Article

# Laodicea - Number Two

Laodicea – Kettőes számú

The Protestant Horn

A protestáns szarv

Author

Jeff Pippenger

Published

August 27, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

It is essential in understanding the message that is being unsealed in the book of Revelation, to recognize the roots, development and significance of the Protestant Reformation. Three primary lines within the history of that Reformation address the Bible, and the correct methodology to be used in studying the Bible and also that the chosen messengers through that history are waymarks of that history. As always is the case Satan attempted to hide the King James Bible with several counterfeits, and he sought to hide the correct methodology for understanding the Bible with several counterfeits and he also sought to hide the correct messengers (waymarks) that were raised up along the way in that history.

Alapvetően fontos, hogy a Jelenések könyvében feltáruló üzenet megértéséhez felismerjük a protestáns reformáció gyökereit, fejlődését és jelentőségét. A reformáció történetének három elsődleges vonulata foglalkozik a Bibliával, a Biblia tanulmányozásában alkalmazandó helyes módszertannal, valamint azzal, hogy az e történelem során kiválasztott hírnökök e történelem útjelzői. Mint mindig, Sátán több hamisítvánnyal megkísérelte elrejteni a King James Bibliát, és több hamisítvánnyal igyekezett elrejteni a Biblia helyes megértésének módszertanát, továbbá arra is törekedett, hogy elrejtse azokat a helyes hírnököket (útjelzőket), akiket e történelem során, annak útján támasztott fel Isten.

> “But Satan was not idle. He now attempted what he has attempted in every other reformatory movement—to deceive and destroy the people by palming off upon them a counterfeit in place of the true work. As there were false Christ’s in the first century of the Christian church, so there arose false prophets in the sixteenth century.” The Great Controversy, 186.

> „Sátán azonban nem tétlenkedett. Most azt kísérelte meg, amit minden más reformmozgalomban is megkísérelt: hogy megtévessze és elpusztítsa a népet azáltal, hogy az igaz mű helyett hamisat tukmál rájuk. Amiként a keresztény egyház első századában voltak hamis Krisztusok, úgy a tizenhatodik században is hamis próféták támadtak.” The Great Controversy, 186.

In the Millerite history from 1840 through 1844 the mantle of Protestantism, (which is one of two horns on the earth-beast that is the United States), Millerite Adventism became the Protestant horn. At the same time, the churches who had previously professed to be Protestant became apostate Protestantism, or as the Millerites identified them, “the daughters of Rome.” When the Protestants rejected the first angel’s message in 1843, they fell and the Millerites carried on with the mantle of Protestantism. The Millerite history was the climax of God’s work in bringing His “church in the wilderness” up to the full understanding of the Word of God.

A millerita történelemben 1840-től 1844-ig a protestantizmus palástja — amely az Egyesült Államokat jelképező földi fenevad két szarva közül az egyik — a millerita adventizmusra szállt, és az lett a protestáns szarv. Ugyanakkor azok az egyházak, amelyek korábban protestánsnak vallották magukat, hitehagyott protestantizmussá lettek, vagy ahogyan a milleriták nevezték őket: „Róma leányai”. Amikor a protestánsok 1843-ban elutasították az első angyal üzenetét, elbuktak, és a protestantizmus palástját a milleriták vitték tovább. A millerita történelem Isten azon munkájának tetőpontja volt, amely által az Ő „pusztai egyházát” Isten Igéjének teljes megértésére vezette.

The opening of the investigative judgment brought the test of the law of God and especially the Sabbath. To proclaim the third angel’s message required a church that upheld the law of God, which had been buried under papal traditions and customs during the Dark Ages. Christ brought the Protestants to the history of 1840 to 1844 and presented the test of Elijah, of whom William Miller was typified, and when the Protestants rejected Miller’s message they returned to Rome. The test of the first angel’s message as delivered by Miller was typified by Elijah at Mount Carmel.

A vizsgálati ítélet megnyílása magával hozta Isten törvényének, és különösen a szombatnak a próbáját. A harmadik angyal üzenetének hirdetéséhez olyan egyházra volt szükség, amely fenntartja Isten törvényét, amelyet a sötét középkor idején a pápai hagyományok és szokások alá temettek. Krisztus a protestánsokat az 1840-től 1844-ig terjedő történelemhez vezette, és eléjük tárta Illés próbáját, akit William Miller előképezett; és amikor a protestánsok elutasították Miller üzenetét, visszatértek Rómához. Az első angyal üzenetének próbáját, amint azt Miller hirdette, Illés példázta a Kármel-hegyen.

> And Elijah came unto all the people, and said, How long halt ye between two opinions? if the Lord be God, follow him: but if Baal, then follow him. And the people answered him not a word. 1 Kings 18:21.

> És Illés odalépett az egész néphez, és ezt mondta: Meddig sántikáltok még kétfelé? Ha az Úr az Isten, őt kövessétek; ha pedig a Baál, akkor őt kövessétek. A nép pedig egy szót sem felelt neki. 1Kir 18:21.

In 1840, when confronted with the message of Elijah, represented by Miller and the first angel, the Protestants chose Baal!

1840-ben, amikor Illés üzenetével szembesültek, amelyet Miller és az első angyal képviselt, a protestánsok a Baált választották!

The Protestant Reformation was an unsealing of the truths of the Bible that began with the “morning star,” which was promised to be given during the history represented by the church of Thyatira. The direct attack against the Bible began centuries earlier and is clearly presented in The Great Controversy, especially with the history of the Waldensians. In 1930, Benjamin Wilkerson published the book, Our Authorized Bible Vindicated. The book documents the warfare against the sacred original texts that were ultimately used to translate the King James Bible and the various satanic counterfeit texts that were and still are promoted by Catholics, apostate Protestantism and Laodicean Adventists. The warfare began well before the history of the Waldensians, but they are the waymark and symbol of those who gave their lives to testify to the importance of the correct manuscripts that were ultimately translated into the 1611 King James Bible.

A protestáns reformáció a Biblia igazságainak egy olyan felnyitása volt, amely a „hajnali csillaggal” vette kezdetét, amelyről ígéret adatott, hogy a Thiatira gyülekezete által jelképezett történelem idején adatik. A Biblia elleni közvetlen támadás évszázadokkal korábban kezdődött, és világosan be van mutatva A nagy küzdelemben, különösen a valdensek történetén keresztül. 1930-ban Benjamin Wilkerson kiadta Our Authorized Bible Vindicated című könyvét. A könyv dokumentálja a szent eredeti szövegek elleni hadviselést, amelyeket végül a King James Biblia lefordításához használtak fel, valamint a különféle sátáni hamisított szövegeket, amelyeket a katolikusok, a hitehagyott protestantizmus és a laodiceai adventisták terjesztettek és mindmáig terjesztenek. Ez a hadviselés jóval a valdensek története előtt kezdődött, de ők jelentik azt a waymarkot és szimbólumot mindazok számára, akik életüket adták azért, hogy tanúságot tegyenek a helyes kéziratok fontosságáról, amelyeket végül az 1611-es King James Biblia fordításában használtak fel.

The production of the King James Bible in 1611 went through a very specific translation process. The process of translating and publishing the Bible was accomplished through seven steps of production. It also took seven years to accomplish, and seven biblical years is twenty-five hundred and twenty days. That is of course the same number of prophetic days in which Jesus confirmed the covenant with many in fulfillment of Daniel nine. In the center of that sacred week Christ was crucified, and of course Christ crucified is the center of the Bible. Those seven steps to produce the pure Word of God were as follows.

A King James Biblia 1611-es elkészítése igen sajátos fordítási folyamaton ment keresztül. A Biblia lefordításának és kiadásának folyamata hét előállítási lépés révén valósult meg. Ennek véghezviteléhez hét évre volt szükség, és hét bibliai év kétezer-ötszázhúsz nap. Ez természetesen ugyanaz a prófétai napokban számolt időtartam, amely alatt Jézus sokakkal megerősítette a szövetséget Dániel kilencedik fejezetének beteljesedéseként. E szent hét közepén Krisztust keresztre feszítették, és természetesen a megfeszített Krisztus a Biblia középpontja. A tiszta Isten Igéjének előállításához vezető hét lépés a következő volt.

- First: Initial Translation by Individuals: Around 50 translators were divided into six committees, each responsible for different sections of the Bible. These individuals worked on translating from the original languages (Hebrew, Aramaic, and Greek) into English.

  Először: Az egyes személyek által végzett kezdeti fordítás: Körülbelül 50 fordítót hat bizottságba osztottak, amelyek mindegyike a Biblia különböző részeiért volt felelős. Ezek a személyek az eredeti nyelvekről (héber, arámi és görög) angolra fordították a szöveget.

- Second: Committee Review: After each committee completed their translation of a section, the work was reviewed by the committee members themselves. This allowed for collective input and correction of errors.

  Másodszor: Bizottsági felülvizsgálat: Miután az egyes bizottságok befejezték egy szakasz fordítását, a munkát maguk a bizottsági tagok vizsgálták felül. Ez lehetővé tette a közös hozzájárulást és a hibák kijavítását.

- Third: General Committee Review: The individual committee translations were then submitted to a larger group of scholars, referred to as the General Committee. This committee consisted of representatives from each of the six translation committees. They reviewed the entire work, comparing and harmonizing the different committee translations.

  Harmadszor: az Általános Bizottság felülvizsgálata: Az egyes bizottságok fordításait ezt követően tudósok egy nagyobb csoportjának nyújtották be, amelyet Általános Bizottságnak neveztek. Ez a bizottság a hat fordítóbizottság mindegyikének képviselőiből állt. Átvizsgálták a teljes munkát, összehasonlítva és összhangba hozva a különböző bizottsági fordításokat.

- Forth: Additional Review and Revision: The General Committee’s revised version was sent back to the individual committees for further review and refinement. This iterative process helped ensure that the translation was consistent and accurate.

  Negyedszer: További felülvizsgálat és átdolgozás: Az Általános Bizottság átdolgozott változatát visszaküldték az egyes bizottságoknak további felülvizsgálat és finomítás céljából. Ez az ismétlődő folyamat elősegítette annak biztosítását, hogy a fordítás következetes és pontos legyen.

- Fifth: Final Review and Approval: Once the individual committees completed their revisions, the final draft was submitted to the General Committee for a final review and approval.

  Ötödször: Végső felülvizsgálat és jóváhagyás: Miután az egyes bizottságok befejezték átdolgozásaikat, a végleges tervezetet a Főbizottság elé terjesztették végső felülvizsgálatra és jóváhagyásra.

- Sixth: Royal Approval and Publication: The approved translation was then presented to King James I for his approval.

  Hatodszor: királyi jóváhagyás és közzététel: a jóváhagyott fordítást ezt követően I. Jakab király elé terjesztették, hogy jóváhagyását adja rá.

- Seventh: Once he granted his royal approval, the translation was published in 1611 as the King James Version (Authorized Version) of the Bible.

  Hetedszer: Miután királyi jóváhagyását megadta, a fordítást 1611-ben a Biblia King James Versionjaként (Authorized Version) adták ki.

> The words of the Lord are pure words: as silver tried in a furnace of earth, purified seven times. Thou shalt keep them, O Lord, thou shalt preserve them from this generation forever. Psalms 12:6, 7.

> Az Úr beszédei tiszta beszédek; olyanok, mint a föld kemencéjében megpróbált ezüst, hétszer megtisztítva. Megőrzöd őket, ó, Uram, megtartod őket ettől a nemzedéktől mindörökké. Zsoltárok 12:6, 7.

In the warfare of Satan against God’s word, and against the waymarks represented by the various messengers of that unfolding history and of the correct methodology to be used in rightly dividing His Word the King James Bible of 1611, is a waymark that is specifically identified in Psalm twelve. None of the various counterfeit Bibles that have been produced through corrupted Catholic manuscripts meets the criteria of Psalm twelve. The purification process that took seven steps and the period of twenty-five hundred and twenty days identify that the King James Bible is God’s “pure words.” God promises to keep the King James Bible as His pure Word forever, and He therefore promises to uphold the methodology of “historicism” that was employed by the Protestant reformers, including William Miller.

Sátánnak Isten Igéje elleni hadviselésében, valamint a jelzőkövek ellen, amelyeket e kibontakozó történelem különböző hírnökei és az Ő Igéjének helyes felosztásához alkalmazandó helyes módszertan képviselnek, az 1611-es King James Bible olyan jelzőkő, amelyet a tizenkettedik zsoltár kifejezetten azonosít. A különféle hamis Bibliák közül, amelyeket megrontott katolikus kéziratok alapján állítottak elő, egyetlenegy sem felel meg a tizenkettedik zsoltár kritériumainak. A hét lépésből álló megtisztítási folyamat és a kétezer-ötszázhúsz nap időszaka azonosítja, hogy a King James Bible Isten „tiszta beszédei”. Isten megígéri, hogy a King James Bible-t mint az Ő tiszta Igéjét örökké megőrzi, és ezért azt is megígéri, hogy fenntartja a „historizmus” módszertanát, amelyet a protestáns reformátorok, köztük William Miller is alkalmaztak.

In the fourteenth century John Wycliffe, who is identified as “the morning star of the Reformation” in the book The Great Controversy was used by God to translate the Bible into a language that even a common man would understand. He is the messenger that marks the waymark of the beginning of the Protestant Reformation.

A tizennegyedik században John Wycliffe-ot, akit A nagy küzdelem című könyv „a reformáció hajnalcsillagának” nevez, Isten arra használta, hogy lefordítsa a Bibliát egy olyan nyelvre, amelyet még az egyszerű ember is megérthetett. Ő az a hírnök, aki a protestáns reformáció kezdetének útjelzőjét jelöli.

> “The great movement that Wycliffe inaugurated, which was to liberate the conscience and the intellect, and set free the nations so long bound to the triumphal car of Rome, had its spring in the Bible. Here was the source of that stream of blessing, which, like the water of life, has flowed down the ages since the fourteenth century. Wycliffe accepted the Holy Scriptures with implicit faith as the inspired revelation of God’s will, a sufficient rule of faith and practice. He had been educated to regard the Church of Rome as the divine, infallible authority, and to accept with unquestioning reverence the established teachings and customs of a thousand years; but he turned away from all these to listen to God’s holy word. This was the authority which he urged the people to acknowledge. Instead of the church speaking through the pope, he declared the only true authority to be the voice of God speaking through His word. And he taught not only that the Bible is a perfect revelation of God’s will, but that the Holy Spirit is its only interpreter, and that every man is, by the study of its teachings, to learn his duty for himself. Thus he turned the minds of men from the pope and the Church of Rome to the word of God.

> „Az a nagy mozgalom, amelyet Wycliffe indított el, s amelynek az volt a rendeltetése, hogy felszabadítsa a lelkiismeretet és az értelmet, valamint szabaddá tegye a nemzeteket, amelyeket oly sokáig Róma diadalszekeréhez láncoltak, a Bibliából fakadt. Itt volt annak az áldásáradatnak a forrása, amely az élet vizéhez hasonlóan a tizennegyedik század óta végigáradt a korszakokon. Wycliffe feltétlen hittel fogadta el a Szentírást mint Isten akaratának ihletett kinyilatkoztatását, a hit és az élet elégséges szabályát. Úgy nevelték, hogy a római egyházat tekintse az isteni, tévedhetetlen tekintélynek, és hogy megkérdőjelezhetetlen tisztelettel fogadja el az ezer esztendő alatt megszilárdult tanításokat és szokásokat; ő azonban mindezektől elfordult, hogy Isten szent igéjére hallgasson. Ezt a tekintélyt sürgette a nép előtt elismerni. Ahelyett, hogy az egyház szólna a pápán keresztül, kijelentette, hogy az egyetlen igaz tekintély Istennek az Ő Igéjén keresztül szóló hangja. És nemcsak azt tanította, hogy a Biblia Isten akaratának tökéletes kinyilatkoztatása, hanem azt is, hogy a Szentlélek annak egyetlen magyarázója, és hogy tanításainak tanulmányozása által minden embernek magának kell megismernie kötelességét. Így fordította el az emberek gondolatait a pápától és a római egyháztól Isten Igéje felé.”

> “Wycliffe was one of the greatest of the Reformers. In breadth of intellect, in clearness of thought, in firmness to maintain the truth, and in boldness to defend it, he was equaled by few who came after him. Purity of life, unwearying diligence in study and in labor, incorruptible integrity, and Christlike love and faithfulness in his ministry, characterized the first of the Reformers. And this notwithstanding the intellectual darkness and moral corruption of the age from which he emerged.

> „Wycliffe a reformátorok egyik legnagyobbika volt. Értelmi látókörének tágasságában, gondolkodásának világosságában, az igazság melletti szilárd kitartásában és annak védelmében tanúsított bátorságában kevesen érték utol azok közül, akik utána jöttek. Az élet tisztasága, a tanulásban és a munkában tanúsított lankadatlan szorgalom, a megvesztegethetetlen becsületesség, valamint a Krisztuséhoz hasonló szeretet és hűség szolgálatában az első reformátort jellemezték. Mindez annak a kornak szellemi sötétsége és erkölcsi romlottsága ellenére, amelyből kiemelkedett.”

> “The character of Wycliffe is a testimony to the educating, transforming power of the Holy Scriptures. It was the Bible that made him what he was. The effort to grasp the great truths of revelation imparts freshness and vigor to all the faculties. It expands the mind, sharpens the perceptions, and ripens the judgment. The study of the Bible will ennoble every thought, feeling, and aspiration as no other study can. It gives stability of purpose, patience, courage, and fortitude; it refines the character and sanctifies the soul. An earnest, reverent study of the Scriptures, bringing the mind of the student in direct contact with the infinite mind, would give to the world men of stronger and more active intellect, as well as of nobler principle, than has ever resulted from the ablest training that human philosophy affords. ‘The entrance of Thy words,’ says the psalmist, ‘giveth light; it giveth understanding.’ Psalm 119:130.” The Great Controversy, 93, 94.

> „Wycliffe jelleme bizonyságtétele a Szentírás nevelő és átformáló erejének. A Biblia tette őt azzá, ami volt. A kinyilatkoztatás nagy igazságainak megragadására irányuló törekvés minden képességnek frissességet és erőt kölcsönöz. Tágítja az elmét, élesíti az érzékelést, és megérleli az ítélőképességet. A Biblia tanulmányozása minden gondolatot, érzelmet és törekvést úgy nemesít, ahogyan semmiféle más tanulmány nem képes rá. Szilárdságot ad a célnak, türelmet, bátorságot és állhatatosságot; finomítja a jellemet és megszenteli a lelket. A Szentírás komoly, tiszteletteljes tanulmányozása, amely a tanuló elméjét közvetlen kapcsolatba hozza a végtelen Értelemmel, erősebb és tevékenyebb értelmű, valamint nemesebb elvű embereket adna a világnak, mint amilyeneket az emberi bölcselet által nyújtott legkiválóbb képzés valaha is eredményezett. „Beszéded megnyilatkozása világosságot ad, értelmessé teszi az együgyűeket” — mondja a zsoltáríró. Zsoltárok 119:130. A nagy küzdelem, 93, 94.”

Following the testimony concerning John Wycliffe in The Great Controversy, Sister White provides a list of faithful reformers (waymarks), that ultimately reaches the reformer John Knox. She identifies a significant question posed to John Knox from Mary the Queen of Scotland.

A John Wycliffe-fel kapcsolatos bizonyságtételt követően A nagy küzdelemben White testvér a hűséges reformátorok (útjelzők) sorát adja, amely végül elér a reformátor John Knoxig. Megjelöl egy jelentős kérdést, amelyet Mária, a skótok királynője intézett John Knoxhoz.

> “John Knox had turned away from the traditions and mysticisms of the church, to feed upon the truths of God’s Word, and the teaching of Wishart had confirmed his determination to forsake the communion of Rome, and join himself to the persecuted reformers. . . .

> „John Knox elfordult az egyház hagyományaitól és miszticizmusától, hogy Isten Igéjének igazságaival táplálkozzék, és Wishart tanítása megerősítette elhatározásában, hogy elhagyja Róma közösségét, és a üldözött reformátorokhoz csatlakozzék....”

> “When brought face to face with the queen of Scotland, in whose presence the zeal of many a leader of the Protestants had abated, John Knox bore unswerving witness for the truth. He was not to be won by caresses; he quailed not before threats. The queen charged him with heresy. He had taught the people to receive a religion prohibited by the State, she declared, and had thus transgressed God’s command enjoining subjects to obey their princes. Knox answered firmly:—‘As right religion received neither its origin nor its authority from princes, but from the eternal God alone, so are not subjects bound to frame their religion according to the tastes of their princes. For oft it is that princes, of all others, are the most ignorant of God’s true religion. If all the seed of Abraham had been of the religion of Pharaoh, whose subjects they long were, I pray you, madam, what religion would there have been in the world? And if all in the days of the apostles had been of the religion of the Roman emperors, I pray you, madam, what religion would there have been now upon the earth? … And so, madam, you may perceive that subjects are not bound to the religion of their princes, although they are commanded to give them reverence.’

> „Amikor Skócia királynőjével került szemtől szembe, akinek jelenlétében a protestánsok oly sok vezetőjének buzgalma alábbhagyott, John Knox rendíthetetlen tanúságot tett az igazság mellett. Hízelgéssel nem lehetett megnyerni; fenyegetések előtt nem hátrált meg. A királynő eretnekséggel vádolta. Kijelentette, hogy a népet olyan vallás elfogadására tanította, amelyet az állam megtiltott, és így áthágta Isten parancsát, amely arra kötelezi az alattvalókat, hogy engedelmeskedjenek fejedelmeiknek. Knox határozottan felelt:—„Miként az igaz vallás sem eredetét, sem tekintélyét nem fejedelmektől nyeri, hanem egyedül az örök Istentől, úgy az alattvalók sem kötelesek vallásukat fejedelmeik ízléséhez szabni. Mert gyakran éppen a fejedelmek azok, akik minden más embernél tudatlanabbak Isten igaz vallása felől. Ha Ábrahám minden magva a fáraó vallásán lett volna, akinek sokáig alattvalói voltak, kérem, asszonyom, miféle vallás lett volna akkor a világon? És ha az apostolok napjaiban mindenki a római császárok vallásán lett volna, kérem, asszonyom, miféle vallás volna most a földön? … Így tehát, asszonyom, beláthatja, hogy az alattvalók nincsenek fejedelmeik vallásához kötve, jóllehet tisztelettel tartoznak nekik.”

> “Said Mary, ‘You interpret the Scripture in one way, and they [the Romish teachers] interpret it in another; whom shall I believe, and who shall be judge?’

> „Mária ezt mondta: „Ti az Írást egyféleképpen magyarázzátok, ők [a római tanítók] pedig másféleképpen; kinek higgyek, és ki legyen a bíró?””

> “‘You shall believe God, who plainly speaketh in his Word,’ answered the reformer; ‘and farther than the Word teaches you, ye shall believe neither the one nor the other. The Word of God is plain in itself, and if in any one place there be obscurity, the Holy Ghost, who never is contrary to himself, explains the same more clearly in other places, so that there can remain no doubt but unto such as are obstinately ignorant.’ Such were the truths that the fearless reformer, at the peril of his life, spoke in the ear of royalty. With the same undaunted courage he kept to his purpose, praying and fighting the battles of the Lord, until Scotland was free from popery.” The Great Controversy, 250, 251.

> „Istennek higgyetek, aki világosan szól az ő Igéjében” — felelte a reformátor —; „és azon túl, amit az Ige tanít nektek, se egyiknek, se másiknak ne higgyetek. Isten Igéje önmagában világos, és ha valamely helyen homályosság volna, a Szentlélek, aki soha nem ellenkezik önmagával, más helyeken világosabban megmagyarázza ugyanazt, úgyhogy semmi kétség nem maradhat, kivéve azokban, akik makacsul tudatlanok.” Ilyen igazságokat szólt a rettenthetetlen reformátor, élete kockáztatásával, a királyi hatalom fülébe. Ugyanezzel a rendíthetetlen bátorsággal kitartott célja mellett, imádkozva és megvívva az Úr harcait, míg Skócia meg nem szabadult a pápaságtól.” A nagy küzdelem, 250., 251.

The interaction between the reformer and the queen highlights the third thread in the reformation history that identifies Satan’s effort to counterfeit the Bible, the reformers and the methodology of biblical study. John’s answer to the Queen was that the correct methodology is “historicism” which is premised upon a line of prophetic history being explained by the Holy Spirit with another line of prophetic history.

A reformátor és a királynő közötti párbeszéd kiemeli a reformáció történetének harmadik szálát, amely azonosítja Sátán azon törekvését, hogy meghamisítsa a Bibliát, a reformátorokat és a bibliai tanulmányozás módszertanát. János válasza a királynőnek az volt, hogy a helyes módszertan a „historicizmus”, amely azon az előfeltevésen alapul, hogy a prófétai történelem egyik vonalát a Szentlélek a prófétai történelem egy másik vonalával magyarázza meg.

The light had been opened in the darkness. Wycliffe and the early reformers all the way through the Millerite history employed a method of biblical study labelled “historicism.” The history of the biblical method of Bible study is often overlooked, but is essential to recognize if one truly will see the significance of the rules of prophetic interpretation adopted by Miller and thereafter by Future for America.

A világosság megnyílt a sötétségben. Wycliffe és a korai reformátorok egészen a millerita történelemig bezárólag a bibliai tanulmányozásnak egy „historizmusnak” nevezett módszerét alkalmazták. A bibliai próféciaértelmezés e módszerének történetét gyakran figyelmen kívül hagyják, pedig alapvetően fontos felismerni, ha valaki valóban meg akarja érteni a Miller, majd azt követően a Future for America által elfogadott prófétikus értelmezési szabályok jelentőségét.

There are only two churches Sister White identifies as God’s denominated people. That being ancient Israel and the Seventh-day Adventist church.

Mindössze két egyházat azonosít White testvér Isten név szerint megjelölt népeként: az ókori Izráelt és a Hetednapi Adventista Egyházat.

> “The reasons why we are denominated people of God are to be repeated and repeated. Deuteronomy 4:1–13” Manuscript Releases, volume 8, 426.

> „Újra és újra el kell ismételni azokat az okokat, amiért Isten népének neveztetünk. 5Mózes 4:1–13” Kéziratközlések, 8. kötet, 426.

The church of the apostles,’ the church in the wilderness during the papal darkness were never called God’s denominated people, for the term (meaning to be named) represents a church that is given the responsibility of being the depositaries of God’s law, and with Adventism they were also to be the depositaries of God’s prophetic truths.

„Az apostolok egyháza”, „a pusztában levő egyház” a pápai sötétség idején soha nem neveztetett Isten megnevezett népének, mert e kifejezés (amelynek jelentése: nevet viselni) olyan egyházat jelöl, amely arra a felelősségre rendeltetett, hogy Isten törvényének letéteményese legyen; és az adventizmussal együtt Isten prófétai igazságainak letéteményeseivé is kellett lenniük.

> “God has called His church in this day, as He called ancient Israel, to stand as a light in the earth. By the mighty cleaver of truth, the messages of the first, second, and third angels, He has separated them from the churches and from the world to bring them into a sacred nearness to Himself. He has made them the depositaries of His law and has committed to them the great truths of prophecy for this time. Like the holy oracles committed to ancient Israel, these are a sacred trust to be communicated to the world. The three angels of Revelation 14 represent the people who accept the light of God’s messages and go forth as His agents to sound the warning throughout the length and breadth of the earth.” Testimonies, volume 5, 455.

> „Isten e napokban arra hívta el egyházát, miként az ókori Izráelt is elhívta, hogy világosságként álljon a földön. Az igazság hatalmas hasítóeszközével, az első, a második és a harmadik angyal üzenetei által, elkülönítette őket az egyházaktól és a világtól, hogy szent közelségbe vonja őket Önmagához. Törvénye letéteményeseivé tette őket, és rájuk bízta az erre az időre szóló prófécia nagy igazságait. Miként az ókori Izráelre bízott szent kijelentések, ezek is szent letét, amelyet közölni kell a világgal. A Jelenések 14. fejezetének három angyala azokat a népeket jelképezi, akik elfogadják Isten üzeneteinek világosságát, és az Ő követeiként indulnak el, hogy a föld egész hosszában és szélességében hirdessék a figyelmeztetést.” Bizonyságtételek, 5. kötet, 455.

William Miller represented the chosen messenger to open God’s prophetic truths, and when those truths led a people to the open door of the Most Holy Place in 1844, God then opened up the law of God. Wycliffe is a waymark in opening up the Bible and producing the beginnings of the Protestant Reformation, but he is also a waymark of God’s work to establish “the great truths of prophecy.” John Wycliffe was the morning star identified in the history of the twelve-hundred and sixty year rule of the papacy. His work began in the fourteenth century, then in the seventeenth century another waymark of that prophetic line was the production of the King James Bible in 1611. On that line we ultimately reach the waymark of Miller’s rules of prophetic interpretation. Miller is a waymark in that line of truth, and so are his rules. His rules give witness to a waymark at the end of Adventism represented by the publication of Prophetic Keys.

William Miller volt a kiválasztott hírnök Isten prófétai igazságainak feltárására, és amikor ezek az igazságok 1844-ben egy népet a Szentek Szentjének nyitott ajtajához vezettek, Isten akkor feltárta Isten törvényét. Wycliffe útjelző a Biblia feltárásában és a protestáns reformáció kezdeteinek létrehozásában, de egyúttal útjelzője Isten azon munkájának is, amelynek célja „a prófécia nagy igazságainak” megalapozása. John Wycliffe volt a hajnalcsillag, amely a pápaság ezerkétszázhatvan éves uralmának történetében azonosítható. Munkássága a tizennegyedik században kezdődött, majd a tizenhetedik században e prófétai vonal egy másik útjelzője volt a King James Biblia 1611-ben történt megjelenése. E vonalon végül eljutunk Miller prófétai értelmezési szabályainak útjelzőjéhez. Miller útjelző ezen igazságvonalon, és ugyanígy az ő szabályai is. Szabályai tanúságot tesznek az adventizmus végén álló útjelzőről, amelyet a Prophetic Keys kiadása képvisel.

If we do not understand that Miller’s rules were a waymark in a line of prophetic history representing the work to preserve the original and correct texts of the Bible and also the work of the opening up the true understanding of the Bible, which required that the reformers were led to understand and employ the sacred methodology of study called “historicism,” we lack the information necessary to recognize prophetic truths associated with the work of presenting and preserving the light of the third angel at the end of Adventism. For this reason, it is important to take a small survey of that line of history.

Ha nem értjük meg, hogy Miller szabályai egy prófétai történelem vonalán álló útjelzőt jelentettek, amely a Biblia eredeti és helyes szövegeinek megőrzésére irányuló munkát képviselte, valamint a Biblia igaz értelmének feltárására irányuló munkát is, ami megkövetelte, hogy a reformátorok elvezettessenek a „historicism”-nak nevezett szent tanulmányozási módszertan megértésére és alkalmazására, akkor híján vagyunk azoknak az ismereteknek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy felismerjük az adventizmus végén a harmadik angyal világosságának bemutatásával és megőrzésével kapcsolatos prófétai igazságokat. Ezért fontos, hogy rövid áttekintést adjunk e történelmi vonalról.

The only genuine definition of the word “Protestant” is to protest Rome. If a church ceases to protest Rome, it is no longer Protestant and it then becomes a daughter of Rome, as did the Protestants who rejected the first angel’s message. The premier understanding that became the “motto” of the Protestants that came out of the Catholic church was “the Bible and the Bible alone.” Yet history attests to the fact that the Bible needed to be rightly divided.

A „protestáns” szó egyetlen valódi meghatározása az, hogy tiltakozni Róma ellen. Ha egy egyház megszűnik tiltakozni Róma ellen, többé nem protestáns, hanem Róma leányává válik, amint azok a protestánsok is, akik elutasították az első angyal üzenetét. Az a legfőbb felismerés, amely a katolikus egyházból kivált protestánsok „jelmondatává” lett, ez volt: „a Biblia és egyedül a Biblia.” A történelem azonban tanúsítja azt a tényt, hogy a Bibliát helyesen kellett felosztani.

> Study to show thyself approved unto God, a workman that needeth not to be ashamed, rightly dividing the word of truth. But shun profane and vain babblings: for they will increase unto more ungodliness. 2 Timothy 2:15, 16.

> Igyekezzél, hogy Isten előtt megállhass, mint kipróbált ember, mint olyan munkás, akinek nincs oka a szégyenkezésre, aki helyesen hasogatja az igazság beszédét. A szentségtelen és üres fecsegéseket pedig kerüld; mert azok egyre nagyobb istentelenségre vezetnek. 2 Timótheus 2:15, 16.

The method of biblical study that the Protestants were led to use in their efforts to rightly divide the word of truth is “historicism.” That method was a specific and serious target for Satan to attack, and attack he did.

A bibliai tanulmányozásnak azt a módszerét, amelynek alkalmazására a protestánsok indíttatást nyertek, amikor igyekeztek helyesen hasogatni az igazság beszédét, „historicizmusnak” nevezik. Ez a módszer sajátos és komoly célpontja volt Sátán támadásának, és meg is támadta azt.

> “We should know for ourselves what constitutes Christianity, what is truth, what is the faith that we have received, what are the Bible rules—the rules given us from the highest authority.” The 1888 Materials, 403.

> „Magunknak kell tudnunk, mi alkotja a kereszténységet, mi az igazság, mi az a hit, amelyet átvettünk, mik a bibliai szabályok — azok a szabályok, amelyeket a legfőbb tekintély adott nekünk.” The 1888 Materials, 403.

The undermining of the biblical methodology used by the Reformers all the way to and including William Miller is specifically identified as beginning in the fifteenth century with a Jesuit scholar named Francisco Ribera (1537–1591), who is credited with popularizing the futurist interpretation. He wrote a commentary on the book of Revelation that proposed a futuristic interpretation of the prophecies, distancing them from the historical context. Ribera invented this methodology for the purpose of resisting the truth which the methodology of historicism always produced. That truth was that the pope of Rome is the antichrist of Bible prophecy.

A reformátorok által alkalmazott bibliai módszertan aláásásának kezdete, egészen William Millerig és őt is beleértve, kifejezetten a tizenötödik századhoz kapcsolódik egy Francisco Ribera (1537–1591) nevű jezsuita tudóssal, akinek a futurista értelmezés népszerűsítését tulajdonítják. Kommentárt írt a Jelenések könyvéhez, amely a próféciák jövőbe helyező értelmezését javasolta, elszakítva azokat történelmi összefüggésüktől. Ribera ezt a módszertant annak érdekében alkotta meg, hogy ellenálljon annak az igazságnak, amelyet a historicizmus módszertana mindenkor felszínre hozott. Ez az igazság pedig az volt, hogy Róma pápája a bibliai prófécia antikrisztusa.

In the seventeenth and eighteenth centuries it can be documented that Protestantism knew that Ribera’s false methodology was satanic and unsound. The Protestants in that history wrote books and tracts opposing the “profane and vain babblings” of the Jesuit scholar. But in 1909, the Trojan horse, the Scofield Reference Bible was published, and the references inserted into the footnotes of the Bible were based upon the teachings of Ribera and another Jesuit named Manuel Lacunza (1731–1801). Lacunza wrote under the pen name Juan Josafat Ben-Ezra, and published a book titled The Coming of the Messiah in Glory and Majesty. As Ribera before him, the book was a direct attack upon the fulfillment of the prophecies in the book of Revelation.

A tizenhetedik és tizennyolcadik században dokumentálható, hogy a protestantizmus tudatában volt annak, hogy Ribera hamis módszertana sátáni és tarthatatlan volt. A protestánsok abban a történelmi korszakban könyveket és röpiratokat írtak a jezsuita tudós „istentelen és hiábavaló szócséplései” ellen. De 1909-ben megjelent a trójai faló, a Scofield magyarázatos Biblia, és a Biblia lábjegyzeteibe beillesztett hivatkozások Ribera, valamint egy másik jezsuita, Manuel Lacunza (1731–1801) tanításain alapultak. Lacunza a Juan Josafat Ben-Ezra írói álnevet használta, és kiadott egy könyvet, amelynek címe: A Messiás eljövetele dicsőségben és fenségben. Miként előtte Ribera, ez a könyv is közvetlen támadás volt a Jelenések könyvében foglalt próféciák beteljesedése ellen.

Satan knew the message he needed to cloud with confusion was the final warning message that comes from the book of Revelation. Incorporating the profane and vain babblings of the two Jesuit priests into the references within the Scofield Reference Bible allowed Satan to lead apostate Protestants into accepting the Jesuit methodologies, thus blinding them to the truth. Satan accomplished by introducing several Catholic prophetic models which removed the possibility to clearly identify who the antichrist of Bible prophecy is. It was not a difficult deception for Satan, for the Protestants had already returned to the Roman church with their rejection of Miller’s message in 1843.

Sátán tudta, hogy az az üzenet, amelyet a zűrzavar homályával kellett befednie, a Jelenések könyvéből származó végső figyelmeztető üzenet volt. Azáltal, hogy a két jezsuita pap istentelen és hiábavaló szóbeszédeit beépítették a Scofield Referenciabibliában található hivatkozásokba, Sátán el tudta vezetni a hitehagyott protestánsokat a jezsuita módszertanok elfogadására, s így megvakította őket az igazsággal szemben. Sátán ezt több katolikus prófétai modell bevezetésével vitte véghez, amelyek megszüntették annak lehetőségét, hogy világosan azonosítsák, ki a bibliai próféciák antikrisztusa. Ez nem volt nehéz megtévesztés Sátán számára, mert a protestánsok már 1843-ban, Miller üzenetének elutasításával, visszatértek a római egyházhoz.

There have been several books and articles published through the years that document Satan’s attack upon the Bible, that began in the first few centuries after Christ was crucified. That attack reached a point where counterfeit manuscripts were introduced to produce counterfeit Bibles. Satan also attacked the reformers that were raised up to uphold God’s word while they lived and even after those Reformers died.

Az évek során több könyv és cikk jelent meg, amelyek dokumentálják Sátán támadását a Biblia ellen, amely Krisztus keresztre feszítését követő első néhány században kezdődött. Ez a támadás eljutott arra a pontra, hogy hamis kéziratokat vezettek be, hogy hamis Bibliákat hozzanak létre. Sátán megtámadta azokat a reformátorokat is, akiket Isten Igéjének fenntartására támasztott fel, életük idején és még azután is, hogy ezek a reformátorok meghaltak.

Just consider how modern Seventh-day Adventist historians and theologians treat the subject of William Miller. It is as if they dug up his bones and cast them into the Mississippi River.

Gondoljuk csak meg, miként kezelik a modern hetednapi adventista történészek és teológusok William Miller személyének kérdését. Mintha kiásták volna csontjait, és a Mississippi folyóba vetették volna őket.

> “William Miller was disturbing Satan’s kingdom, and the arch-enemy sought not only to counteract the effect of the message, but to destroy the messenger himself. As Father Miller made a practical application of Scripture truth to the hearts of his hearers, the rage of professed Christians was kindled against him, even as the anger of the Jews was excited against Christ and his apostles. Church-members stirred up the baser classes, and upon several occasions enemies plotted to take his life as he should leave the place of meeting. But holy angels were in the throng, and one of these, in the form of a man, took the arm of this servant of the Lord, and led him in safety from the angry mob. His work was not yet done, and Satan and his emissaries were disappointed in their purpose.” Spirit of Prophecy, volume 4, 219.

> „William Miller nyugtalanította a Sátán országát, és az ősellenség nemcsak az üzenet hatásának ellensúlyozására törekedett, hanem magának a hírnöknek az elpusztítására is. Amikor Miller atya a Szentírás igazságát gyakorlati módon alkalmazta hallgatói szívére, a névleges keresztények haragja fellobbant ellene, miként a zsidók indulata is felgerjedt Krisztus és apostolai ellen. Az egyháztagok felingerelték az alantasabb néposztályokat, és több alkalommal ellenségei azt tervezték, hogy kioltják életét, amikor elhagyja az összejövetel helyét. Ám szent angyalok voltak a sokaságban, és egyikük ember alakjában megragadta az Úr ezen szolgájának karját, és biztonságban kivezette őt a dühödt csőcselék közül. Munkája még nem fejeződött be, és Sátánnak valamint követeinek csalódniuk kellett szándékukban.” Spirit of Prophecy, 4. kötet, 219.

Look at how those same two categories of Adventism (theologians and historians) have downplayed and covered up the validity of the rules of Miller, which Sister White informs us will be used by all who actually proclaim the three angel’s messages.

Figyeljük meg, miként kisebbítette le és leplezte el az adventizmusnak ugyanaz a két csoportja (a teológusok és a történészek) Miller szabályainak érvényességét, amelyekről White testvérnő tudtunkra adja, hogy mindazok használni fogják, akik valóban hirdetik a három angyal üzenetét.

> “Those who are engaged in proclaiming the third angel’s message are searching the Scriptures upon the same plan that Father Miller adopted. In the little book entitled Views of the Prophecies and Prophetic Chronology, Father Miller gives the following simple but intelligent and important rules for Bible study and interpretation:—

> „Azok, akik a harmadik angyal üzenetének hirdetésében vesznek részt, ugyanazon terv szerint kutatják az Írásokat, amelyet Miller atyánk követett. A Views of the Prophecies and Prophetic Chronology című kis könyvben Miller atyánk a következő egyszerű, mégis értelmes és fontos szabályokat adja a Biblia tanulmányozására és értelmezésére:—

> “[Rules one through five quoted.]

> „[Az egytől ötig terjedő szabályok idézve.]”

> “The above is a portion of these rules; and in our study of the Bible we shall all do well to heed the principles set forth.” Review and Herald, November 25, 1884.

> „A fentiek e szabályok egy részét alkotják; és a Biblia tanulmányozása során mindnyájunk számára helyes lesz, ha figyelembe vesszük az itt lefektetett elveket.” Review and Herald, 1884. november 25.

Without reviewing the three threads of the line of prophetic history associated with the development and establishment of God’s Word it is impossible to see the significance of a major testimony to uphold William Miller as the messenger that was typified by Elijah in his presentation of the message, and as Moses in the promise of Miller being raised up in the resurrection of the righteous, and as Elisha in his willingness to leave his farm and serve the Elijah message. Sister White identifies all three of the biblical heroes as typifying William Miller, who is now treated by modern Adventist theologians and historians as if he was simply some “poor farm boy” from the eighteenth century.

Anélkül, hogy áttekintenénk a prófétai történelem azon vonalának három szálát, amely Isten Igéjének fejlődéséhez és megalapozásához kapcsolódik, lehetetlen felismerni annak a jelentős bizonyságtételnek a súlyát, amely William Millert mint hírnököt erősíti meg: mint azt, akit üzenetének előterjesztésében Illés jelképezett; mint Mózest a Millernek az igazak feltámadásában való feltámasztására vonatkozó ígéretben; és mint Elizeust, a készségében, hogy elhagyja birtokát és az Illés-üzenet szolgálatába álljon. White testvérnő mindhárom bibliai hőst úgy azonosítja, mint akik William Millert jelképezik, akit a modern adventista teológusok és történészek ma úgy kezelnek, mintha csupán valami „szegény parasztfiú” lett volna a tizennyolcadik századból.

William Tyndale was one of the many reformers raised up in this line of prophetic history. If I might say it this way, his ‘mission statement’ against the pope’s ambassadors he interacted with was, “I will cause the boy that drives the plow to know more of the Scriptures than you do.” William Miller was the farm boy, who drove the plow and fulfilled Tyndale’s prophecy.

William Tyndale egyike volt azon számos reformátornak, akiket Isten a prófétai történelem e vonalán támasztott. Ha így fogalmazhatok, azokkal a pápai követekkel szemben, akikkel kapcsolatba került, ez volt az ő „küldetésnyilatkozata”: „El fogom érni, hogy a szántóvető fiú többet tudjon a Szentírásból, mint ti.” William Miller volt az a földműves fiú, aki az ekét vezette, és beteljesítette Tyndale próféciáját.

This introduction has been greatly simplified in terms of all the history that could be brought to bear in support of what we have presented up until now. We will now consider some signatures of Alpha and Omega in order to lead back to the consideration of Miller as a waymark and a messenger.

Ez a bevezetés jelentősen leegyszerűsítésre került mindazon történelmi anyag tekintetében, amely felhozható volna mindannak alátámasztására, amit eddig előadtunk. Most az Alfa és az Ómega néhány jellegzetességét fogjuk megvizsgálni, hogy ezáltal visszatérjünk Miller mint útjelző és mint hírnök szemléletéhez.

The book of Daniel is the beginning of a book that consists of two books. The end of that book is the book of Revelation. Though they are two distinct books, together they represent one book.

Dániel könyve egy olyan könyv kezdete, amely két könyvből áll. E könyv vége a Jelenések könyve. Noha két különálló könyvről van szó, együtt mégis egy könyvet alkotnak.

Years ago, I had a public interaction with a well-known Seventh-day Adventist theologian who worked at the Biblical Research Institute of the General Conference of the Seventh-day Adventist Church. The theologian was attempting to correct my understanding of the last six verses of Daniel eleven, and also my understanding of the “daily” in the book of Daniel. In our interaction which took place over a period of time, for it consisted of his producing an article which I responded to, which he then answered back, and then of course I returned my thoughts, and so on and so forth. In the interaction he informed me that in the committee he worked in at the General Conference, he was considered the expert on the book of Daniel, and that a coworker of his was considered the resident expert on the book of Revelation. In our interactions he did not want to address points in the book of Revelation, but rather refer them to his colleague. He wanted to keep the discussion in the book of Daniel alone.

Évekkel ezelőtt nyilvános eszmecserét folytattam egy jól ismert Hetednapi Adventista teológussal, aki a Hetednapi Adventista Egyház Generálkonferenciájának Bibliai Kutatóintézetében dolgozott. A teológus arra törekedett, hogy helyesbítse az én értelmezésemet Dániel könyve tizenegyedik fejezetének utolsó hat versével kapcsolatban, valamint a Dániel könyvében szereplő „mindennapi” értelmezését illetően is. Eszmecserénk egy bizonyos időszakon át zajlott, mivel abból állt, hogy ő írt egy cikket, amelyre én válaszoltam, arra ő viszontválaszt adott, én pedig természetesen újból kifejtettem a gondolataimat, és így tovább. Az eszmecsere során tájékoztatott arról, hogy annál a bizottságnál, amelyben a Generálkonferencián dolgozott, őt tartották Dániel könyve szakértőjének, míg egyik munkatársát Jelenések könyvének helyben illetékes szakértőjeként tartották számon. Eszmecseréink során nem kívánta érinteni a Jelenések könyvével kapcsolatos kérdéseket, hanem inkább a kollégájához utalta azokat. Azt akarta, hogy a vita kizárólag Dániel könyvére szorítkozzék.

Sister White is clear that Daniel and Revelation are one book. At that level they represent the Bible, which is one book made up of two books, the old and the new. Sister White also comments on the Jewish church, that only considers the old book to be the one book, and she also comments on those who disregard the old book for they only understand or are only willing to understand the new book. Her inspired testimony is that if you only accept the new, then you reject the old, and vice versa. For the theologian to claim he was the expert of Daniel, but not of Revelation is repeating the Jewish concept of only accepting the Old Testament, and we know where that narrow view led the Jews. Taking either side of the issue; accepting the old and not the new, or accepting new, but not the old is to reject the entire testimony.

White nővér világosan kijelenti, hogy Dániel és a Jelenések egy könyv. Ezen a szinten a Bibliát jelképezik, amely egy könyv, de két könyvből áll: a régiből és az újból. White nővér megjegyzést tesz továbbá a zsidó egyházról is, amely egyedül a régi könyvet tekinti annak az egy könyvnek; és szól azokról is, akik semmibe veszik a régi könyvet, mert csak az új könyvet értik, vagy csak azt hajlandók megérteni. Ihletett bizonyságtétele szerint, ha valaki csak az újat fogadja el, akkor a régit elutasítja, és fordítva. Amikor a teológus azt állítja magáról, hogy Dániel szakértője volt, de a Jelenéseké nem, ezzel megismétli azt a zsidó felfogást, amely csak az Ószövetséget fogadja el; és tudjuk, hová vezetett ez a szűklátókörű szemlélet a zsidókat. A kérdés bármelyik oldalára állni — a régit elfogadni, de az újat nem, vagy az újat elfogadni, de a régit nem — annyi, mint az egész bizonyságtételt elutasítani.

> “The Saviour inquired of his disciples if they understood these things. They answered, ‘Yea, Lord. Then said he unto them, Therefore every scribe which is instructed unto the kingdom of Heaven is like unto a man that is an householder, which bringeth forth out of his treasure things new and old.’ In this parable, Jesus presented before his disciples the responsibility of those whose work it is to give to the world the light which they have received from him. The Old Testament was all the Scripture then in existence; but it was not written merely for the ancients; it was for all ages and for all people. Jesus would have the teachers of his doctrine diligently search the Old Testament for that light which establishes his identity as the Messiah foretold in prophecy, and reveals the nature of his mission to the world. The Old and the New Testament are inseparable, for both are the teachings of Christ. The doctrine of the Jews, who accept only the Old Testament, is not unto salvation, since they reject the Saviour whose life and ministry was a fulfillment of the law and the prophecies. And the doctrine of those who discard the Old Testament is not unto salvation, because it rejects that which is direct testimony of Christ. Skeptics begin with discounting upon the Old Testament, and it takes but another step to deny the validity of the New, and thus both are rejected.

> „A Megváltó megkérdezte tanítványait, hogy értik-e ezeket a dolgokat. Ők így feleltek: „Igen, Uram.” Akkor ezt mondta nekik: „Annakokáért minden írástudó, aki a mennyek országára megtaníttatott, hasonlatos ahhoz a gazdához, aki az ő kincseiből régit és újat hoz elő.” Ebben a példázatban Jézus tanítványai elé tárta azok felelősségét, akiknek az a munkájuk, hogy a világnak adják azt a világosságot, amelyet tőle nyertek. Akkoriban az Ószövetség volt az egyetlen létező Szentírás; de nem csupán a régiek számára íratott, hanem minden korszaknak és minden népnek. Jézus azt akarta, hogy tanításának tanítói szorgalmasan kutassák az Ószövetséget ama világosság után, amely megerősíti az ő azonosságát mint a próféciában megjövendölt Messiásét, és feltárja küldetésének természetét a világ felé. Az Ó- és az Újszövetség elválaszthatatlan, mert mindkettő Krisztus tanítása. A zsidók tana, akik csak az Ószövetséget fogadják el, nem üdvösségre vezet, mivel elvetik a Megváltót, akinek élete és szolgálata a törvény és a próféciák beteljesedése volt. És azok tana sem üdvösségre vezet, akik elvetik az Ószövetséget, mert az Krisztus közvetlen bizonyságtételét veti el. A kétkedők azzal kezdik, hogy leértékelik az Ószövetséget, és már csak egyetlen további lépés választja el őket attól, hogy az Újszövetség érvényességét is tagadják, és így mindkettőt elvetik.”

> “The Jews have little influence over the Christian world in showing them the importance of the commandments, including the binding law of the Sabbath, because in bringing forth the old treasures of truth, they throw aside the new ones in the personal teachings of Jesus. On the other hand, the strongest reason why Christians fail to influence the Jews to accept the teachings of Christ as the language of divine wisdom, is because, in bringing forth the treasures of his word, they treat with contempt the riches of the Old Testament, which are the earlier teachings of the Son of God, through Moses. They reject the law proclaimed from Sinai, and the Sabbath of the fourth commandment, instituted in the garden of Eden. But the minister of the gospel, who follows the teachings of Christ, will gain a thorough knowledge of both the Old and the New Testament, that he may present them in their true light to the people an inseparable whole—the one depending upon and illuminating the other. Thus, as Jesus instructed his disciples, they will bring forth from their treasure ‘things new and old.’” Spirit of Prophecy, volume 2, 255.

> „A zsidóknak csekély befolyásuk van a keresztény világra abban, hogy feltárják előttük a parancsolatok fontosságát, beleértve a szombat kötelező törvényét is, mert amikor előhozzák az igazság régi kincseit, félreteszik az újakat, Jézus személyes tanításaiban. Másfelől a legerősebb oka annak, hogy a keresztények nem tudják a zsidókat befolyásolni arra, hogy Krisztus tanításait mint isteni bölcsesség beszédét elfogadják, az, hogy amikor előhozzák igéjének kincseit, megvetéssel bánnak az Ótestamentum gazdagságával, amely Isten Fiának korábbi tanítása Mózes által. Elutasítják a Sinai-hegyről kihirdetett törvényt, valamint a negyedik parancsolat szombatját, amely az Éden kertjében rendeltetett el. Az evangélium szolgája azonban, aki Krisztus tanításait követi, alapos ismeretre tesz szert mind az Ó-, mind az Újtestamentumban, hogy azokat valódi világosságukban tárhassa a nép elé mint elválaszthatatlan egészet — az egyik a másikra támaszkodik, és megvilágítja azt. Így tehát, amint Jézus tanította tanítványait, kincsestárukból „újat és régit” hoznak elő.” A prófécia lelke, 2. kötet, 255.

The previous counsel has another application for Laodicean Adventists. To profess to believe the Bible in its entirety, both the Old and the New Testaments, yet reject the Spirit of Prophecy is the identical ditch of accepting only one testimony. Two witnesses are required to establish truth, so it is impossible to establish truth with one witness, and if any attempt to do so they are rejecting both witnesses, they are basing their faith upon what is referred to as ‘half-truths.’

Az előző intésnek van egy másik alkalmazása is a laodiceai adventistákra. A Biblia egészében való hit megvallása, mind az Ó-, mind az Újszövetség elfogadása mellett, a Prófétaság Lelkének elutasítása ugyanaz az árok, mint amikor valaki csupán az egyik bizonyságtételt fogadja el. Az igazság megerősítéséhez két tanú szükséges; ennélfogva lehetetlen az igazságot egyetlen tanúval megalapozni, és ha valaki erre tesz kísérletet, mindkét tanút elutasítja: hitét arra alapozza, amit „féligazságoknak” neveznek.

I will now repeat a question that was in one of the initial articles that have been coming out since July, 2023. The question is, “What new light has come out of Adventism since 1863?” The answer is simply, “None.”

Most megismétlek egy kérdést, amely benne volt azoknak a kezdeti cikkeknek egyikében, amelyek 2023 júliusa óta jelentek meg. A kérdés így hangzik: „Milyen új világosság származott az adventizmusból 1863 óta?” A válasz egyszerűen ez: „Semmi.”

> “The books of Daniel and the Revelation are one. One is a prophecy, the other a revelation; one a book sealed, the other a book opened. John heard the mysteries which the thunders uttered, but he was commanded not to write them.” Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> „Dániel könyve és a Jelenések könyve egy. Az egyik prófécia, a másik kijelentés; az egyik lepecsételt könyv, a másik megnyitott könyv. János hallotta a titkokat, amelyeket a mennydörgések szóltak, de azt a parancsot kapta, hogy ne írja le őket.” Seventh-day Adventist Bible Commentary, 7. kötet, 971.

The Alpha and Omega therefore identifies that Daniel is the first and Revelation the last. Daniel represents the beginning and Revelation represents the end of Adventism.

Az Alfa és az Ómega tehát azt jelöli, hogy Dániel az első, a Jelenések könyve pedig az utolsó. Dániel az adventizmus kezdetét képviseli, a Jelenések könyve pedig az adventizmus végét.

> “Revelation is a sealed book, but it is also an opened book. It records marvelous events that are to take place in the last days of this earth’s history. The teachings of this book are definite, not mystical and unintelligible. In it the same line of prophecy is taken up as in Daniel. Some prophecies God has repeated, thus showing that importance must be given to them. The Lord does not repeat things that are of no great consequence.” Manuscript Releases, volume 9, 8.

> „A Jelenések könyve lepecsételt könyv, de egyben megnyitott könyv is. Csodálatos eseményeket tár elénk, amelyek e föld történelmének utolsó napjaiban fognak bekövetkezni. E könyv tanításai határozottak, nem misztikusak és nem érthetetlenek. Benne ugyanaz a prófétai vonal kerül elő, mint Dániel könyvében. Némely próféciákat Isten megismételt, ezzel is megmutatva, hogy jelentőséget kell tulajdonítani nekik. Az Úr nem ismétel meg olyan dolgokat, amelyeknek nincs nagy jelentőségük.” Manuscript Releases, 9. kötet, 8.

In the beginning of Adventism, in the very verses that are the central pillar of Adventism, the verses that were unsealed in 1798; Jesus introduced Himself as “Palmoni,” the Wonderful Numberer. At the end of Adventism, Jesus introduces Himself as “Alpha and Omega,” the wonderful linguist—the Word of God. For this reason, the beginning of Adventism and the first angel’s message was “hung upon time.” At the end of Adventism, the third angel’s message will be hung upon His Word.

Az adventizmus kezdetén, éppen azokban az igékben, amelyek az adventizmus központi oszlopát alkotják, azokban az igékben, amelyek 1798-ban feltárultak; Jézus úgy mutatkozott be, mint „Palmoni”, a Csodálatos Számláló. Az adventizmus végén Jézus úgy mutatkozik be, mint „Alfa és Omega”, a csodálatos nyelvész — az Isten Igéje. Ezért az adventizmus kezdete és az első angyal üzenete „az időre volt felfüggesztve”. Az adventizmus végén a harmadik angyal üzenete az Ő Igéjére lesz felfüggesztve.

The beginning and ending of Adventism take place during the history of the sixth kingdom of Bible prophecy, therefore they occur during the beginning and ending of the United States. The prophetic history of the United States is the history of the two horns of Republicanism and Protestantism. At the conclusion of that history those two horns will have changed from a lamb to a dragon. Republicanism will change to a democracy and Protestantism will change to apostate Protestantism. When the cup of probationary time for the United States begins to come to its close, as is happening right now, the two horns of apostate Republicanism and apostate Protestantism will form an image to the beast, thus merging church and state into one horn that speaks as a dragon. But God will not be left without a witness, for in the process of bringing a conclusion to the United States, He will raise up the genuine horn of Protestantism to protest both the image of the beast in the United States, and thereafter the image of the beast that confronts the entire world. The raising up of the Protestant horn at the end of the United States will be accomplished within the same historical structure as was the Protestant horn raised up in the beginning of the United States. A former covenant people will be passed by, and a new people will become the new covenant people. There is nothing new under the sun.

Az adventizmus kezdete és vége a bibliai prófécia hatodik királyságának történelme idején megy végbe; ezért az Egyesült Államok kezdetének és végének idejére esnek. Az Egyesült Államok prófétai történelme a republikanizmus és a protestantizmus két szarvának történelme. E történet lezárulásakor e két szarv bárányból sárkánnyá változik. A republikanizmus demokráciává változik, a protestantizmus pedig hitehagyott protestantizmussá. Amikor az Egyesült Államok számára a kegyelmi idő pohara közeledni kezd a beteléséhez, amint ez éppen most történik, a hitehagyott republikanizmus és a hitehagyott protestantizmus két szarva képmást alkot a fenevadnak, ily módon az egyházat és az államot egyetlen, sárkányként szóló szarvvá egyesítve. Isten azonban nem marad tanú nélkül, mert miközben véget vet az Egyesült Államoknak, felemeli a protestantizmus valódi szarvát, hogy tiltakozzék mind az Egyesült Államokban felállított fenevad képmása, mind pedig azután az egész világgal szemben álló fenevad képmása ellen. A protestáns szarv felemelése az Egyesült Államok végén ugyanazon történelmi szerkezeten belül megy végbe, mint amelyben a protestáns szarv felemeltetett az Egyesült Államok kezdetén. Egy korábbi szövetséges nép félretétetik, és egy új nép lesz az új szövetség népe. Nincs semmi új a nap alatt.

When we use the time prophecies understood and presented in the Millerite history to evaluate the Alpha and Omega, we find they are one in the same. Every time prophecy begins with a history when the prophecy is proclaimed, and that history always typifies the history when the prophecy is fulfilled.

Amikor a Millerita történelemben megértett és bemutatott időpróféciákat használjuk az Alfa és az Ómega értékelésére, azt találjuk, hogy egy és ugyanazok. Minden időprófécia egy olyan történelemmel kezdődik, amelyben a prófécia hirdettetik, és ez a történelem mindig előképe annak a történelemnek, amelyben a prófécia beteljesedik.

The history of the twenty-three hundred year prophecy began on the third decree in 457 BC and ended at the third angel’s message on October 22, 1844. Leading up to, but before the arrival of the third decree the work of erecting the temple and Jerusalem was accomplished. In like manner the history, leading up to the arrival of the third angel, the foundational truths of the Millerite temple was established.

A kétezer-háromszáz éves prófécia története a Kr. e. 457-ben kiadott harmadik rendelettel kezdődött, és 1844. október 22-én a harmadik angyal üzenetével ért véget. A harmadik rendelet eljövetelét megelőző időben, de még annak megérkezése előtt, végbement a templom és Jeruzsálem felépítésének munkája. Hasonlóképpen, a harmadik angyal eljövetelét megelőző történet során a millerita templom alapvető igazságai megszilárdíttattak.

In 1798, the twenty-five hundred and twenty year prophecy that began in 723 BC with the scattering of the northern ten tribes was fulfilled. That prophecy identified two periods of twelve hundred and sixty years, marking the trampling down of the literal temple and literal Jerusalem by literal pagan Rome, that was followed by twelve hundred and sixty years of papal Rome trampling down the spiritual city and temple. The prophecy began with the destruction of the northern kingdom and the scattering of the kingdom’s citizens. Half way through the prophecy in 538, marks the end of the trampling down of God’s people by pagan Rome, the fourth kingdom of Bible prophecy and produces the scattering of God’s church into the wilderness of the Dark Ages. The end of that time prophecy in 1798 marks the end of the fifth kingdom of Bible prophecy. The scattering of the northern ten tribes, and of the Christian church that fled into the wilderness represents the gathering of those destined to become the horn of Protestantism. Waymarks are often represented by opposites and a scattering can represent a gathering, just as Elijah represents John the Baptist. In the same prophetic confrontation Elijah does not die, and John the Baptist does.

1798-ban beteljesedett a kétezer-ötszázhúsz éves prófécia, amely Kr. e. 723-ban kezdődött az északi tíz törzs szétszóratásával. Ez a prófécia két ezer-kétszázhatvan éves időszakot jelölt meg, jelezve a szó szerinti templom és a szó szerinti Jeruzsálem szó szerinti pogány Róma általi megtiprását, amelyet a lelki városnak és templomnak pápai Róma általi ezer-kétszázhatvan éven át tartó megtiprása követett. A prófécia az északi királyság pusztulásával és a királyság polgárainak szétszóratásával kezdődött. A prófécia felénél, 538-ban, Isten népének a pogány Róma, a bibliai prófécia negyedik királysága általi megtiprása véget ér, és ez Isten egyházának a sötét középkor pusztájába való szétszóratását eredményezi. Ennek az időpróféciának a vége 1798-ban a bibliai prófécia ötödik királyságának végét jelöli. Az északi tíz törzs, valamint a pusztába menekült keresztény egyház szétszóratása azok egybegyűjtését jelképezi, akiknek rendeltetésük, hogy a protestantizmus szarvává legyenek. A határjelzőket gyakran ellentétek ábrázolják, és a szétszóratás jelentheti az egybegyűjtést, miként Illés Keresztelő Jánost jelképezi. Ugyanebben a prófétai szembenállásban Illés nem hal meg, Keresztelő János pedig meghal.

In 677 BC the southern tribe of Judah, (also identified as the glorious land in the Scriptures) was scattered for twenty-five hundred and twenty years, ending on October 22, 1844. That prophecy was identifying the trampling down of God’s people, who Daniel identifies as the “host” in Daniel 8:13, 14.

Kr. e. 677-ben Júda déli törzse (amelyet a Szentírás a dicsőséges földdel is azonosít) kétezer-ötszázhúsz esztendőre szétszóratott, amely időszak 1844. október 22-én ért véget. Ez a prófécia Isten népének megtiprását jelölte meg, akiket Dániel a Dániel 8:13–14-ben „sereg”-ként azonosít.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Azután hallottam, hogy egy szent beszél, és egy másik szent így szólt ahhoz a bizonyos szenthez, aki beszélt: Meddig tart e látomás a mindennapi áldozat felől és a pusztító vétek felől, amely odajuttatja úgy a szenthelyet, mint a sereget, hogy lábbal tapossák? És ezt mondta nekem: Kétezer-háromszáz estig és reggelig; akkor megtisztul a szenthely. Dániel 8:13, 14.

The twenty-three hundred year prophecy which ended at the same time as the twenty-five hundred and twenty year prophecy that began in 677 BC was identifying the trampling down of the sanctuary as identified in Daniel 8:13, 14. The prophecy of the scattering of Judah in 677 BC was preceded by three attacks from Nebuchadnezzar and that prophecy ended on the arrival of the third message on October 22, 1844.

A kétezer-háromszáz éves prófécia, amely ugyanabban az időben ért véget, mint a Krisztus előtt 677-ben kezdődött kétezer-ötszázhúsz éves prófécia, a szentély eltiprását jelölte meg, amint azt Dániel 8:13, 14 azonosítja. Júda szétszóratásának Krisztus előtt 677-ben adott próféciáját Nabukodonozor három támadása előzte meg, és e prófécia 1844. október 22-én, a harmadik üzenet érkezésekor ért véget.

The two twenty-five hundred and twenty year prophecies ending respectively in 1798 and 1844 identify the forty-six years of building the Millerite temple foundation. Moses was forty-six days in receiving instructions on building the temple, Herod’s temple remodeling in the time of Christ took forty-six years, which ended the year of Christ’s baptism. From the baptism He went to the wilderness for forty days, and when He returned, he cleansed the temple the first time and the quibbling Jew’s wanted to know by what authority He did such a thing.

Az 1798-ban, illetve 1844-ben végződő két, egyenként kétezer-ötszázhúsz éves prófécia azonosítja a Millerita templomalap építésének negyvenhat évét. Mózes negyvenhat napig volt, míg a templom építésére vonatkozó utasításokat átvette; Heródes templomának átépítése Krisztus idejében negyvenhat évig tartott, s ez Krisztus megkeresztelkedésének évében ért véget. A keresztségtől a pusztába ment negyven napra, és amikor visszatért, első ízben megtisztította a templomot, mire a kötekedő zsidók tudni akarták, milyen hatalommal cselekedett ilyet.

> And the Jews’ passover was at hand, and Jesus went up to Jerusalem, And found in the temple those that sold oxen and sheep and doves, and the changers of money sitting: And when he had made a scourge of small cords, he drove them all out of the temple, and the sheep, and the oxen; and poured out the changers’ money, and overthrew the tables; And said unto them that sold doves, Take these things hence; make not my Father’s house an house of merchandise. And his disciples remembered that it was written, The zeal of thine house hath eaten me up. Then answered the Jews and said unto him, What sign shewest thou unto us, seeing that thou doest these things? Jesus answered and said unto them, Destroy this temple, and in three days I will raise it up. Then said the Jews, Forty and six years was this temple in building, and wilt thou rear it up in three days? But he spake of the temple of his body. When therefore he was risen from the dead, his disciples remembered that he had said this unto them; and they believed the scripture, and the word which Jesus had said. John 2:13–22.

> Közel volt a zsidók páskája, és Jézus felment Jeruzsálembe. És a templomban talált ökör-, juh- és galambárusokat, valamint pénzváltókat, amint ott ültek. És miután kötelekből ostort készített, mindnyájukat kiűzte a templomból, a juhokat és az ökröket is; a pénzváltók pénzét kiszórta, az asztalokat pedig feldöntötte; és a galambárusoknak ezt mondta: Vigyétek el ezeket innen; ne tegyétek az én Atyám házát kalmárság házává. Tanítványai pedig visszaemlékeztek arra, hogy meg van írva: A te házad iránt való féltő szeretet emészt engem. Ekkor megszólaltak a zsidók, és ezt mondták neki: Miféle jelt mutatsz nekünk, hogy ezeket cselekszed? Jézus így felelt nekik: Rontsátok le ezt a templomot, és három nap alatt felépítem azt. A zsidók erre azt mondták: Negyvenhat esztendeig épült ez a templom, és te három nap alatt felépíted azt? Ő pedig az ő testének templomáról szólt. Amikor azért feltámadt a halálból, tanítványai visszaemlékeztek arra, hogy ezt mondta nekik; és hittek az Írásnak és a szónak, amelyet Jézus mondott. János 2:13–22.

The Millerite temple was erected in forty-six years from 1798 at the conclusion of the first twenty-five hundred and twenty year prophecy and ended forty-six years later at the fulfillment of the second twenty-five hundred and twenty year prophecy in 1844. Those forty-six years began with the arrival of the first angel and ended with the arrival of the third angel, for Christ said His temple would be raised up in three days. If you are unwilling to see these facts it is because of two primary problems beyond the problems that may exist in an unwilling and unconverted heart. The first problem is you are unwilling to approach the prophetic Word from the perspective that history repeats. You are not a historicist. The other problem is an inability to apply symbolic words that have been recorded within the Word of God by the Word of God. The beginnings of all these prophecies identify the end, and they always identify much more than simply histories which repeat.

A millerita templom negyvenhat év alatt épült fel 1798-tól, az első kétezer-ötszázhúsz éves prófécia lezárulásakor, és negyvenhat évvel később, 1844-ben, a második kétezer-ötszázhúsz éves prófécia beteljesedésekor ért véget. E negyvenhat év az első angyal eljövetelével kezdődött, és a harmadik angyal eljövetelével zárult, mert Krisztus azt mondta, hogy az Ő temploma három nap alatt emeltetik fel. Ha nem vagy hajlandó meglátni ezeket a tényeket, annak az az oka, hogy két elsődleges probléma áll fenn, azokon a problémákon túl, amelyek egy vonakodó és meg nem tért szívben létezhetnek. Az első probléma az, hogy nem vagy hajlandó a prófétai Igéhez abból a nézőpontból közelíteni, hogy a történelem ismétli önmagát. Nem vagy historista. A másik probléma annak képtelensége, hogy az Isten Igéjében feljegyzett jelképes szavakat Isten Igéje által alkalmazd. Mindezen próféciák kezdetei azonosítják a véget, és mindig sokkal többet azonosítanak annál, mint pusztán az ismétlődő történelmeket.

The Bible says we are a temple for the Holy Spirit and the body temple is made up of forty-six chromosomes. The scientists who study those forty-six chromosomes inform us that the twenty-three male chromosomes and the twenty-three female chromosomes are wrapped around a protein that is shaped as a cross.

A Biblia azt mondja, hogy a Szentlélek temploma vagyunk, és a test temploma negyvenhat kromoszómából áll. Azok a tudósok, akik e negyvenhat kromoszómát tanulmányozzák, arról tájékoztatnak bennünket, hogy a huszonhárom férfi kromoszóma és a huszonhárom női kromoszóma egy olyan fehérje köré van feltekeredve, amely kereszt alakú.

In Daniel twelve there are three connected time prophecies, the first is referencing the scattering of the power of the holy people, which represents the “seven times” of Leviticus twenty-six. The scattering of the power of the holy people that was fulfilled by them was twenty-five hundred and twenty years, yet in Daniel twelve it only references the last half of that period. It portrays Daniel as not understanding what was meant by the pronouncement.

Dániel tizenkettedik fejezetében három egymással összefüggő időprófécia található; az első a szent nép erejének szétszóratására utal, amely a Leviticus huszonhat „hét idejét” jelképezi. A szent nép erejének szétszóratása, amely bennük teljesedett be, kétezer-ötszázhúsz évig tartott, Dániel tizenkettedik fejezetében azonban ennek az időszaknak csupán az utolsó felére történik utalás. Úgy ábrázolja Dánielt, mint aki nem értette, mit jelentett a kijelentés.

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth for ever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished. And I heard, but I understood not: then said I, O my Lord, what shall be the end of these things? Daniel 12:7, 8.

> És hallám a gyolcsba öltözött férfiút, aki a folyó vizei fölött vala, amint fölemelé jobb kezét és bal kezét az égre, és megesküvék az örökké élőre, hogy ideig, időkig és fél időig tart; és mikor véget vet a szent nép ereje szétszóratásának, mindezek beteljesednek. És hallám, de nem értém; akkor mondám: Uram, mi lesz e dolgok vége? Dániel 12:7, 8.

Daniel twelve is illustrating the message that is unsealed at the time of the end, which was 1798. In the passage Daniel represents William Miller, the primary symbol of the wise in that history. Miller was first led to the twenty-five hundred and twenty year prophecy of Leviticus twenty-six, and in verses seven and eight he represents the wise who must reconcile the truth that the twenty-five hundred and twenty year scattering is most definitely identified as God’s scattering of His people.

Dániel tizenkettedik fejezete azt az üzenetet szemlélteti, amely a vég idején, vagyis 1798-ban lett felnyitva. Ebben a szakaszban Dániel William Millert jelképezi, aki abban a történelmi időszakban a bölcsek elsődleges jelképe. Millert először a Mózes harmadik könyve huszonhatodik fejezetében található kétezer-ötszázhúsz éves próféciához vezették, és a hetedik és nyolcadik versekben azokat a bölcseket jelképezi, akiknek összhangba kell hozniuk azt az igazságot, hogy a kétezer-ötszázhúsz éves szétszóratás a legbiztosabban úgy van azonosítva, mint Istennek a saját népe szétszóratása.

> And if ye will not yet for all this hearken unto me, then I will punish you seven times more for your sins. And I will break the pride of your power; and I will make your heaven as iron, and your earth as brass. Leviticus 26:18, 19.

> És ha mindezek ellenére sem hallgattok rám, akkor hétszeresebben fenyítelek meg benneteket bűneitekért. És megtöröm hatalmatok kevélységét; olyanná teszem egeiteket, mint a vasat, és földeteket, mint a rezet. 3Mózes 26:18–19.

The “pride” of ancient Israel was when they were allowed to reject God as their king and choose a human king. Their pride, which precludes a fall (Proverbs 16:18) was their desire to be like all the idolatrous kingdoms around them. Removing first the northern kingdom and then the southern kingdom was the scattering of the power (king) in 723 BC and 677 BC respectively.

Az ősi Izráel „kevélysége” abban állt, hogy megengedték nekik: elvessék Istent mint királyukat, és emberi királyt válasszanak. Az ő kevélységük, amely megelőzi a bukást (Példabeszédek 16:18), az a vágy volt, hogy hasonlókká legyenek mindazon bálványimádó királyságokhoz, amelyek körülvették őket. Előbb az északi királyság, majd a déli királyság eltávolítása a hatalom (király) szétszóratása volt, Kr. e. 723-ban, illetve 677-ben.

Miller represented the wise who understood the increase of knowledge that was unsealed in the previous verses of Daniel twelve, and in verses seven and eight he is represented as not understanding the connection of twelve hundred and sixty years with the twenty-five hundred and twenty years of the scattering of God’s people. Daniel is representing God’s people at the end of Adventism, as well as Miller at the beginning of Adventism. At the end of Adventism, the same dilemma exists, for as Adventism set aside Miller’s understanding of the “seven times” they were forced to only identify the twelve hundred and sixty years as the Dark Ages. The wise at the end had a similar problem to resolve as Daniel and Miller illustrate. Why is the terminology of Leviticus twenty-six employed to illustrate three and a half times instead of seven times?

Miller azokat a bölcseket jelképezte, akik megértették a tudás növekedését, amely Dániel tizenkettedik fejezetének előző verseiben feltáratott; a hetedik és nyolcadik versekben pedig úgy jelenik meg, mint aki nem érti az ezerkétszázhatvan év kapcsolatát Isten népének szétszóratásának kétezer-ötszázhúsz évével. Dániel Isten népét jelképezi az adventizmus végén, miként Millert is az adventizmus kezdetén. Az adventizmus végén ugyanaz a dilemma áll fenn, mert amint az adventizmus félretette Miller „a hét időre” vonatkozó értelmezését, kénytelen volt az ezerkétszázhatvan évet csupán a sötét középkorral azonosítani. A vég idején élő bölcseknek Dániel és Miller példájához hasonló problémát kellett megoldaniuk. Miért a 3Mózes huszonhat terminológiáját alkalmazza az Írás arra, hogy három és fél időt szemléltessen, nem pedig hét időt?

Miller never fully reconciled this dilemma, but in 1856 the last “new prophetic light” was presented in a series of six articles that were never concluded identifying the seven times as representing three and a half years of pagan Rome trampling down God’s literal Israel, followed by three and a half years of papal Rome trampling down spiritual Israel. Seven years later Adventism outright rejected all of the light of the seven times, preparing the dilemma for the wise at the time of the end in 1989, when, as described in Daniel eleven, verse forty, the countries representing the former Soviet Union were swept away by the papacy and the United States.

Miller ezt a dilemmát soha nem oldotta fel teljesen, ám 1856-ban az utolsó „új prófétai világosság” egy hat cikkből álló sorozatban került bemutatásra, amely soha nem zárult le; ez a hét időt úgy azonosította, mint három és fél évet, amikor a pogány Róma taposta Isten szó szerinti Izraelét, majd további három és fél évet, amikor a pápai Róma taposta a lelki Izraelt. Hét évvel később az adventizmus nyíltan elvetette a hét idő minden világosságát, előkészítve a dilemmát a bölcsek számára a vég idején, 1989-ben, amikor — amint azt Dániel könyve tizenegyedik fejezetének negyvenedik verse leírja — a volt Szovjetuniót képviselő országokat elsöpörte a pápaság és az Egyesült Államok.

The first light given to Miller was rejected in 1863, and the last light on the subject was given by Hiram Edson in those six articles. Those articles were discontinued and seven years (times) later the power of modern Israel was set aside in order to imitate the idolatrous churches that had a few years before been correctly identified as the daughters of Babylon. The seven times of Leviticus twenty-six as a prophetic doctrine became the stone of stumbling, and the pride of ancient Israel as represented by their desire to have Saul rule over them as king was repeated. Jesus represents the end with the beginning.

Az első világosságot, amely Millertől adatott, 1863-ban elvetették, és az utolsó világosságot e tárgyban Hiram Edson adta abban a hat cikkben. Azoknak a cikkeknek a közlését megszüntették, és hét évvel (idővel) később a modern Izráel hatalmát félretették, hogy utánozzák azokat a bálványimádó egyházakat, amelyeket néhány évvel korábban helyesen Babilon leányaiként azonosítottak. A Leviticus huszonhatban szereplő hét idő mint prófétai tanítás a botránkozás kövévé lett, és megismétlődött az ősi Izráel gőgje, amint azt az a vágyuk jelképezte, hogy Saul uralkodjék felettük királyként. Jézus a véget a kezdettel ábrázolja.

The book of Daniel also identifies a twelve hundred and ninety year prophecy along with a thirteen hundred and thirty-five year prophecy that both begin at the taking away of “the daily” in 508. The taking away of “the daily” represents the removal of pagan Rome’s resistance to the rise of the papal power in 538. There was a thirty-year transition period before the papal power was placed upon the throne of the earth in 538, then the remaining twelve hundred and sixty years ends in 1798. The thirty years of transition from one kingdom to the next identifies the final years of papal rule that lead to the sixth kingdom of Bible prophecy being placed on the throne of the earth in 1798. The beginning of the twelve hundred and ninety year prophecy identifies a transition from one kingdom of Bible prophecy unto the next kingdom of Bible prophecy, as does the ending of that prophecy.

Dániel könyve egy ezerkétszázkilencven éves próféciát is megjelöl, valamint egy ezerháromszázharmincöt éves próféciát, amelyek egyaránt „a mindennapi” 508-ban történt elvételével kezdődnek. „A mindennapi” elvétele a pogány Róma ama ellenállásának megszüntetését jelképezi, amely a pápai hatalom 538-ban bekövetkező felemelkedésével szemben állt. Harmincéves átmeneti időszak telt el, mielőtt a pápai hatalom 538-ban a föld trónjára emeltetett; ezt követően a fennmaradó ezerkétszázhatvan év 1798-ban ér véget. Az egyik királyságból a másikba való harmincéves átmenet a pápai uralom utolsó éveit jelöli meg, amelyek a bibliai prófécia hatodik királyságának 1798-ban a föld trónjára helyezéséhez vezetnek. Az ezerkétszázkilencven éves prófécia kezdete a bibliai prófécia egyik királyságából a bibliai prófécia következő királyságába való átmenetet jelöli meg, miként e prófécia vége is.

The thirteen hundred and thirty-five year prophecy that began at the removal of “the daily” in 508 ends in 1843.

Az ezerháromszázharmincöt éves prófécia, amely „a mindennapi” 508-ban történt elvételével kezdődött, 1843-ban ér véget.

> And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days. Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days. Daniel 12:11, 12.

> És attól az időtől fogva, hogy a mindennapi áldozat megszűnik, és a pusztító utálatosság felállíttatik, ezerkétszázkilencven nap lesz. Boldog, aki várja, és megéri az ezerháromszázharmincöt napot. Dániel 12:11, 12.

The prophecy of thirteen hundred and thirty-five years ended in 1843, and Daniel says those that “waited” when that prophecy would be fulfilled would be blessed. Sister White says it this way.

Az ezerháromszázharmincöt esztendőről szóló prófécia 1843-ban ért véget, és Dániel azt mondja, hogy áldottak lesznek azok, akik „vártak”, amikor e prófécia beteljesedik. White testvér így mondja ezt.

> “Blessed are the eyes which saw the things that were seen in 1843 and 1844.

> „Boldogok azok a szemek, amelyek látták azokat a dolgokat, amelyek 1843-ban és 1844-ben láthatók voltak.״

> “The message was given. And there should be no delay in repeating the message, for the signs of the times are fulfilling; the closing work must be done. A great work will be done in a short time. A message will soon be given by God’s appointment that will swell into a loud cry. Then Daniel will stand in his lot, to give his testimony.” Manuscript Releases, volume 21, 437.

> „Az üzenet adatott. És az üzenet megismétlésében nem lehet késedelem, mert az idők jelei teljesednek; a befejező munkát el kell végezni. Rövid idő alatt nagy mű fog végbemenni. Hamarosan Isten rendelése szerint egy üzenet adatik, amely hangos kiáltássá fog duzzadni. Akkor Dániel megáll az ő osztályrészében, hogy bizonyságot tegyen.” Manuscript Releases, 21. kötet, 437.

Therefore, the beginning of the thirteen hundred and thirty-five year prophecy identifies a transition from the religion of paganism unto the religion of papalism, thus identifying a transition from Protestantism unto Millerite Protestantism.

Ezért az ezerháromszázharmincöt éves prófécia kezdete azonosítja a pogányság vallásáról a pápaság vallására való átmenetet, s ily módon azonosítja a protestantizmusról a millerita protestantizmusra való átmenetet.

Those Adventists that reject the foundational truths of Adventism, reject all the time prophecies the Millerites presented, even the twenty-three hundred years of Daniel 8:14. They may very well deny this fact, but it can be logically shown that this fact is true, but my point now is different, so I will leave that off for now as we attempt to bring this article to a conclusion.

Azok az adventisták, akik elutasítják az adventizmus alapvető igazságait, elutasítják mindazokat az idői próféciákat is, amelyeket a milleriták bemutattak, még a Dániel 8:14-ben szereplő kétezer-háromszáz évet is. Ezt a tényt nagyon is tagadhatják, de logikailag kimutatható, hogy ez a tény igaz; most azonban más a mondandóm lényege, ezért ezt egyelőre félreteszem, miközben megkíséreljük ezt a cikket lezárni.

The scattering of the “glorious land” of Judah in 677 BC represents the trampling down of the “host” in Daniel 8:13, 14, and points to the establishment of the modern glorious land, the United States. The twenty-three hundred years of the same verses began in 457 BC, and represents the trampling down of the “sanctuary.”

Júda „dicsőséges földjének” Kr. e. 677-ben bekövetkezett szétszóratása Dániel 8:13–14-ben a „sereg” megtapodását jelképezi, és a modern dicsőséges föld, az Egyesült Államok megalapítására mutat előre. Ugyanezen versek kétezer-háromszáz éve Kr. e. 457-ben kezdődött, és a „szenthely” megtapodását jelképezi.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Akkor hallék egy szentet szólni; és egy másik szent így szólt ahhoz a bizonyos szenthez, aki szólt: Meddig tart a látomás a mindennapi áldozatról és a pusztító vétekről, hogy mind a szenthely, mind a sereg eltiportassék? És monda nékem: Kétezer és háromszáz estvéig és reggelig; azután kiderül a szenthely igazsága. Dániel 8:13, 14.

677 BC and 457 BC are dates connected by the relationship of God’s people and God’s sanctuary. God brought both the host and the sanctuary back together at the same time on October 22, 1844. The two hundred and twenty years between 677 BC and 457 BC symbolize a period when God establishes a waymark representing an increase of light. On October 22, 1844 the light of the third angel arrived, the light of the sanctuary began to shine and a host was there to proclaim the light.

Kr. e. 677 és Kr. e. 457 olyan dátumok, amelyeket Isten népének és Isten szentélyének kapcsolata köt össze. Isten mind a sereget, mind a szentélyt ugyanabban az időben hozta ismét együvé, 1844. október 22-én. A Kr. e. 677 és Kr. e. 457 közötti kétszázhúsz év egy olyan időszakot jelképez, amikor Isten egy útjelzőt állít fel, amely a világosság növekedését képviseli. 1844. október 22-én megérkezett a harmadik angyal világossága, a szentély világossága elkezdett ragyogni, és ott volt egy sereg, hogy hirdesse a világosságot.

In the prophetic line which identifies the three-fold warfare that Satan and Christ engaged in, the King James Bible of 1611 was produced. Exactly two hundred and twenty years later in 1831, William Miller published his message for the first time:

Abban a prófétai vonalban, amely azonosítja a Sátán és Krisztus által vívott hármas háborút, megszületett az 1611-es King James Biblia. Pontosan kétszázhúsz évvel később, 1831-ben William Miller első alkalommal tette közzé üzenetét:

> “For nine years William Miller was convinced that he ought to give his message to the churches; but he waited, hoping that some recognized authority would proclaim the glad news of a soon-coming Saviour. In thus waiting, he but proved the truth of the message; there was a name that they lived, but they were fast dying. In 1831 Miller gave his first discourse on the prophecies.” Steven Haskell, The Seer of Patmos, 77.

> „Kilenc éven át William Miller meg volt győződve arról, hogy üzenetét az egyházaknak kell hirdetnie; mégis várt, abban reménykedve, hogy valamely elismert tekintély fogja kihirdetni a hamarosan eljövő Üdvözítő örömhírét. E várakozásával csupán az üzenet igazságát bizonyította; nevük ugyan az volt, hogy élnek, valójában azonban gyorsan haldokoltak. 1831-ben Miller megtartotta első előadását a próféciákról.” Steven Haskell, The Seer of Patmos, 77.

God protected the sacred and correct original texts used to produce the Bible. He then produced His Bible in 1611. He then raised up a messenger that would employ the rules located, derived and established within the Bible to produce the message of the first angel. In 1831, Miller’s message was formalized as was the message in Christ’s history formalized by John the Baptist, as the message has been formalized in every reformatory movement. The message of Miller, the first angel’s message announcing the opening of the judgment is directly upheld by the application of the prophetic time period of two hundred and twenty years. It was the message of warning at the beginning of the sixth kingdom of Bible prophecy—the United States.

Isten megőrizte azokat a szent és helyes eredeti szövegeket, amelyeket a Biblia előállításához használtak. Ezután 1611-ben létrehozta az Ő Bibliáját. Majd támasztott egy hírnököt, aki a Bibliában fellelhető, abból levezetett és abban megalapozott szabályokat alkalmazta, hogy előállítsa az első angyal üzenetét. 1831-ben Miller üzenete hivatalos formát nyert, miként Krisztus történetében az üzenet Keresztelő János által nyert hivatalos formát, amint az üzenet minden reformmozgalomban hivatalos formát öltött. Miller üzenetét, az első angyalnak az ítélet megnyílását hirdető üzenetét közvetlenül alátámasztja a kétszázhúsz éves prófétai időszak alkalmazása. Ez volt a figyelmeztetés üzenete a bibliai prófécia hatodik királyságának — az Egyesült Államoknak — kezdetén.

In 1996, the ministry of Future for America began, and the message of the third angel that had been unsealed in 1989, the message identifying the healing of the deadly wound of the papacy and the soon coming Sunday law was published in a magazine titled, The Time of the End. The message at the end of Adventism had been formalized just as the message at the beginning had been formalized. In the beginning the message was hung upon time and represented a further development of the truths contained within God’s Word. In 1996, two hundred and twenty years after the birth of the United States in 1776, the message at the end of Adventism was formalized and represented a further development of the three angels’ messages.

1996-ban kezdődött a Future for America szolgálata, és a harmadik angyal 1989-ben feloldott pecsétű üzenete — az az üzenet, amely a pápaság halálos sebének gyógyulását és a hamarosan bekövetkező vasárnapi törvényt azonosította — megjelent egy The Time of the End című folyóiratban. Az adventizmus végén hangzó üzenet éppúgy formalizálódott, mint ahogyan a kezdetén hangzó üzenet is formalizálódott. Kezdetben az üzenet időhöz volt kötve, és az Isten Igéjében foglalt igazságok további kibontakozását képviselte. 1996-ban, kétszázhúsz évvel az Egyesült Államok 1776-os megszületése után, az adventizmus végén hangzó üzenet formalizálódott, és a három angyal üzeneteinek további kibontakozását képviselte.

As we address the parallel history of the Republican horn and the Protestant horn in the history of the sixth kingdom of Bible prophecy it must be understood who the Protestant horn is and who it is not.

Amikor a republikánus szarv és a protestáns szarv párhuzamos történetét tárgyaljuk a bibliai prófécia hatodik királyságának történelmében, meg kell érteni, ki a protestáns szarv, és ki nem az.

> Study to show thyself approved unto God, a workman that needeth not to be ashamed, rightly dividing the word of truth. But shun profane and vain babblings: for they will increase unto more ungodliness. 2 Timothy 2:15, 16.

> Igyekezzél, hogy Isten előtt megállhass, mint kipróbált, szégyenkeznivaló nélküli munkás, aki helyesen hasogatja az igazság beszédét. A szentségtelen, üres beszédeket pedig kerüld; mert azok egyre nagyobb istentelenségre vezetnek. 2 Timóteus 2:15, 16.

Back to Articles