amint ők [az angyalok] látják a jövőt, amikor az egész föld betelik az Ő dicsőségével, a győzedelmes dicsőítő ének visszhangzik egyiktől a másikig dallamos zengéssel: »Szent, szent, szent a Seregek Ura.«” Review and Herald, 1896. december 22.

Isaiah is at 9/11 and he asks “how long” he must present the message of 9/11 to a Laodicean people who do not wish to see or hear. He is told he must persevere until the cities are broken down, and the destruction of the cities, which begins at the Sunday law when national apostasy is followed by national ruin.

Ézsaiás a 9/11-nél áll, és azt kérdezi: „Meddig” kell hirdetnie a 9/11 üzenetét egy laodiceai népnek, amely nem akar látni és hallani. Azt a választ kapja, hogy mindaddig ki kell tartania, amíg a városok rommá nem lesznek; és a városok pusztulása a vasárnapi törvénynél kezdődik, amikor az országos hitehagyást országos romlás követi.

> Then said I, Lord, how long? And he answered, Until the cities be wasted without inhabitant, and the houses without man, and the land be utterly desolate, And the Lord have removed men far away, and there be a great forsaking in the midst of the land. But yet in it shall be a tenth, and it shall return, and shall be eaten: as a teil tree, and as an oak, whose substance is in them, when they cast their leaves: so the holy seed shall be the substance thereof. Isaiah 6:11–13.

> Akkor ezt mondtam: Uram, meddig? Ő pedig így felelt: Míg a városok lakatlanná nem lesznek, és nem marad bennük lakó, a házakban ember nem lesz, és a föld teljesen elpusztul; míg az Úr messzire el nem távolítja az embereket, és nagy elhagyatottság lesz az ország közepette. De mégis marad benne egy tizedrész, és az újra visszatér, és megemésztetik: mint a cserfa és mint a tölgy, amelyeknek megmarad a törzsük, amikor lehullatják leveleiket: úgy lesz a szent mag annak lényege. Ézsaiás 6:11–13.

At 9/11, when the earth was lightened with God’s glory Isaiah is anointed to present the latter rain message and he asks “how long” does he need to present the message of 9/11 to people whose hearts are fat? The answer is “until” the Sunday law, when there will be “a great forsaking in the midst of the land.” The “great forsaking” is accomplished by Laodicean Adventism who Isaiah in chapter twenty-two, represents as Shebna.

9/11-kor, amikor a föld megvilágosíttatott Isten dicsőségével, Ézsaiás felkenetést kap, hogy bemutassa a késői eső üzenetét, és megkérdezi: „meddig” kell a 9/11 üzenetét hirdetnie azoknak, akiknek a szíve kövér? A válasz ez: „amíg” el nem jön a vasárnaptörvény, amikor „nagy pusztulás lesz az ország közepette”. A „nagy pusztulást” a laodiceai adventizmus viszi véghez, amelyet Ézsaiás a huszonkettedik fejezetben Sebnaként ábrázol.

> Behold, the Lord will carry thee away with a mighty captivity, and will surely cover thee. He will surely violently turn and toss thee like a ball into a large country: there shalt thou die, and there the chariots of thy glory shall be the shame of thy lord’s house. And I will drive thee from thy station, and from thy state shall he pull thee down. Isaiah 22:17–19.

> Íme, az Úr nagy fogságba hurcol téged, és bizonyosan beburkol téged. Erővel felgöngyölít, és mint egy labdát, úgy hajít el téged egy tágas országba: ott halsz meg, és dicsőséged szekerei ott lesznek urad házának szégyenévé. És kivetlek téged hivatalodból, és állásodból lerántanak téged. Ézsaiás 22:17–19.

Laodicean Adventism forsake the truth at the Sunday law and are there “overthrown” as represented in Daniel chapter eleven verse forty-one.

A laodiceai adventizmus a vasárnaptörvénynél elhagyja az igazságot, és ott „megdöntetik”, amint azt Dániel könyve tizenegyedik fejezetének negyvenegyedik verse ábrázolja.

> He shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> Bevonul a dicsőséges földre is, és sok ország elbukik; de ezek kiszabadulnak kezéből: Edom, Moáb és Ammon fiainak színe-java. Dániel 11:41.

When Isaiah asks “how long,” he is told to present the message to Adventism right up to the Sunday law when the “many” of Daniel eleven verse forty-one will be “overthrown,” when they forsake the Sabbath and God. They will then be spewed out of the mouth of the Lord as represented in the book of Revelation, where all the books of the Bible meet and end, and where Isaiah twenty-two Shebna being “violently” tossed “like a ball into a large country” as they are “removed” “far away.”

Amikor Ézsaiás megkérdezi: „Meddig?”, azt a választ kapja, hogy az üzenetet egészen a vasárnaptörvényig kell hirdetnie az adventizmusnak, amikor Dániel könyve tizenegyedik fejezetének negyvenegyedik versében szereplő „sokak” „el fognak buktatni”, amikor elhagyják a szombatot és Istent. Akkor majd kiköpi őket az Úr a szájából, amint azt a Jelenések könyve ábrázolja, ahol a Biblia minden könyve találkozik és véget ér, és ahol Ézsaiás huszonkettedik fejezetében Sebna „erőszakosan” „mint labdát egy tágas földre” vettetik, miközben „eltávolíttatnak” „messzire”.

In that time period the remnant, represented as a “tenth” (which is a tithe) “return”; who in the passage are compared to trees which have “substance” that remains when the leaves are cast off. “Leaves” represent profession in prophetic symbolism. When Adventism comes to the Sunday law and accepts the first day of the week in place of God’s Sabbath, they will cast off their leaves of “profession” and no longer claim to uphold God’s seventh-day Sabbath.

Abban az időszakban a maradék, amelyet „tized”-ként (ami tized) ábrázol, „visszatér”; akiket az igeszakasz olyan fákhoz hasonlít, amelyeknek „ereje” megmarad, amikor leveleik lehullanak. A „levelek” a prófétai jelképrendszerben a hitvallást jelképezik. Amikor az adventizmus eljut a vasárnapi törvényhez, és Isten szombatja helyett a hét első napját fogadja el, leveti a „hitvallás” leveleit, és többé nem állítja magáról, hogy Isten hetedik napi szombatját tartja fenn.

> “The cursing of the fig tree was an acted parable. That barren tree, flaunting its pretentious foliage in the very face of Christ, was a symbol of the Jewish nation. The Saviour desired to make plain to His disciples the cause and the certainty of Israel’s doom. For this purpose He invested the tree with moral qualities, and made it the expositor of divine truth. The Jews stood forth distinct from all other nations, professing allegiance to God. They had been specially favored by Him, and they laid claim to righteousness above every other people. But they were corrupted by the love of the world and the greed of gain. They boasted of their knowledge, but they were ignorant of the requirements of God, and were full of hypocrisy. Like the barren tree, they spread their pretentious branches aloft, luxuriant in appearance, and beautiful to the eye, but they yielded “nothing but leaves.” The Jewish religion, with its magnificent temple, its sacred altars, its mitered priests and impressive ceremonies, was indeed fair in outward appearance, but humility, love, and benevolence were lacking.

> „A fügefa megátkozása megelevenített példázat volt. Az a terméketlen fa, amely hivalkodó lombját közvetlenül Krisztus színe előtt fitogtatta, a zsidó nemzet jelképe volt. A Megváltó világossá akarta tenni tanítványai előtt Izráel romlásának okát és bizonyosságát. E célból erkölcsi tulajdonságokkal ruházta fel a fát, és az isteni igazság tolmácsává tette. A zsidók minden más nemzettől elkülönülten álltak, és azt vallották, hogy hűséggel tartoznak Istennek. Ő különös kegyében részesítette őket, ők pedig minden más népnél nagyobb igazságra tartottak igényt. Ám megrontotta őket a világ szeretete és a nyereségvágy kapzsisága. Dicsekedtek tudásukkal, de tudatlanok voltak Isten követelményei felől, és telve voltak képmutatással. A terméketlen fához hasonlóan hivalkodó ágaikat magasra terjesztették, dúsnak látszó és a szemnek tetszetős külsőben, de „semmi mást, csak leveleket” nem teremtek. A zsidó vallás a maga pompás templomával, szent oltáraival, süveges papjaival és lenyűgöző szertartásaival valóban tetszetős volt külső megjelenésében, de hiányzott belőle az alázat, a szeretet és a jótékonyság.”

> “All the trees in the fig orchard were destitute of fruit; but the leafless trees raised no expectation, and caused no disappointment. By these trees the Gentiles were represented. They were as destitute as were the Jews of godliness; but they had not professed to serve God. They made no boastful pretensions to goodness. They were blind to the works and ways of God. With them the time of figs was not yet. They were still waiting for a day which would bring them light and hope. The Jews, who had received greater blessings from God, were held accountable for their abuse of these gifts. The privileges of which they boasted only increased their guilt.” The Desire of Ages. 582, 583.

> „A fügeliget minden fája gyümölcstelen volt; de a lombtalan fák semmiféle várakozást nem keltettek, és nem okoztak csalódást. E fák a pogányokat jelképezték. Ők éppoly híjával voltak az istenfélelemnek, mint a zsidók; de nem vallották, hogy Istent szolgálják. Nem kérkedtek a jóság látszatával. Vakok voltak Isten cselekedeteire és útjaira. Számukra a füge ideje még nem jött el. Még vártak arra a napra, amely világosságot és reménységet hoz majd nekik. A zsidókat, akik nagyobb áldásokban részesültek Istentől, felelősségre vonták azért, hogy visszaéltek ezekkel az ajándékokkal. Azok a kiváltságok, amelyekkel dicsekedtek, csak növelték bűnösségüket.” Jézus élete, 582, 583.

At the Sunday law Laodicean Adventism’s profession of being God’s covenant people is gone as they accept the mark of the covenant of death and reject the seal of the covenant of life. They then cast off their leaves of profession and what is brought to view is a remnant represented by Isaiah, who at 9/11 “returned” to the old paths, were then humbled into the dust when they (Isaiah) realized his corrupted experience, and was thereafter purified with a coal from off the altar. Sister White informs us the coal from the altar represents purification, but purification is simply what is accomplished by the coal touching Isaiah’s lips.

A vasárnaptörvény idején a laodiceai adventizmusnak az a hitvallása, hogy Isten szövetséges népe, megszűnik, mivel elfogadja a halál szövetségének jegyét, és elveti az élet szövetségének pecsétjét. Ekkor levetik hitvallásuk leveleit, és ami szemléltetésre kerül, az egy Ézsaiás által jelképezett maradék, amely 9/11-kor „visszatért” a régi ösvényekre, majd a porig megaláztatott, amikor ők (Ézsaiás) felismerték romlott tapasztalatát, és ezután az oltárról vett parázzsal megtisztíttatott. White testvérnő tudatja velünk, hogy az oltárról vett parázs a megtisztítást jelképezi, a megtisztítás azonban egyszerűen az, amit a parázs véghezvisz azáltal, hogy megérinti Ézsaiás ajkait.

> “The live coal is symbolical of purification. If it touches the lips, no impure word will fall from them. The live coal also symbolizes the potency of the efforts of the servants of the Lord.” Review and Herald, October 16, 1888.

> „Az izzó szén a megtisztulás jelképe. Ha megérinti az ajkakat, nem hangzik el róluk egyetlen tisztátalan szó sem. Az izzó szén az Úr szolgáinak erőfeszítéseiben rejlő erőt is jelképezi.” Review and Herald, 1888. október 16.

The “coal” from the altar that are cast to earth in the last days are the coals cast to earth when the seventh and final seal is opened in the first five verses of Revelation chapter eight. Isaiah, and therefore the one hundred and forty-four thousand are purified by the coal touching their lips, but the “coal” is a message. It touches their lips when they take the book out of the angel’s hand and eat.

Az oltárról való „parázs”, amelyet az utolsó napokban a földre vetnek, az a parázs, amelyet a földre vetnek, amikor a Jelenések nyolcadik fejezetének első öt versében megnyittatik a hetedik és végső pecsét. Ézsaiás, és ennélfogva a száznegyvennégyezer is, megtisztul a parázs által, amikor az megérinti ajkukat, de a „parázs” egy üzenet. Akkor érinti meg ajkukat, amikor kiveszik a könyvet az angyal kezéből, és megeszik.

> Sanctify them through thy truth: thy word is truth. John 17:17.

> Szenteld meg őket a te igazságoddal: a te igéd igazság. János 17:17.

Those who “return” and become the remnant (residue) are represented as being the oak and teal trees, and just as Christ had “invested the tree with moral qualities, and made it the expositor of divine truth” Isaiah’s trees have the “moral quality” within them as represented by the “substance.” The substance remains with the trees, even when those who were only leaves of profession are cast off. The “holy seed” is the “substance” and Christ is the “holy seed” of prophecy. Those trees who are represented as the remnant and by Isaiah himself in chapter six represents men and therefore humanity and the holy seed represent divinity. Thus, Isaiah six identifies the purification of Adventism from 9/11 unto the Sunday law, and the details which Isaiah contributes to that prophetic history are all represented by his question of “how long”. For Isaiah the answer to “how long” was from 9/11 unto the Sunday law.

Akik „visszatérnek”, és maradékká (maradékká maradó részé) lesznek, azokat a tölgy- és a terebintfák jelképezik; és miként Krisztus „erkölcsi tulajdonságokkal ruházta fel a fát, és az isteni igazság magyarázójává tette”, úgy Ésaiás fáiban is bennük rejlik ez az „erkölcsi tulajdonság”, amelyet az „állomány” szemléltet. Az állomány megmarad a fákban, még akkor is, amikor azokat, akik csupán a hitvallás levelei voltak, levetik. A „szent mag” az „állomány”, és Krisztus a prófécia „szent magja”. Azok a fák, amelyek a maradékot jelképezik, valamint maga Ésaiás a hatodik fejezetben embereket, ennélfogva az emberiséget képviselnek, a szent mag pedig az istenséget jelképezi. Így Ésaiás hatodik fejezete az adventizmus megtisztítását az 9/11-től a vasárnaptörvényig azonosítja, és mindazokat a részleteket, amelyekkel Ésaiás hozzájárul ahhoz a prófétai történelemhez, az ő „meddig?” kérdése szemlélteti. Ésaiás számára a „meddig?” kérdésre adott válasz az 9/11-től a vasárnaptörvényig tartó időszak volt.

## How Long? 1840–1844

Meddig? 1840–1844

August 11, 1840 typified 9/11 and with the prophetic history of August 11, 1840 unto October 22, 1844 the battle of Mount Carmel between Elijah and Jezebel’s prophets took place. Ultimately the prophets of Baal were demonstrated to be false prophets and executed by Elijah, but at the very outset of the confrontation Elijah asked the question, “how long” halt you between two opinions.

1840. augusztus 11-e előképe volt szeptember 11-ének, és 1840. augusztus 11-ének prófétai történetével 1844. október 22-éig a Kármel-hegyi ütközet ment végbe Illés és Jézabel prófétái között. Végül bebizonyosodott, hogy Baál prófétái hamis próféták, és Illés kivégeztette őket, ám az összecsapás legelején Illés ezt a kérdést tette fel: „meddig” sántikáltok még két vélemény között.

> And Elijah came unto all the people, and said, How long halt ye between two opinions? if the Lord be God, follow him: but if Baal, then follow him. And the people answered him not a word. Then said Elijah unto the people, I, even I only, remain a prophet of the Lord; but Baal’s prophets are four hundred and fifty men. 1 Kings 18:21, 22.

> És Illés odalépett az egész néphez, és ezt mondta: Meddig sántikáltok még kétféle vélemény között? Ha az Úr az Isten, őt kövessétek; ha pedig a Baál, akkor őt kövessétek. A nép pedig egy szót sem felelt neki. Akkor Illés ezt mondta a népnek: Egyedül én maradtam meg az Úr prófétájának; a Baál prófétái pedig négyszázötvenen vannak. 1 Királyok 18:21, 22.

Elijah is at August 11, 1840; asking that generation whether the Millerite message is true or is it false? It is another message to Laodicea, as was Isaiah six.

Illés ott áll 1840. augusztus 11-én, és azt kérdezi attól a nemzedéktől, vajon a millerita üzenet igaz-e, vagy hamis? Ez egy másik üzenet Laodicea számára, miként Ézsaiás hatodik fejezete is az volt.

> “Thousands were led to embrace the truth preached by William Miller, and servants of God were raised up in the spirit and power of Elijah to proclaim the message. Like John, the forerunner of Jesus, those who preached this solemn message felt compelled to lay the ax at the root of the tree, and call upon men to bring forth fruits meet for repentance. Their testimony was calculated to arouse and powerfully affect the churches and manifest their real character. And as the solemn warning to flee from the wrath to come was sounded, many who were united with the churches received the healing message; they saw their backslidings, and with bitter tears of repentance and deep agony of soul, humbled themselves before God. And as the Spirit of God rested upon them, they helped to sound the cry, ‘Fear God, and give glory to Him; for the hour of His judgment is come.’” Early Writings, 233.

> „Ezreket indítottak arra, hogy elfogadják a William Miller által hirdetett igazságot, és Isten szolgái támadtak Illés lelkületével és erejével, hogy hirdessék az üzenetet. Jánoshoz, Jézus előfutárához hasonlóan azok, akik ezt az ünnepélyes üzenetet hirdették, kényszert éreztek arra, hogy a fejszét a fa gyökerére vessék, és felszólítsák az embereket, hogy a megtéréshez méltó gyümölcsöket teremjenek. Bizonyságtételük arra irányult, hogy felrázza és mélyen megrendítse a gyülekezeteket, és nyilvánvalóvá tegye valódi jellemüket. És amikor felhangzott az ünnepélyes figyelmeztetés, hogy meneküljenek az eljövendő harag elől, sokan, akik a gyülekezetekhez tartoztak, befogadták a gyógyító üzenetet; felismerték hűtlenségeiket, és a megtérés keserű könnyei között, lélekben mély gyötrelemmel megalázták magukat Isten előtt. És amikor Isten Lelke megnyugodott rajtuk, ők is segítettek hangoztatni a kiáltást: »Féljétek az Istent, és néki adjatok dicsőséget; mert eljött az ő ítéletének órája!«” Early Writings, 233.

In the testing history of 1840 to 1844 the Protestants who rejected the message of Elijah became the daughters of Rome and surrendered the mantle of Protestantism unto Millerite Adventism. With Isaiah and Elijah, we have two witnesses which testify to the fact that the question “how long” is a symbol of the history that begins at 9/11 and ends at the Sunday law. In the Millerite history August 11, 1840 aligns with 9/11, and October 22, 1844 aligns with the Sunday law. When fire came down out of heaven and consumed Elijah’s offering the twelve stones were all illuminated with the offering, thus marking the one hundred and forty-four thousand as an ensign represented as illuminated stones. The false prophets were then slain by Elijah just as the United States, the false prophet is slain as the sixth kingdom at the Sunday law.

Az 1840-től 1844-ig terjedő próbatételi történelemben azok a protestánsok, akik elutasították Illés üzenetét, Róma leányaivá lettek, és a protestantizmus palástját a millerita adventizmusnak adták át. Ézsaiással és Illéssel két tanúnk van, akik arról tesznek bizonyságot, hogy a „meddig” kérdése annak a történelemnek a jelképe, amely 9/11-gyel kezdődik és a vasárnapi törvénnyel ér véget. A millerita történelemben 1840. augusztus 11-e 9/11-hez igazodik, és 1844. október 22-e a vasárnapi törvényhez igazodik. Amikor tűz szállt alá a mennyből, és megemésztette Illés áldozatát, a tizenkét kő mind megvilágosodott az áldozattal együtt, ily módon a száznegyvennégyezer zászlóként lett megjelölve, amelyet a megvilágított kövek jelképeznek. A hamis prófétákat ezután Illés ölte meg, miként az Egyesült Államok is, a hamis próféta, a hatodik királyságként öletik meg a vasárnapi törvény idején.

Isaiah six is emphasizing a testing, purging and purification process among God’s people from 9/11 unto the Sunday law. Elijah is addressing the Laodicean attitude of God’s people, but also providing evidence between a true and false prophet and in turn a true or false message. Thus, beginning from August 11, 1840 and ending on October 22, 1844 a prophetic test was brought upon the Protestants of the period of Sardis, and just as the fire at Mount Carmel produced a division into two classes, two classes were manifested in 1844. One class in the testing process was the soon-to-be “former” covenant people, and the other class was Millerite Adventism that God would enter into covenant with on October 22, 1844. The period of testing and division is the story of the vineyard as Millerite Adventism was shown to be the true prophet at the same point that Sardian Protestantism began to fulfill its role as apostate Protestantism. Just as the prophets of Baal were exposed as false, so to was the former covenant people exposed and then identified by the Millerites as a daughter of Rome. The story of Mount Carmel and also the fulfillment of that history in the time of the Millerites provides a second witness to Isaiah six’s that the question, “how long” is a symbol of the period of time from 9/11 unto the Sunday law.

Ézsaiás hatodik fejezete Isten népe körében a próbatétel, a megtisztítás és a megtisztulás folyamatát hangsúlyozza szeptember 11-től a vasárnaptörvényig. Illés Isten népének laodiceai lelkületét szólítja meg, ugyanakkor bizonyítékot is szolgáltat az igaz és a hamis próféta, következésképpen az igaz és a hamis üzenet közötti különbségre. Így tehát 1840. augusztus 11-étől kezdve és 1844. október 22-én végződve prófétai próba nehezedett a szárdiszi korszak protestánsaira, és miként a Kármel hegyén alászálló tűz két osztályra való elkülönülést idézett elő, úgy 1844-ben is két osztály nyilvánult meg. A próbatétel folyamatában az egyik osztály a hamarosan „korábbi” szövetségi néppé váló nép volt, a másik osztály pedig a millerita adventizmus, amellyel Isten 1844. október 22-én szövetségre lépett. A próbatétel és az elkülönülés időszaka a szőlőskert története, mivel a millerita adventizmus ugyanazon a ponton bizonyult igaz prófétának, amikor a szárdiszi protestantizmus megkezdte szerepének betöltését mint hitehagyott protestantizmus. Amiként Baál prófétái hamisnak lepleződtek le, ugyanúgy a korábbi szövetségi nép is lelepleződött, majd a milleriták Róma leányaként azonosították. A Kármel hegyének története, valamint e történet beteljesedése a milleriták idejében Ézsaiás hatodik fejezetéhez egy második tanúbizonyságot szolgáltat arra nézve, hogy a „meddig” kérdés a szeptember 11-től a vasárnaptörvényig terjedő időszak jelképe.

> “‘Lord God of Abraham, Isaac, and of Israel,’ the prophet pleads, ‘let it be known this day that Thou art God in Israel, and that I am Thy servant, and that I have done all these things at Thy word. Hear me, O Lord, hear me, that this people may know that Thou art the Lord God, and that Thou hast turned their heart back again.’

> „Ábrahámnak, Izsáknak és Izráelnek Ura, Istene” — könyörög a próféta — „legyen nyilvánvaló e mai napon, hogy Te vagy az Isten Izráelben, és hogy én a Te szolgád vagyok, és hogy mindezeket a Te beszéded szerint cselekedtem. Hallgass meg engem, Uram, hallgass meg engem, hogy megtudja e nép, hogy Te vagy az Úr, az Isten, és hogy Te fordítottad vissza szívüket.”

> “A silence, oppressive in its solemnity, rests upon all. The priests of Baal tremble with terror. Conscious of their guilt, they look for swift retribution.

> Ünnepélyességében nyomasztó csend borul mindenkire. Baál papjai rettegve reszketnek. Bűnösségük tudatában gyors megtorlásra számítanak.

> “No sooner is the prayer of Elijah ended than flames of fire, like brilliant flashes of lightning, descend from heaven upon the upreared altar, consuming the sacrifice, licking up the water in the trench, and consuming even the stones of the altar. The brilliancy of the blaze illumines the mountain and dazzles the eyes of the multitude. In the valleys below, where many are watching in anxious suspense the movements of those above, the descent of fire is clearly seen, and all are amazed at the sight. It resembles the pillar of fire which at the Red Sea separated the children of Israel from the Egyptian host.

> Alighogy Illés imádsága véget ér, tüzes lángok, mint a villámlás ragyogó felvillanásai, szállnak alá a mennyből a felépített oltárra, megemésztve az áldozatot, felnyalva az árkot megtöltő vizet, sőt még magukat az oltár köveit is megemésztve. A tűz ragyogása bevilágítja a hegyet, és elkápráztatja a sokaság szemét. Az alant fekvő völgyekben, ahol sokan szorongó feszültséggel figyelik a fenn lévők mozdulatait, a tűz alászállása tisztán látható, és a látvány mindnyájukat ámulatba ejti. Hasonló ahhoz a tűzoszlophoz, amely a Vörös-tengernél elválasztotta Izráel fiait az egyiptomi seregtől.

> “The people on the mount prostrate themselves in awe before the unseen God. They dare not continue to look upon the Heaven-sent fire. They fear that they themselves will be consumed; and, convicted of their duty to acknowledge the God of Elijah as the God of their fathers, to whom they owe allegiance, they cry out together as with one voice, ‘The Lord, He is the God; the Lord, He is the God.’ With startling distinctness the cry resounds over the mountain and echoes in the plain below. At last Israel is aroused, undeceived, penitent. At last the people see how greatly they have dishonored God. The character of Baal worship, in contrast with the reasonable service required by the true God, stands fully revealed. The people recognize God’s justice and mercy in withholding the dew and the rain until they have been brought to confess His name. They are ready now to admit that the God of Elijah is above every idol.” Prophets and Kings, 153.

> „A hegyen levő nép leborul a láthatatlan Isten előtt, szent félelemmel. Nem merik tovább szemlélni a mennyből küldött tüzet. Attól félnek, hogy őket magukat is megemészti; és kötelességük tudatára ébredve, hogy Illés Istenét atyáik Isteneként ismerjék el, akinek hűséggel tartoznak, egy emberként kiáltják: »Az Úr az Isten! Az Úr az Isten!« A kiáltás megrendítő tisztasággal hangzik végig a hegyen, és visszhangzik az alatta elterülő síkságon. Végre Izráel felébred, megszabadul a megtévesztéstől, és bűnbánatra jut. Végre a nép felismeri, milyen súlyosan meggyalázta Istent. A Baál-imádás jelleme – szembeállítva azzal az értelmes istentisztelettel, amelyet az igaz Isten kíván – teljesen nyilvánvalóvá lesz. A nép felismeri Isten igazságosságát és irgalmát abban, hogy visszatartotta a harmatot és az esőt mindaddig, míg el nem jutottak odáig, hogy megvallják az Ő nevét. Most már készek elismerni, hogy Illés Istene minden bálvány fölött áll.” Próféták és királyok, 153.

## How Long? Moses

Meddig? Mózes

The first time the symbolic question, “how long” is raised in the prophetic Word is in the eighth plague upon the Egyptians in the time of Moses. The eighth plague is “locusts” (a symbol of Islam) that are brought by an “east wind” (a symbol of Islam).

Az első alkalom, amikor a jelképes kérdés, „meddig”, felmerül a prófétai Igében, az egyiptomiakra mért nyolcadik csapás idején történik Mózes korában. A nyolcadik csapás a „sáskák” (az iszlám jelképe), amelyeket „keleti szél” (az iszlám jelképe) hoz.

> And Moses and Aaron came in unto Pharaoh, and said unto him, Thus saith the Lord God of the Hebrews, How long wilt thou refuse to humble thyself before me? let my people go, that they may serve me. Else, if thou refuse to let my people go, behold, tomorrow will I bring the locusts into thy coast: And they shall cover the face of the earth, that one cannot be able to see the earth: and they shall eat the residue of that which is escaped, which remaineth unto you from the hail, and shall eat every tree which groweth for you out of the field: And they shall fill thy houses, and the houses of all thy servants, and the houses of all the Egyptians; which neither thy fathers, nor thy fathers’ fathers have seen, since the day that they were upon the earth unto this day. And he turned himself, and went out from Pharaoh.

> És bement Mózes és Áron a fáraóhoz, és ezt mondták neki: Így szól az Úr, a héberek Istene: Meddig vonakodol még megalázni magadat előttem? Bocsásd el népemet, hogy szolgáljon nekem! Mert ha vonakodol elbocsátani népemet, íme, holnap sáskákat hozok a te határaidra. És ellepik a föld színét, úgyhogy nem lehet majd látni a földet; és megeszik annak maradékát, ami megmenekült, ami a jégeső után megmaradt nektek, és megesznek minden fát, amely a mezőn terem számotokra. És betöltik házaidat, minden szolgád házát és minden egyiptomi házát; amilyet sem atyáid, sem atyáid atyái nem láttak attól a naptól fogva, hogy a földön vannak, mind e mai napig. Ekkor megfordult, és kiment a fáraó elől.

> And Pharaoh’s servants said unto him, How long shall this man be a snare unto us? let the men go, that they may serve the Lord their God: knowest thou not yet that Egypt is destroyed?

> És a fáraó szolgái ezt mondták neki: Meddig lesz még ez az ember számunkra tőrré? Bocsásd el ezeket az embereket, hogy szolgáljanak az Úrnak, az ő Istenüknek; még mindig nem tudod, hogy Egyiptom elveszett?

> And Moses and Aaron were brought again unto Pharaoh: and he said unto them, Go, serve the Lord your God: but who are they that shall go?

> Mózest és Áront ismét a fáraó elé vitték, és ő így szólt hozzájuk: Menjetek, szolgáljátok az Urat, a ti Isteneteket; de kik azok, akik elmennek?

> And Moses said, We will go with our young and with our old, with our sons and with our daughters, with our flocks and with our herds will we go; for we must hold a feast unto the Lord.

> Mózes pedig ezt mondta: Elmegyünk ifjainkkal és öregeinkkel, fiainkkal és leányainkkal, nyájainkkal és csordáinkkal megyünk el; mert ünnepet kell tartanunk az Úrnak.

> And he said unto them, Let the Lord be so with you, as I will let you go, and your little ones: look to it; for evil is before you. Not so: go now ye that are men, and serve the Lord; for that ye did desire. And they were driven out from Pharaoh’s presence.

> Ő pedig ezt mondta nekik: Úgy legyen veletek az Úr, amint én elbocsátalak titeket és gyermekeiteket is; vigyázzatok, mert veszedelem leselkedik rátok. Nem úgy! Menjetek csak ti, a férfiak, és szolgáljátok az Urat, mert hiszen ezt kívántátok. És kiűzettettek a fáraó színe elől.

> And the Lord said unto Moses, Stretch out thine hand over the land of Egypt for the locusts, that they may come up upon the land of Egypt, and eat every herb of the land, even all that the hail hath left. And Moses stretched forth his rod over the land of Egypt, and the Lord brought an east wind upon the land all that day, and all that night; and when it was morning, the east wind brought the locusts. And the locusts went up over all the land of Egypt, and rested in all the coasts of Egypt: very grievous were they; before them there were no such locusts as they, neither after them shall be such. For they covered the face of the whole earth, so that the land was darkened; and they did eat every herb of the land, and all the fruit of the trees which the hail had left: and there remained not any green thing in the trees, or in the herbs of the field, through all the land of Egypt.

> És monda az Úr Mózesnek: Nyújtsd ki kezedet Egyiptom földje fölé a sáskákért, hogy jöjjenek fel Egyiptom földjére, és egyék meg a föld minden füvét, mindazt, amit a jégeső meghagyott. Mózes pedig kinyújtotta vesszejét Egyiptom földje fölé, és az Úr keleti szelet bocsátott a földre azon az egész napon és egész éjjel; és mikor reggel lett, a keleti szél meghozta a sáskákat. És feljöttek a sáskák egész Egyiptom földjére, és megszálltak Egyiptom minden határában; igen nagy tömegben voltak; előttük nem voltak hozzájuk hasonló sáskák, sem utánuk nem lesznek olyanok. Mert beborították az egész föld színét, úgyhogy elsötétedett a föld; és megették a föld minden füvét és a fák minden gyümölcsét, amit a jégeső meghagyott; és nem maradt semmi zöld a fákon vagy a mező füvén egész Egyiptom földjén.

> Then Pharaoh called for Moses and Aaron in haste; and he said, I have sinned against the Lord your God, and against you. Now therefore forgive, I pray thee, my sin only this once, and intreat the Lord your God, that he may take away from me this death only. And he went out from Pharaoh, and intreated the Lord. And the Lord turned a mighty strong west wind, which took away the locusts, and cast them into the Red sea; there remained not one locust in all the coasts of Egypt. Exodus 10:3–19.

> Akkor a fáraó sietve hívatta Mózest és Áront, és ezt mondta: Vétkeztem az ÚR, a ti Istenetek ellen, és tiellenetek. Most azért bocsásd meg, kérlek, vétkemet még ez egyszer, és könyörögjetek az ÚRhoz, a ti Istenetekhez, hogy csak ezt a halált fordítsa el tőlem. És kiment a fáraótól, és könyörgött az ÚRhoz. Az ÚR pedig igen erős nyugati szelet támasztott, amely elvitte a sáskákat, és a Vörös-tengerbe sodorta őket; egyetlen sáska sem maradt Egyiptom egész határában. 2Mózes 10:3–19.

First “the Lord God of the Hebrews” asks, How long wilt thou refuse to humble thyself before me?” and then Pharaoh’s servants thereafter asked Pharaoh again, “How long shall this man be a snare unto us?” The question is asked during the eighth plague, which aligns with 9/11 for several reasons. The tenth plague is the slaying of the first born, which aligns with the cross and is followed by the disappointment by the Red Sea, which inspiration aligns with the disappointment of the disciples at the cross, which aligns with the great disappointment of the Millerites in 1844. Those three witnesses all align with the Sunday law. The tenth plague is the Sunday law and two plagues earlier the eighth plague brought the “locusts” upon an “east wind.” The “locusts” filled the entire earth, just as Islam is shaking the entire world today as it has spread its darkness through forced immigration. The “desert locust’s” Latin name is “locusta migratoria,” representing the spread of Islam through immigration that is typified in the natural world as migration.

Először „a héberek Ura Istene” kérdezi: „Meddig vonakodol megalázni magadat előttem?”, majd ezt követően a fáraó szolgái ismét megkérdezik a fáraót: „Meddig lesz ez az ember tőr számunkra?” A kérdés a nyolcadik csapás idején hangzik el, amely több okból is a 9/11-gyel áll összhangban. A tizedik csapás az elsőszülöttek megölése, amely a kereszttel áll összhangban, és ezt követi a Vörös-tengernél bekövetkező csalódás, amelyet az ihletés a tanítványoknak a keresztnél átélt csalódásával azonosít, s ez összhangban áll a milleriták 1844-es nagy csalódásával. E három tanú mind a vasárnapi törvénnyel áll összhangban. A tizedik csapás a vasárnapi törvény, és két csapással korábban a nyolcadik csapás „sáskákat” hozott egy „keleti szél” által. A „sáskák” betöltötték az egész földet, miként az iszlám is megrázza ma az egész világot, mivel sötétségét a kikényszerített bevándorlás által terjesztette el. A „sivatagi sáska” latin neve „locusta migratoria”, amely az iszlám bevándorlás útján történő terjedését jelképezi, amit a természeti világban a vándorlás mintaképez.

The ninth plague was a darkness that could be felt.

A kilencedik csapás tapintható sötétség volt.

> And the Lord said unto Moses, Stretch out thine hand toward heaven, that there may be darkness over the land of Egypt, even darkness which may be felt. And Moses stretched forth his hand toward heaven; and there was a thick darkness in all the land of Egypt three days: They saw not one another, neither rose any from his place for three days: but all the children of Israel had light in their dwellings. Exodus 10:21–23.

> És monda az Úr Mózesnek: Nyújtsd ki kezedet az ég felé, hogy sötétség legyen Egyiptom földjén, mégpedig tapintható sötétség. És Mózes kinyújtotta kezét az ég felé; és sűrű sötétség lőn egész Egyiptom földjén három napig: Nem látták egymást, és senki sem kelt fel a helyéről három napig; de Izráel fiainak mindnyájuknak világosság volt lakóhelyeiken. 2 Mózes 10:21–23.

In the symbolism of “how long” represented by Mount Carmel and Elijah there is a distinction manifested when the fire comes down out of heaven. Elijah’s God did what Baal cannot do. In Millerite history the distinction was made between fallen Sardian Protestantism and Millerite Adventism. With Moses the distinction was darkness or light. There was light in the Hebrew homes. Isaiah further informs us that those who have no light in Moses line, who are also those destroyed by Elijah, and those who lose the mantle of Protestantism in the Millerite time period are a “people” who “hear” “indeed, but understand not; and see” “indeed, but perceive not.” Then a pronouncement is made of these people which states, “Make the heart of this people fat, and make their ears heavy, and shut their eyes; lest they see with their eyes, and hear with their ears, and understand with their heart, and convert, and be healed.”

A „meddig sántikáltok még kétfelé” jelképrendszerében, amelyet a Kármel-hegy és Illés képvisel, egy megkülönböztetés nyilvánul meg akkor, amikor a tűz alászáll az égből. Illés Istene megtette azt, amire Baál nem képes. A millerita történelemben a megkülönböztetés a bukott szárdiszi protestantizmus és a millerita adventizmus között történt meg. Mózesnél a megkülönböztetés a sötétség vagy a világosság volt. A héberek házaiban világosság volt. Ézsaiás továbbá tudatja velünk, hogy azok, akiknél nincs világosság Mózes vonalán, akik egyúttal azok is, akik Illés által pusztulnak el, és akik a protestantizmus palástját elveszítik a millerita időszakban, olyan „nép”, amely „hallván hall, de nem ért; és látván lát, de nem ismer fel.” Ezután kijelentés hangzik el e népről, amely így szól: „Kövérítsd meg e nép szívét, és füleit nehézzé tedd, és szemeit hunyd be; hogy szemeivel ne lásson, és füleivel ne halljon, és szívével ne értsen, és meg ne térjen, és meg ne gyógyuljon.”

Willing to do the work, but overwhelmed with the assignment to preach to those who will not listen Isaiah “then said,” “Lord, how long?”

Kész volt elvégezni a munkát, de elnehezedett attól a megbízatástól, hogy azoknak prédikáljon, akik nem hallgatnak rá, ezért Ézsaiás „így szólt”: „Uram, meddig?”

The last three of Egypt’s ten plagues provide a witness of the three steps from 9/11 unto the Sunday law. On August 11, 1840 the first angel’s message was empowered, and on April 19, 1844 the second angel arrived and was empowered at the Exeter Camp Meeting August 12–17, and the third angel arrived on October 22, 1844. The third angel aligns with the Sunday law, and therefore identifies a three-step process for you cannot have a third, without a first and a second.

Egyiptom tíz csapása közül az utolsó három tanúságot tesz a 9/11-től a vasárnaptörvényig vezető három lépésről. 1840. augusztus 11-én az első angyal üzenete felhatalmazást nyert, 1844. április 19-én megérkezett a második angyal, és 1844. augusztus 12–17. között, az exeteri táborgyűlésen felhatalmazást nyert, a harmadik angyal pedig 1844. október 22-én érkezett meg. A harmadik angyal a vasárnaptörvénnyel áll összhangban, és ezért egy háromlépcsős folyamatot azonosít, mert nem lehet harmadik első és második nélkül.

> “The first and second messages were given in 1843 and 1844, and we are now under the proclamation of the third; but all three of the messages are still to be proclaimed. It is just as essential now as ever before that they shall be repeated to those who are seeking for the truth. By pen and voice we are to sound the proclamation, showing their order, and the application of the prophecies that bring us to the third angel’s message. There cannot be a third without the first and second. These messages we are to give to the world in publications, in discourses, showing in the line of prophetic history the things that have been and the things that will be.” Selected Messages, book 2, 104, 105.

> „Az első és a második üzenetet 1843-ban és 1844-ben adták, és most a harmadik hirdetése alatt állunk; mindazonáltal mindhárom üzenetet továbbra is hirdetni kell. Most éppoly lényeges, mint bármikor korábban, hogy ezeket megismételjük azoknak, akik az igazságot keresik. Tollal és szóval kell felhangzanunk e hirdetést, bemutatva azok sorrendjét, valamint azon próféciák alkalmazását, amelyek elvezetnek bennünket a harmadik angyal üzenetéhez. Nem lehet harmadik az első és a második nélkül. Ezen üzeneteket kell adnunk a világnak kiadványokban és előadásokban, a prófétai történelem vonalán bemutatva azokat a dolgokat, amelyek megtörténtek, és azokat, amelyek be fognak következni.” Selected Messages, 2. könyv, 104–105.

The tenth plague of Egypt has been aligned by inspiration with the cross and the following disappointment associated with it. The tenth plague is therefore the third message, which of prophetic necessity must be preceded by a first and second message. At 9/11 the Lord asked Pharaoh, “how long” and immediately thereafter Pharaoh’s servants also asked, “how long.” After Moses delivered God’s question of “how long” to Pharaoh, and just before the servants repeat the question of Moses to Pharaoh, Moses marks a turning point as, “he turned himself, and went out from Pharaoh.” Exodus 10:6.

Egyiptom tizedik csapása ihletett módon a kereszttel és az ahhoz kapcsolódó, azt követő csalódással került összhangba. A tizedik csapás ezért a harmadik üzenet, amelyet prófétai szükségszerűség folytán egy első és egy második üzenetnek kell megelőznie. A 9/11-nél az Úr megkérdezte a fáraótól: „meddig”, és közvetlenül ezután a fáraó szolgái is megkérdezték: „meddig”. Miután Mózes Isten „meddig” kérdését átadta a fáraónak, és közvetlenül azelőtt, hogy a szolgák megismételnék a fáraónak Mózes kérdését, Mózes egy fordulópontot jelöl meg ekképpen: „megfordula, és kiméne a Faraótól.” 2Mózes 10:6.

9/11 was a prophetic turning point, that was typified when Moses delivered the plague of locusts that came on the east wind.

2001. szeptember 11. prófétai fordulópont volt, amelyet előképezett az, amikor Mózes elhozta a sáskajárást, amely a keleti széllel érkezett.

> “There are periods which are turning points in the history of nations and of the church. In the providence of God, when these different crises arrive, the light for that time is given.” Bible Echo, August 26, 1895.

> „Vannak olyan időszakok, amelyek fordulópontot jelentenek a nemzetek és az egyház történetében. Isten gondviselésében, amikor ezek a különböző válságok bekövetkeznek, megadatik az arra az időre szóló világosság.” Bible Echo, 1895. augusztus 26.

The next plague produced darkness or light depending on which class you were in. 9/11 was a “turning point in the history of nations and of the church.” At that point God’s people were called to return and walk in the old paths, but they refused to walk therein and hearkened not to the sound of the trumpet. A separation between darkness and light was accomplished after Elijah, and Moses asked, “how long?” She further states in the passage:

A következő csapás sötétséget vagy világosságot eredményezett attól függően, hogy melyik osztályhoz tartoztál. 9/11 „fordulópont volt a nemzetek és az egyház történetében”. E ponton Isten népe arra kapott elhívást, hogy térjen vissza, és járjon a régi ösvényeken, de nem akart azon járni, és nem hallgatott a trombita szavára. Illés után megtörtént a sötétség és a világosság közötti elválasztás, Mózes pedig megkérdezte: „meddig?” Továbbá így ír az adott szakaszban:

> “There are periods which are turning points in the history of nations and of the church. In the providence of God, when these different crises arrive, the light for that time is given. If it is received, there is spiritual progress; if it is rejected, spiritual declension and shipwreck follow.” Bible Echo, August 26, 1895.

> „Vannak olyan időszakok, amelyek fordulópontot jelentenek a nemzetek és az egyház történetében. Isten gondviselésében, amikor ezek a különböző válságok elérkeznek, megadatik az arra az időre szóló világosság. Ha azt elfogadják, lelki előrehaladás következik; ha pedig elutasítják, lelki hanyatlás és hajótörés követi.” Bible Echo, 1895. augusztus 26.

We will continue the subject of “how long” in the next article.

A következő cikkben folytatjuk a „meddig” témáját.

> “In May, 1842, a General Conference was convened in Boston, Massachutes. At the opening of this meeting, Brethren Charles Fitch and Apollos Hale, of Haverhill, presented the pictorial prophecies of Daniel and John, which they had painted on cloth, with the prophetic numbers, showing their fulfillment. Brother Fitch in explaining from his chart before the Conference, said, while examining these prophecies, he had thought if he could get out something of the kind as here presented it would simplify the subject and make it easier for him to present to an audience. Here was more light in our pathway. These brethren had been doing what the Lord had shown Habakkuk in his vision 2,468 years before, saying, ‘Write the vision and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time.’ Habakkuk 2:2.

> 1842 májusában általános konferenciát hívtak össze Bostonban, Massachusetts államban. E gyűlés megnyitásakor Charles Fitch és Apollos Hale testvérek, Haverhillből, bemutatták Dániel és János képi próféciáit, amelyeket a prófétai számokkal együtt vászonra festettek, megmutatva azok beteljesedését. Fitch testvér, miközben a konferencia előtt a táblájáról magyarázott, elmondta, hogy e próféciák vizsgálata közben arra gondolt: ha valami effélét készíthetne, amint itt bemutatásra került, az egyszerűbbé tenné a tárgyat, és könnyebbé tenné számára annak hallgatóság előtti ismertetését. Itt több világosság volt ösvényünkön. E testvérek azt cselekedték, amit az Úr 2468 évvel korábban mutatott meg Habakuknak látomásában, mondván: „Írd fel a látomást, és tedd olvashatóvá táblákra, hogy futhasson, aki olvassa azt. Mert e látomás még meghatározott időre szól.” Habakuk 2:2.

> “After some discussion on the subject, it was voted unanimously to have three hundred similar to this one lithographed, which was soon accomplished. They were called ‘the ‘43 charts.’ This was a very important Conference.” The Autobiography of Joseph Bates, 263.

> „A tárgyban folytatott némi megbeszélés után egyhangúlag megszavazták, hogy háromszáz, ehhez hasonló példányt litografáltassanak, ami rövidesen meg is valósult. Ezeket „a ’43-as táblázatoknak” nevezték. Ez igen fontos konferencia volt.” The Autobiography of Joseph Bates, 263.

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> „Láttam, hogy az 1843-as táblázatot az Úr keze irányította, és hogy azt nem szabad megváltoztatni; hogy a számadatok olyanok voltak, amilyeneket Ő akart; hogy az Ő keze fölötte volt, és elrejtett egy tévedést némely számadatban, úgyhogy senki sem láthatta azt, míg az Ő keze el nem távolíttatott.” Early Writings, 74.

> “It was the united testimony of Second Advent lecturers and papers, when standing on ‘the original faith,’ that the publication of the chart was a fulfillment of Habakkuk 2:2, 3. If the chart was a subject of prophecy (and those who deny it leave the original faith), then it follows that BC 457 was the year from which to date the 2300 days. It was necessary that 1843 should be the first published time in order that ‘the vision’ should ‘tarry,’ or that there should be a tarrying time, in which the virgin band was to slumber and sleep on the great subject of time, just before they were to be aroused by the Midnight Cry.” Second Advent Review and Sabbath Herald, Volume I, Number 2, James White.

> „A második adventről szóló előadók és lapok egybehangzó bizonyságtétele volt az, amikor az »eredeti hiten« álltak, hogy a tábla közzététele a Habakuk 2:2, 3 beteljesedése volt. Ha a tábla a prófécia tárgya volt (és akik ezt tagadják, elhagyják az eredeti hitet), akkor ebből az következik, hogy Kr. e. 457 volt az az év, amelytől a 2300 napot számítani kell. Szükséges volt, hogy 1843 legyen az elsőként közzétett időpont, hogy »a látomás« »késsék«, vagy hogy legyen egy késedelmi idő, amelyben a szüzek serege szunnyadjon és aludjék az idő nagy tárgyát illetően, közvetlenül azelőtt, hogy az Éjféli Kiáltás felébresztené őket.” Second Advent Review and Sabbath Herald, I. kötet, 2. szám, James White.

Back to Articles