Article

# Elijah - Number Thirteen

Illés – Tizenháromas szám

Forty-six

Negyvenhat

Author

Jeff Pippenger

Published

October 19, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the previous article we were aligning Elijah with the history of 1798 through 1844. Elijah symbolically enters that history when William Miller was raised up to proclaim the first angel’s message. The widow of Sarepta represents a faithful church that is gathering two sticks, or two nations that would become one nation on October 22, 1844.

Az előző cikkben Illést az 1798-tól 1844-ig terjedő történelemmel állítottuk párhuzamba. Illés jelképesen akkor lép be ebbe a történelembe, amikor William Miller elhívatott az első angyal üzenetének hirdetésére. Sarepta özvegye egy hűséges egyházat jelképez, amely két fadarabot gyűjt össze, vagyis két nemzetet, amelyek 1844. október 22-én egy nemzetté lettek.

> And say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, and bring them into their own land: And I will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all: and they shall be no more two nations, neither shall they be divided into two kingdoms any more at all: Neither shall they defile themselves any more with their idols, nor with their detestable things, nor with any of their transgressions: but I will save them out of all their dwelling places, wherein they have sinned, and will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God. And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children for ever: and my servant David shall be their prince forever. Moreover I will make a covenant of peace with them; it shall be an everlasting covenant with them: and I will place them, and multiply them, and will set my sanctuary in the midst of them for evermore. My tabernacle also shall be with them: yea, I will be their God, and they shall be my people. And the heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them for evermore. Ezekiel 37:21–28.

> És mondd nekik: Így szól az Úr Isten: Íme, kihozom Izráel fiait a pogány népek közül, ahová mentek, összegyűjtöm őket mindenfelől, és beviszem őket a saját földjükre. És egy néppé teszem őket azon a földön, Izráel hegyein, és egy király lesz mindnyájuk királya; és nem lesznek többé két nép, és nem oszlanak többé két királyságra. És nem fertőztetik meg magukat többé bálványaikkal, sem utálatos dolgaikkal, sem semmiféle vétkükkel; hanem megszabadítom őket minden lakóhelyükről, ahol vétkeztek, és megtisztítom őket; így az én népem lesznek, én pedig Istenük leszek. És szolgám, Dávid lesz a királyuk, és mindnyájuknak egy pásztoruk lesz; az én végzéseim szerint járnak, rendelkezéseimet megtartják, és cselekszik azokat. És azon a földön laknak majd, amelyet szolgámnak, Jákóbnak adtam, amelyen atyáitok laktak; és lakni fognak azon ők és fiaik, és fiaik fiai mindörökké; és szolgám, Dávid lesz fejedelmük mindörökké. És békesség szövetségét kötöm velük; örökkévaló szövetség lesz ez velük; megszilárdítom őket, megsokasítom őket, és szenthelyemet közéjük helyezem mindörökre. Hajlékom is velük lesz; igen, Istenük leszek, és ők az én népem lesznek. És megtudják a pogány népek, hogy én, az Úr, szentelem meg Izráelt, amikor szenthelyem közöttük lesz mindörökké. Ezékiel 37:21–28.

There are several blessings Ezekiel identifies that are promised to the two sticks, that are two nations that become one nation. We will begin by considering four of those blessings that Sister White has marked as four “comings,” which were all fulfilled at the same time, on October 22, 1844.

Ezékiel több áldást is megjelöl, amelyeket a két pálcának ígértek, vagyis annak a két nemzetnek, amelyek egy nemzetté lesznek. Először e közül az áldások közül négyet fogunk megvizsgálni, amelyeket White testvérnő négy „eljövetelként” jelölt meg, s amelyek mind ugyanabban az időben, 1844. október 22-én teljesedtek be.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> „Krisztusnak mint főpapunknak a szentek szentjébe való eljövetele a szentély megtisztítása végett, amint azt Dániel 8:14 bemutatja; az Emberfiának eljövetele az Öregkorúhoz, amint azt Dániel 7:13 tárja elénk; valamint az Úrnak az Ő templomába való eljövetele, amelyet Malakiás jövendölt meg — mind ugyanannak az eseménynek a leírásai; és ezt jelképezi a vőlegénynek a menyegzőre való megérkezése is, amelyet Krisztus a Máté 25-ben feljegyzett tíz szűzről szóló példázatban ír le.” A nagy küzdelem, 426.

The first “coming” Sister White references, is the coming of the high priest for the “cleansing of the sanctuary,” that was to take place at the end of twenty-three hundred years. That verse provides the answer, to the question of Daniel eight and verse thirteen which asks, “How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot?” Verse fourteen identifies that the cleansing of the sanctuary would begin at the end of twenty-three hundred years. Ezekiel says that God will “take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, … and the nation that is gathered will no longer defile themselves” for God would “cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God.”

Az első „eljövetel”, amelyre White testvér utal, a főpap eljövetele a „szentély megtisztítására”, amelynek a kétezer-háromszáz év végén kellett bekövetkeznie. Ez az igevers adja meg a választ Dániel könyve nyolcadik fejezete tizenharmadik versének kérdésére, amely így hangzik: „Meddig tart a látomás a mindennapi áldozat felől és a pusztító vétek felől, hogy mind a szenthely, mind a sereg eltapostassék?” A tizennegyedik vers azonosítja, hogy a szentély megtisztítása a kétezer-háromszáz év végén kezdődik. Ezékiel azt mondja, hogy Isten „kihozza Izráel fiait a pogányok közül, ahová mentek, és összegyűjti őket mindenfelől, … és az összegyűjtött nemzet többé meg nem fertőzteti magát”, mert Isten „megtisztítja őket; és népemmé lesznek, én pedig Istenük leszek.”

On October 22, 1844, the second “coming” Sister White referred to, was the fulfillment of Daniel chapter seven, verse thirteen, which identifies that the Son of man would come to the Ancient of days, to receive a kingdom. Ezekiel says that God “will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all.” Ezekiel represents Christ as king with the name of “David,” when he says that “David my servant shall be king over them.” He also identifies Christ, as David, would be their “one shepherd” and that His “servant David shall” also “be their prince forever.” A king by definition needs his title as king, and he needs a dominion to rule over and citizens of his kingdom. If there are no citizens, there would be no kingdom.

1844. október 22-én a második „eljövetel”, amelyre White testvér utalt, Dániel könyve hetedik fejezete tizenharmadik versének beteljesedése volt, amely azonosítja, hogy az Emberfia az Öregkorúhoz jön, hogy királyságot vegyen át. Ezékiel azt mondja, hogy Isten „eggyé teszi őket azon a földön, Izráel hegyein, egy nemzetté; és egy király lesz mindnyájuk királya.” Ezékiel Krisztust királyként a „Dávid” névvel ábrázolja, amikor azt mondja, hogy „az én szolgám, Dávid lesz a királyuk.” Azt is azonosítja, hogy Krisztus, mint Dávid, az ő „egy pásztoruk” lesz, és hogy az Ő „szolgája, Dávid” egyúttal „fejedelmük lesz örökké.” A királynak meghatározása szerint szüksége van királyi címére mint királyra, és szüksége van uralomra, amely fölött uralkodhat, valamint királyságának polgáraira. Ha nincsenek polgárok, nem volna királyság sem.

> I saw in the night visions, and, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of days, and they brought him near before him. And there was given him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve him: his dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away, and his kingdom that which shall not be destroyed. Daniel 7:13, 14.

> Láttam éjjeli látomásokban, és íme, valaki, mint az embernek Fia, eljött az ég felhőivel, és odament a Napok Öregéhez, és eléje vezették őt. És adatott néki uralom, dicsőség és királyság, hogy minden nép, nemzet és nyelv őt szolgálja; az ő uralma örökkévaló uralom, amely el nem múlik, és az ő királysága olyan, amely meg nem semmisül. Dániel 7:13–14.

The third “coming” identified by Sister White was when Christ, as “the messenger of the covenant” suddenly came to His temple to purify the sons of Levi. Ezekiel says that Christ “will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God,” and that “moreover” He would make “a covenant of peace with them,” which will “be an everlasting covenant.” The covenant would be accomplished when God would “set” His “sanctuary in the midst of them,” and that the “heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them.”

A White testvér által azonosított harmadik „eljövetel” az volt, amikor Krisztus, mint „a szövetség követe”, hirtelen eljött templomába, hogy megtisztítsa Lévi fiait. Ezékiel azt mondja, hogy Krisztus „megtisztítja őket: és lesznek nékem népemmé, én pedig leszek nékik Istenök”, és hogy „sőt” „békességnek szövetségét” köti velük, amely „örökkévaló szövetség” lesz. A szövetség akkor teljesedik be, amikor Isten az Ő „szenthelyét közéjük helyezi”, és hogy „megtudják a pogányok, hogy én, az Úr, megszentelem Izráelt, mikor szenthelyem közöttük lesz.”

> Behold, I will send my messenger, and he shall prepare the way before me: and the Lord, whom ye seek, shall suddenly come to his temple, even the messenger of the covenant, whom ye delight in: behold, he shall come, saith the Lord of hosts. But who may abide the day of his coming? and who shall stand when he appeareth? for he is like a refiner’s fire, and like fullers’ soap: And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:1–4.

> Íme, elküldöm az én követemet, és ő készíti meg előttem az utat; és hirtelen eljön templomába az Úr, akit ti kerestek, a szövetség követe, akiben gyönyörködtök; íme, eljön, azt mondja a Seregek Ura. De ki viselheti el az ő eljövetelének napját? és ki állhat meg, amikor megjelenik? mert olyan ő, mint az ötvös tüze és mint a ruhatisztítók lúgja. És leül, mint az ezüst ötvöse és tisztítója; megtisztítja Lévi fiait, és megtisztítja őket, mint az aranyat és az ezüstöt, hogy igazságban vigyenek áldozatot az Úrnak. Akkor kedves lesz az Úr előtt Júda és Jeruzsálem áldozata, mint a régi napokban és a hajdani esztendőkben. Malakiás 3:1–4.

The messenger that prepared the way for Christ, the “messenger of the covenant” in the history of 1798 through 1844, was Elijah, as represented by William Miller. When Christ, suddenly came to His temple, He purified the “sons of Levi” as a “refiner’s fire.”

A követ, aki Krisztus útját készítette elő, „a szövetség követe” az 1798-tól 1844-ig terjedő történelemben Illés volt, akit William Miller képviselt. Amikor Krisztus hirtelen eljött az Ő templomába, „olvasztó tűzként” megtisztította Lévi fiait.

The other “coming” that was fulfilled on October 22, 1844, was the coming of the bridegroom. Twice Ezekiel identifies that the nation that was gathered from two sticks would be God’s “people, and” that He “will be their God.” This was accomplished with the marriage. On October 22, 1844, the four prophecies that were fulfilled which Sister White refers to, are all identified by the testimony of Ezekiel’s two sticks.

A másik „eljövetel”, amely 1844. október 22-én teljesedett be, a vőlegény eljövetele volt. Ezékiel kétszer is kijelenti, hogy az a nemzet, amely a két botból egybegyűjtetett, Isten „népe” lesz, és hogy Ő „az ő Istenük lesz”. Ez a házasság által valósult meg. 1844. október 22-én azt a négy próféciát, amelyek beteljesedtek, és amelyekre White testvér utal, mind Ezékiel két botjának bizonyságtétele azonosítja.

Elijah represents the messenger that prepares the way for the messenger of the covenant. Christ identified John the Baptist as the messenger that prepared the way for his first coming. Sister White identified William Miller as Elijah, and Miller prepared the way for Christ to come as the “high priest,” the “Son of man,” the “messenger of the covenant” and the “bridegroom.”

Illés azt a követet jelképezi, aki előkészíti az utat a szövetség követe számára. Krisztus Keresztelő Jánost azonosította azzal a követtel, aki előkészítette az utat az Ő első eljövetele előtt. White testvérnő William Millert Illésként azonosította, és Miller előkészítette az utat Krisztus számára, hogy eljöjjön mint a „főpap”, az „Emberfia”, a „szövetség követe” és a „vőlegény”.

After three and a half years, Elijah came from Sarepta, where he had stayed with the widow and her son and commanded Ahab to call all Israel to Carmel. Ezekiel says the heathen would know that God was God, when He placed his sanctuary in the midst of the nation that was gathered together from the two sticks. At Mount Carmel Elijah told Israel to choose whether God was God or Baal was God, but he placed the question in the context of not only who was the true God, but also in the context of who was the true prophet.

Három és fél év múltán Illés eljött Sareptából, ahol az özveggyel és annak fiával tartózkodott, és megparancsolta Ahábnak, hogy hívja össze egész Izráelt a Kármelre. Ezékiel azt mondja, hogy a pogányok meg fogják tudni, hogy Isten az Isten, amikor szentélyét annak a nemzetnek a közepébe helyezi, amely a két botból gyűjtetett egybe. A Kármel hegyén Illés azt mondta Izráelnek, hogy válasszon: vajon Isten az Isten, vagy Baál az isten; de a kérdést nemcsak annak összefüggésében állította eléjük, hogy ki az igaz Isten, hanem annak összefüggésében is, hogy ki az igaz próféta.

> And Elijah came unto all the people, and said, How long halt ye between two opinions? if the Lord be God, follow him: but if Baal, then follow him. And the people answered him not a word. Then said Elijah unto the people, I, even I only, remain a prophet of the Lord; but Baal’s prophets are four hundred and fifty men. 1 Kings 18:21, 22.

> És Illés odalépett az egész néphez, és ezt mondta: Meddig sántikáltok még kétféle vélemény között? Ha az Úr az Isten, kövessétek őt; ha pedig Baál, akkor kövessétek őt. De a nép egy szót sem felelt neki. Akkor Illés így szólt a néphez: Én maradtam meg egyedül az Úr prófétájának, míg Baál prófétái négyszázötvenen vannak. 1 Királyok 18:21, 22.

All Israel, including Ahab, knew Elijah’s God was God, when fire came down from heaven and consumed Elijah’s offering. The descent of the fire on mount Carmel marks when God placed His sanctuary in the midst of the nation made of two sticks. The miracle of fire at Mount Carmel demonstrated that God was God, and Baal was a false god.

Egész Izráel, Akhábbal együtt, tudta, hogy Illés Istene az Isten, amikor tűz szállt alá az égből, és megemésztette Illés áldozatát. A Kármel hegyén alászálló tűz annak a jele, amikor Isten az Ő szentélyét a két botból lett nemzet közepébe helyezte. A Kármel hegyén történt tűzcsoda azt bizonyította, hogy Isten az Isten, Baál pedig hamis isten.

The miracle in Sarepta, when Elijah laid upon the widow’s dead son three times, proved to her that Elijah was a man of God, and the miracle at Carmel accomplished the same thing. Not only did the fire of Carmel prove God was God, but it demonstrated that Elijah was God’s true prophet, in contrast with the prophets of Baal and the prophets of the groves. In the history of 1840 through 1844, Miller and the Millerites were demonstrated to be the true prophets, in contrast with the false prophets of apostate Protestantism, who in that very history had manifested that they were the daughters of Jezebel.

A sareptai csoda, amikor Illés háromszor ráfeküdt az özvegy halott fiára, bebizonyította számára, hogy Illés Isten embere; és a Kármel hegyén történt csoda ugyanezt vitte véghez. A Kármel tüze nemcsak azt bizonyította, hogy az Úr az Isten, hanem azt is megmutatta, hogy Illés Isten igaz prófétája, szemben a Baál prófétáival és a berkek prófétáival. Az 1840-től 1844-ig terjedő történelemben Miller és a milleriták bizonyultak az igaz prófétáknak, szemben a hitehagyó protestantizmus hamis prófétáival, akik éppen ebben a történelemben nyilvánvalóvá tették, hogy Jezábel leányai.

Elijah at Carmel represents the work of identifying the true Protestant horn, for the sixth kingdom of Bible prophecy, the earth beast of Revelation thirteen, has a horn of Protestantism and a horn of Republicanism, and it had just started its reign in 1798. In 1798, at the end of three and a half years of Jezebel’s rule, Elijah came from Sarepta to make a clear distinction of which church was the horn of Protestantism on the earth beast.

Illés a Kármel hegyén a valódi protestáns szarv azonosításának munkáját jelképezi, mert a bibliai prófécia hatodik királyságának, a Jelenések tizenharmadik fejezetében szereplő földvadállatnak van egy protestantizmus-szarva és egy republikanizmus-szarva, és uralma éppen 1798-ban kezdődött el. 1798-ban, Jezábel uralmának három és fél éve végén, Illés Sareptából jött el, hogy világos különbséget tegyen aközött, melyik egyház a protestantizmus szarva a földvadállaton.

The widow of Sarepta was traveling from the history of Thyatira to the marriage, where her widowhood was to be removed. Her resurrected son represents those that were murdered by Jezebel during the three and a half years of drought. The two sticks she was gathering for a fire was the two houses of literal Israel that were to be gathered together as one nation, and that nation was spiritual Israel. The widow was going to use the two sticks to build a fire, which took place at Carmel and on October 22, 1844, when the messenger of the covenant purified the sons of Levi with a “refiner’s fire.”

Sarepta özvegye Thyatira történelméből a menyegző felé haladt, ahol özvegysége megszűnni készült. Feltámasztott fia azokat jelképezi, akiket Jezábel a három és fél évnyi szárazság idején meggyilkolt. A két bot, amelyet tűzhöz gyűjtött, a szó szerinti Izráel két háza volt, amelyeket egy nemzetté kellett egybegyűjteni, és ez a nemzet a lelki Izráel volt. Az özvegy a két botot tűzrakásra akarta felhasználni, ami a Kármel hegyén és 1844. október 22-én teljesedett be, amikor a szövetség követe „ötvös tüzével” megtisztította Lévi fiait.

Fire is a symbol of the outpouring of God’s Spirit, which took place at Carmel and at the Midnight Cry that climaxed on October 22, 1844.

A tűz Isten Lelkének kitöltetésének jelképe, amely a Kármel hegyén és az 1844. október 22-én tetőző Éjféli Kiáltás idején ment végbe.

> And when the day of Pentecost was fully come, they were all with one accord in one place. And suddenly there came a sound from heaven as of a rushing mighty wind, and it filled all the house where they were sitting. And there appeared unto them cloven tongues like as of fire, and it sat upon each of them. And they were all filled with the Holy Ghost, and began to speak with other tongues, as the Spirit gave them utterance. Acts 2:1–4.

> És mikor a pünkösd napja eljött, mindnyájan egy akarattal együtt voltak ugyanazon a helyen. És nagy hirtelenséggel zúgás támadt az égből, mintegy sebesen zúgó szélnek zendülése, és betöltötte az egész házat, ahol ültek. És megjelentek előttük kettős tüzes nyelvek, és üle mindegyikre azok közül. És megteltek mindnyájan Szentlélekkel, és kezdének szólni más nyelveken, amint a Lélek adta nekik szólniuk. Cselekedetek 2:1–4.

The outpouring of the Spirit represents the proclamation of a message, and the widow was going to make a fire, so she could prepare some food to eat, which is a message.

A Lélek kitöltetése egy üzenet hirdetését jelképezi, és az özvegy tüzet akart rakni, hogy készíthessen valami eledelt, amelyet megehet, ami egy üzenet.

> And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:9, 10.

> És odamentem az angyalhoz, és ezt mondtam neki: Add ide a kis könyvet. Ő pedig ezt mondta nekem: Vedd el, és edd meg; keserűvé teszi majd a gyomrodat, de a szádban édes lesz, mint a méz. És kivettem a kis könyvet az angyal kezéből, és megettem; és a számban édes volt, mint a méz; de mihelyt megettem, megkeseredett a gyomrom. Jelenések 10:9, 10.

The message that was immediately proclaimed to Jezebel by Ahab was that Elijah’s God was the true God, for Ahab had just witnessed Elijah’s God answer by fire. The message that was immediately opened up on October 22, 1844 was the third angel’s message. In either case, the message delivered by Ahab or the third angel’s message infuriates Jezebel.

Az az üzenet, amelyet Akháb azonnal közölt Jézabellel, az volt, hogy Illés Istene az igaz Isten, mert Akháb éppen tanúja volt annak, hogy Illés Istene tűzzel felelt. Az az üzenet, amely 1844. október 22-én azonnal feltárult, a harmadik angyal üzenete volt. Mindkét esetben az Akháb által közvetített üzenet, illetve a harmadik angyal üzenete felingerli Jézabelt.

> But tidings out of the east and out of the north shall trouble him: therefore he shall go forth with great fury to destroy, and utterly to make away many. Daniel 11:44.

> De a keletről és észak felől jövő hírek megrettentik őt; ezért nagy haraggal vonul ki, hogy pusztítson, és sokakat teljesen kiirtson. Dániel 11:44.

Daniel’s “tidings out of the east and north” represents the message that enrages the king of the north, who is Jezebel, and she initiates the final persecution of earth’s history. That message was represented by Ahab’s message to Jezebel, and the arrival of the third angel’s message at the opening of the judgment in 1844.

Dániel „keletről és északról jövő hírei” azt az üzenetet jelképezik, amely felingerli az északi királyt, aki Jezábel, és ő indítja el a föld történelmének végső üldözését. Ezt az üzenetet Akháb Jezábelhez intézett üzenete, valamint a harmadik angyal üzenetének megérkezése jelképezte az ítélet 1844-ben történt megnyílásakor.

> And Ahab told Jezebel all that Elijah had done, and withal how he had slain all the prophets with the sword. Then Jezebel sent a messenger unto Elijah, saying, So let the gods do to me, and more also, if I make not thy life as the life of one of them by tomorrow about this time. 1 Kings 19:1, 2.

> És elmondta Akháb Jézabelnek mindazt, amit Illés cselekedett, és azt is, miként ölte meg karddal mind a prófétákat. Erre Jézabel követet küldött Illéshez ezzel az üzenettel: Úgy cselekedjenek velem az istenek, és még annál is keményebben, ha holnap ilyenkorra nem teszem a te életedet olyanná, mint azoknak egyikéét. 1Királyok 19:1–2.

Elijah, as a symbol, is represented through the wilderness time period of 538 through 1798. Then in 1798, Elijah appears in history as William Miller. In 1844, Elijah is calling the fire of the Midnight Cry down from heaven. Then in 1863, Elijah and his message were rejected. His message was Moses’ message of the “seven times,” represented also by the message of Ezekiel’s two sticks. The gathering of the two sticks at the conclusion of their scattering was the message of the widow of Sarepta, and she gathered the two sticks in advance of preparing a meal.

Illés mint jelkép az 538-tól 1798-ig terjedő pusztai időszakon keresztül jelenik meg. Azután 1798-ban Illés William Millerként tűnik fel a történelemben. 1844-ben Illés a mennyei tűz alászállását hívja elő az Éjféli Kiáltás által. Majd 1863-ban Illést és üzenetét elutasították. Üzenete Mózes „hét időről” szóló üzenete volt, amelyet Ezékiel két botjáról szóló üzenete is jelképezett. A két bot összegyűjtése szétszóratásuk végén Sareptai özvegy üzenete volt, és ő a két botot az étel elkészítése előtt gyűjtötte össze.

Millerite Adventism, according to James and Ellen White, became Laodicean Adventism in 1856, and when they thereafter rejected Elijah’s message of Moses’ “seven times” in 1863, they removed the logical ability to understand the increase of knowledge of the “seven times” that God had sought to bring forth in 1856 (through the eight unfinished articles of Hiram Edson.) They were forced by logic to begin to tear down the foundational system of truths the angels led William Miller to assemble. The first ‘stone’ that was discovered by Miller, was the foundation stone that Laodicean Adventism would stumble over throughout its entire history. The rejection of that first stone of truth produced the blindness of Laodicea, a symptom that is curable, but rarely pursued.

James és Ellen White szerint a Miller-féle adventizmus 1856-ban laodiceai adventizmussá vált, és amikor ezt követően, 1863-ban elutasították Illés üzenetét Mózes „hét idejéről”, megszüntették annak logikai lehetőségét, hogy megértsék a „hét időről” szóló ismeret gyarapodását, amelyet Isten 1856-ban kívánt előhozni (Hiram Edson nyolc befejezetlen cikkén keresztül). A logika kényszere alatt kezdték lebontani az igazságoknak azt az alapvető rendszerét, amelynek összeállítására az angyalok William Millert vezették. Az első „kő”, amelyet Miller felfedezett, az az alapkő volt, amelyben a laodiceai adventizmus egész történelme során megütközött. Az igazság ama első kövének elutasítása idézte elő Laodicea vakságát, egy olyan tünetet, amely gyógyítható, de amelynek gyógyítását ritkán keresik.

The cleansing of the temple that began on October 22, 1844, involved the cleansing of the “host” that had been trampled down along with the sanctuary in Daniel 8:13. The host was represented by the “two sticks” that the widow of Zarephath had gathered for the fire. The two sticks were the two houses of literal ancient Israel. Literal Ephraim and Judah, were to be gathered into one spiritual nation, and purified by the messenger of the covenant at the opening of the judgment. Those two nations were the “host,” that had been trampled down.

A templom megtisztítása, amely 1844. október 22-én kezdődött, magában foglalta annak a „seregnek” a megtisztítását is, amely a szentéllyel együtt eltiportatott a Dániel 8:13 szerint. A sereget az a „két bot” jelképezte, amelyet a sareptai özvegy gyűjtött össze a tűzhöz. A két bot az ősi, szó szerinti Izráel két háza volt. A szó szerinti Efraimot és Júdát egyetlen lelki nemzetté kellett összegyűjteni, és az ítélet kezdetén a szövetség követe által megtisztítani. Ez a két nemzet volt az a „sereg”, amely eltiportatott.

Ezekiel’s promise was that God would “take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone”, and would “gather them” “and bring them into their own land.” The land of literal Israel was the glorious land, or the promised land, or Judah. The spiritual glorious land in 1798, was the land of the two-horned earth beast of Revelation thirteen.

Ezékiel ígérete az volt, hogy Isten „kihozza Izráel fiait a pogányok közül, ahová szétszóródtak”, és „összegyűjti őket”, „és beviszi őket az ő földjükre”. A szó szerinti Izráel földje a dicsőséges föld, vagy az ígéret földje, vagy Júda volt. A lelki dicsőséges föld 1798-ban a Jelenések tizenharmadik fejezetében szereplő két szarvú földi fenevad földje volt.

> In the day that I lifted up mine hand unto them, to bring them forth of the land of Egypt into a land that I had espied for them, flowing with milk and honey, which is the glory of all lands. . . . Yet also I lifted up my hand unto them in the wilderness, that I would not bring them into the land which I had given them, flowing with milk and honey, which is the glory of all lands. Ezekiel 20:6, 15.

> Azon a napon, amikor felemeltem kezemet feléjük, hogy kihozzam őket Egyiptom földjéről egy földre, amelyet számukra kiválasztottam, tejjel és mézzel folyóra, amely minden földek ékessége.... De a pusztában is felemeltem kezemet feléjük, hogy nem viszem be őket arra a földre, amelyet nekik adtam, tejjel és mézzel folyóra, amely minden földek ékessége. Ezékiel 20:6, 15.

The two literal houses of Israel lived in the land that was the “glory of all lands,” the land that “flowed” with “milk and honey.” When the two literal houses of Israel were gathered together as spiritual Israel, they were promised to be placed in their own land. The spiritual “glorious land” is where the movement of the Millerites at the beginning and the movement of the one hundred and forty-four thousand at the ending are located during the reign of the earth beast. The movement that represents the one hundred and forty-four thousand could only be raised up in the land of the earth beast. A movement claiming to be the movement of the third angel from any other land is a counterfeit, for the Alpha and Omega always illustrates the end with the beginning.

Izráel két szó szerinti háza azon a földön élt, amely „minden országok ékessége” volt, azon a földön, amely „tejjel és mézzel” „folyt”. Amikor Izráel két szó szerinti háza mint lelki Izráel egybegyűjtetett, azt az ígéretet kapták, hogy a maguk földjére helyeztetnek. A lelki „ékes föld” az a hely, ahol a Milleriták mozgalma a kezdetkor és a száznegyvennégyezer mozgalma a vég idején a földi fenevad uralma alatt található. Az a mozgalom, amely a száznegyvennégyezret jelképezi, egyedül a földi fenevad országában emeltethetett fel. Bármely más földről származó, magát a harmadik angyal mozgalmának valló mozgalom hamisítvány, mert az Alfa és az Omega a véget mindig a kezdettel szemlélteti.

> “The unrivaled mercies and blessings of God have been showered upon our nation, it has been a land of liberty, and the glory of the whole earth. But instead of returning gratitude to God, instead of honoring God and his law, the professed Christians of America have become leavened with pride, covetousness, and self-sufficiency. . . .

> „Isten páratlan irgalmai és áldásai áradtak nemzetünkre; a szabadság földje volt, és az egész föld dicsősége. Ámde ahelyett, hogy hálát adtak volna Istennek, ahelyett, hogy tisztelték volna Istent és az ő törvényét, Amerika magukat kereszténynek vallói a gőg, a kapzsiság és az önelégültség kovászával itatódtak át....”

> “The time has come when judgment is fallen in the streets, and equity cannot enter, and he that departeth from evil maketh himself a prey. But the Lord’s arm is not shortened that it cannot save, and his ear is not heavy that it cannot hear. The people of the United States have been a favored people; but when they restrict religious liberty, surrender Protestantism, and give countenance to popery, the measure of their guilt will be full, and ‘national apostasy’ will be registered in the books of heaven. The result of this apostasy will be national ruin.” Review and Herald, May 2, 1893.

> „Elérkezett az idő, amikor az ítélet az utcákon hever, és a méltányosság nem tud bejutni, és aki eltávozik a gonosztól, prédává teszi magát. De az Úr karja nem rövid ahhoz, hogy ne tudna megmenteni, és az ő füle nem nehéz ahhoz, hogy ne tudna hallani. Az Egyesült Államok népe kiváltságos nép volt; de amikor korlátozzák a vallásszabadságot, feladják a protestantizmust, és támogatást adnak a pápaságnak, bűnük mértéke betelik, és a ‘nemzeti hitehagyás’ be lesz jegyezve a menny könyveibe. E hitehagyás eredménye nemzeti romlás lesz.” Review and Herald, 1893. május 2.

Daniel chapter eight, verses thirteen and fourteen identify the treading down of both the sanctuary and the host. The host was the two houses of literal Israel. Jerusalem was trampled down during the twelve hundred and sixty years of the Dark Ages.

Dániel könyve nyolcadik fejezetének tizenharmadik és tizennegyedik verse azonosítja mind a szentély, mind a sereg megtaposását. A sereg a szó szerinti Izráel két háza volt. Jeruzsálemet a sötét középkor ezerkétszázhatvan éve alatt taposták meg.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> És adaték nékem egy vesszőhöz hasonló nád; és az angyal megálla, mondván: Kelj fel, és mérd meg az Isten templomát, és az oltárt, és azokat, akik abban imádkoznak. De a templomon kívül levő pitvart hagyd ki, és ne mérd meg azt; mert a pogányoknak adatott: és a szent várost negyvenkét hónapig tapodják lábbal. Jelenések 11:1, 2.

John in chapter eleven of Revelation is told to measure not only the temple, but also “them that worship therein.” John was prophetically located at October 22, 1844, when he was commanded to measure the temple and the worshippers therein.

Jánosnak a Jelenések könyve tizenegyedik fejezetében azt a parancsot adják, hogy ne csupán a templomot mérje meg, hanem „azokat is, akik abban imádkoznak”. János prófétai értelemben 1844. október 22-én állt, amikor azt a parancsot kapta, hogy mérje meg a templomot és az abban imádkozókat.

> And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:10.

> És kivevém a kis könyvet az angyal kezéből, és megevém azt; és az én számban édes vala, mint a méz; és mikor megettem azt, az én gyomrom keserűvé lőn. Jelenések 10:10.

In verse ten of chapter ten of Revelation, John represented the bitter disappointment of October 22, 1844, and he was immediately told to measure both the sanctuary and the host. The subject of the question of Daniel eight and verse thirteen, is the trampling down of both the sanctuary and the host. John informs us that “the Gentiles” were to “tread under foot” the “holy city” for “forty and two months.” The forty-two months was Elijah’s three and a half years. It was the Dark Ages from 538 through 1798. Prophetically standing in October 22, 1844, John was told to leave off the court and “measure it not, for it was given to the Gentiles, and the holy city shall they tread under foot forty and two months.”

A Jelenések könyve tizedik fejezetének tizedik versében János 1844. október 22-ének keserű csalódását ábrázolta, és azonnal azt a parancsot kapta, hogy mérje meg mind a szentélyt, mind a sereget. A Dániel könyve nyolcadik fejezete tizenharmadik versében felvetett kérdés tárgya mind a szentélynek, mind a seregnek megtaposása. János tudatja velünk, hogy „a pogányoknak” kellett „taposniuk” a „szent várost” „negyvenkét hónapig”. A negyvenkét hónap Illés három és fél esztendeje volt. Ez a sötét középkor volt 538-tól 1798-ig. Prófétailag 1844. október 22-én állva János azt a parancsot kapta, hogy hagyja el az udvart, és „meg ne mérd azt, mert a pogányoknak adatott, és a szent várost tapodják negyvenkét hónapig.”

When John was told to measure the “temple, and the altar, and them that worship therein;” in the words of Daniel eight and verse thirteen, he was told to measure the sanctuary and the host. If John was told ‘not’ to count the twelve hundred and sixty years, then he was to measure from 1798 to where he was standing in 1844. 1798 to 1844, when measured, represents forty-six years. The beginning of the forty-six years was in 1798, when Moses’ “seven times” against the northern house of Israel was fulfilled. The ending of the forty-six years was in 1844, when Moses’ “seven times” against the southern house of Israel was fulfilled. John’s measurement equates to forty-six years. The number forty-six symbolizes the temple. Jesus said destroy this temple, and in three days I will raise it up, but the quibbling Jews argued the temple had been erected in forty-six years.

Amikor János azt a parancsot kapta, hogy mérje meg a „templomot, és az oltárt, és azokat, akik abban imádkoznak”; Dániel nyolcadik fejezetének tizenharmadik verse szerint azt a parancsot kapta, hogy mérje meg a szentélyt és a sereget. Ha János arra kapott utasítást, hogy „ne” számítsa bele az ezerkétszázhatvan évet, akkor 1798-tól addig kellett mérnie, ahol 1844-ben állt. Az 1798-tól 1844-ig terjedő idő, megmérve, negyvenhat évet tesz ki. A negyvenhat év kezdete 1798-ban volt, amikor Mózes „hétszeres” büntetése Izrael északi házával szemben beteljesedett. A negyvenhat év vége 1844-ben volt, amikor Mózes „hétszeres” büntetése Izrael déli házával szemben beteljesedett. János mérése negyvenhat évnek felel meg. A negyvenhat szám a templomot jelképezi. Jézus ezt mondta: rontsátok le ezt a templomot, és három nap alatt felépítem azt; a kötekedő zsidók azonban azzal érveltek, hogy a templom negyvenhat esztendő alatt épült fel.

> Jesus answered and said unto them, Destroy this temple, and in three days I will raise it up. Then said the Jews, Forty and six years was this temple in building, and wilt thou rear it up in three days? But he spake of the temple of his body. John 2:19–21.

> Jézus pedig felelvén, monda nékik: Rontsátok le ezt a templomot, és három nap alatt felépítem azt. Erre azt mondták a zsidók: Negyvenhat esztendeig épült ez a templom, és te három nap alatt felépíted azt? Ő azonban az ő testének templomáról szólt. János 2:19–21.

Jesus took the flesh of Adam after Adam fell, with all of its inherited degenerations, in order to set an example that we might overcome as He overcame. Upon two witnesses, to teach that Christ’s flesh did not contain the inherited degeneracies of four thousand years of sin, is to promote the wine of Babylon, for to teach that Christ did not accept those inherited weaknesses is a primary doctrine of Catholicism.

Jézus Ádám bukása után vette magára Ádám testét, annak minden öröklött elfajulásával együtt, hogy példát adjon nekünk arra, miként győzhetünk, amint Ő is győzött. Két tanúbizonyság alapján azt tanítani, hogy Krisztus teste nem hordozta a bűn négyezer éve alatt felhalmozódott öröklött eltorzulásokat, Babilon borát terjeszteni jelenti; mert azt tanítani, hogy Krisztus nem vette magára ezeket az öröklött gyengeségeket, a katolicizmus egyik alapvető tana.

> And every spirit that confesseth not that Jesus Christ is come in the flesh is not of God: and this is that spirit of antichrist, whereof ye have heard that it should come; and even now already is it in the world. 1 John 4:3.

> És minden lélek, amely nem vallja, hogy Jézus Krisztus testben jött el, nincs Istentől; és ez az antikrisztus lelke, amelyről hallottátok, hogy eljön; és már most is e világban van. 1 János 4:3.

> For many deceivers are entered into the world, who confess not that Jesus Christ is come in the flesh. This is a deceiver and an antichrist. 2 John 1:7.

> Mert sok hitető jött a világba, akik nem vallják, hogy Jézus Krisztus testben jött el. Ez a hitető és az antikrisztus. 2 János 1:7.

The temple of Christ’s body was the temple of every human being’s body.

Krisztus testének temploma minden emberi lény testének temploma volt.

> “Christ was not in as favorable a position in the desolate wilderness to endure the temptations of Satan as was Adam when he was tempted in Eden. The Son of God humbled Himself and took man’s nature after the race had wandered four thousand years from Eden, and from their original state of purity and uprightness. Sin had been making its terrible marks upon the race for ages; and physical, mental, and moral degeneracy prevailed throughout the human family.

> „Krisztus nem volt olyan kedvező helyzetben a sivár pusztában, hogy elviselje Sátán kísértéseit, mint Ádám, amikor Édenben megkísértetett. Isten Fia megalázta magát, és magára vette az emberi természetet, miután az emberi nem négyezer éven át eltávolodott Édentől, valamint eredeti tisztaságának és egyenességének állapotától. A bűn évszázadokon át hagyta rettenetes nyomait az emberi nemen; és testi, szellemi és erkölcsi elfajulás uralkodott az egész emberi családban.”

> “When Adam was assailed by the tempter in Eden he was without the taint of sin. He stood in the strength of his perfection before God. All the organs and faculties of his being were equally developed, and harmoniously balanced.

> „Amikor Ádámot Édenben megkörnyékezte a kísértő, még a bűn szennye sem tapadt hozzá. Tökéletessége erejében állt Isten előtt. Lényének minden szerve és képessége egyaránt fejlett és harmonikusan kiegyensúlyozott volt.”

> “Christ, in the wilderness of temptation, stood in Adam’s place to bear the test he failed to endure. Here Christ overcame in the sinner’s behalf, four thousand years after Adam turned his back upon the light of his home. Separated from the presence of God, the human family had been departing, every successive generation, farther from the original purity, wisdom, and knowledge which Adam possessed in Eden. Christ bore the sins and infirmities of the race as they existed when He came to the earth to help man. In behalf of the race, with the weaknesses of fallen man upon Him, He was to stand the temptations of Satan upon all points wherewith man would be assailed.” Selected Messages, book 1, 267, 268.

> „Krisztus, a megkísértés pusztájában, Ádám helyén állt, hogy kiállja azt a próbát, amelyet Ádám nem tudott elviselni. Itt Krisztus a bűnös javára győzött, négyezer évvel azután, hogy Ádám hátat fordított otthona világosságának. Az emberi család, elszakadva Isten jelenlététől, minden egymást követő nemzedékkel egyre távolabb sodródott attól az eredeti tisztaságtól, bölcsességtől és ismerettől, amellyel Ádám rendelkezett Édenben. Krisztus a faj bűneit és gyengeségeit úgy hordozta, amint azok léteztek, amikor eljött a földre, hogy segítsen az emberen. A faj érdekében, a bukott ember gyengeségeit magára véve, meg kellett állnia a Sátán kísértései között minden olyan ponton, amelyen az ember támadásnak lenne kitéve.” Selected Messages, 1. könyv, 267–268.

In John chapter two Christ was speaking of His body as a temple, and His body-temple was that of a human being with the degeneracies of four thousand years of compounded weakness. The human temple that Christ referred to is made up of forty-six chromosomes. When Moses went upon Sinai to receive the law and instruction for erecting the temple, he was on the mount forty-six days. Ezekiel refers to Christ placing His temple in the “midst” of the two sticks. The period of time from the conclusion of the seven times of the northern kingdom and the southern kingdom that John was told to measure was forty-six years, and it represented the “midst” or period of time between 1798 and 1844. In those forty-six years, Jesus erected the spiritual temple that he would suddenly cleanse when He came as the messenger of the covenant. As the messenger of the covenant, He would write his law upon his people’s hearts. That law is represented by two tables. The first table has four commandments, the second table has six. Together they represent the number forty-six.

János második fejezetében Krisztus az Ő testéről mint templomról beszélt, és az Ő test-temploma egy olyan emberi lényé volt, aki négyezer év összegződött gyengeségének elfajulásait hordozta. Az az emberi templom, amelyre Krisztus utalt, negyvenhat kromoszómából áll. Amikor Mózes felment a Sínai-hegyre, hogy átvegye a törvényt és a templom felépítésére vonatkozó utasításokat, negyvenhat napot töltött a hegyen. Ezékiel Krisztusra úgy utal, mint aki templomát a két bot „közepébe” helyezi. Az északi királyság és a déli királyság hét időszakának végétől számított idő, amelynek megmérésére János utasítást kapott, negyvenhat év volt, és az 1798 és 1844 közötti „közepet”, illetve időszakot jelképezte. E negyvenhat év alatt Jézus felépítette a lelki templomot, amelyet hirtelen megtisztít, amikor eljön mint a szövetség követe. A szövetség követe gyanánt az Ő törvényét népe szívébe írja. Ezt a törvényt két kőtábla jelképezi. Az első táblán négy parancsolat van, a második táblán hat. Együtt a negyvenhat számát jelképezik.

The gathering of spiritual Israel from 1798 through 1844, represents the gathering of spiritual Israel, but it also represents the establishment of a temple.

A lelki Izráel összegyűjtése 1798-tól 1844-ig a lelki Izráel összegyűjtését jelképezi, ugyanakkor egy templom felállítását is ábrázolja.

> To whom coming, as unto a living stone, disallowed indeed of men, but chosen of God, and precious, Ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ.

> Járuljatok őhozzá, mint élő kőhöz, amelyet az emberek ugyan megvetettek, de amely Isten előtt kiválasztott és drága; ti magatok is mint élő kövek épüljetek fel lelki házzá, szent papsággá, hogy lelki áldozatokat mutassatok be, amelyek Jézus Krisztus által kedvesek Istennek.

> Wherefore also it is contained in the scripture, Behold, I lay in Sion a chief corner stone, elect, precious: and he that believeth on him shall not be confounded.

> Ezért van megírva az Írásban is: Íme, leteszek Sionban egy szegletkövet, kiválasztottat, drágát; és aki hisz őbenne, semmiképpen meg nem szégyenül.

> Unto you therefore which believe he is precious: but unto them which be disobedient, the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner, And a stone of stumbling, and a rock of offence, even to them which stumble at the word, being disobedient: whereunto also they were appointed.

> Nektek azért, akik hisztek, drága ő; az engedetleneknek pedig: a kő, amelyet az építők megvetettek, ugyanaz lett a szeglet fejévé, és megütközés kövévé és botránkozás sziklájává azoknak, akik az igében megütköznek, mivel engedetlenek; amire rendeltettek is.

> But ye are a chosen generation, a royal priesthood, an holy nation, a peculiar people; that ye should show forth the praises of him who hath called you out of darkness into his marvellous light: Which in time past were not a people, but are now the people of God: which had not obtained mercy, but now have obtained mercy. 1 Peter 2:4–10.

> Ti azonban választott nemzetség, királyi papság, szent nemzet, megtartásra való nép vagytok, hogy hirdessétek annak hatalmas tetteit, aki a sötétségből az ő csodálatos világosságára hívott el titeket; akik egykor nem voltatok nép, most pedig Isten népe vagytok; akik nem nyertetek irgalmat, most pedig irgalmat nyertetek. 1 Péter 2:4–10.

The temple that was erected from 1798 to 1844 includes a class that were “appointed” to disobedience. Their disobedience was manifested in their rejection of the “seven times,” “the corner stone,” “the stone which the builders disallowed” which is the “rock of offence” and the “stone of stumbling.”

Az a templom, amely 1798-tól 1844-ig épült fel, magában foglal egy olyan csoportot, amely engedetlenségre lett „rendelve”. Engedetlenségük abban nyilvánult meg, hogy elutasították a „hétszerest”, a „szegletkövet”, „a követ, melyet az építők megvetettek”, amely a „botránkozás köve” és az „ütközés sziklája”.

The class that was “chosen of God,” recognized the “stone” that had been “disallowed of men” as the “living stone,” and as the “stone” that had been “chosen of God, and” was “precious.” The “chosen of God,” the “chosen generation” were in “times past” “not a people, but were” then to be “the people of God.” When God gathered the two sticks, He brought them out from the “heathen.” They were to become His people when he brought the two nations together as one during the forty-six years from 1798 until 1844.

Az az osztály, amely „Istentől választatott”, felismerte azt a „követ”, amelyet az emberek „megvetettek”, mint az „élő követ”, és mint azt a „követ”, amely „Istentől választatott, és” „drága” volt. Az „Istentől választatott”, a „választott nemzetség” a „múlt időkben” „nem nép volt, most pedig” „Isten népe” lett. Amikor Isten összegyűjtötte a két botot, kihozta őket a „pogányok” közül. Az ő népévé kellett válniuk, amikor a két nemzetet eggyé tette az 1798-tól 1844-ig terjedő negyvenhat év során.

There is only one foundation, and that foundation is Jesus Christ, but the “stone of stumbling” that was the foundation of the history that was rejected by the disobedient, was Moses’ seven times. When the “seven times” was rejected in 1863, it was a rejection of Jesus Christ.

Csak egyetlen alap van, és ez az alap Jézus Krisztus; ám az a „botránkozás köve”, amely az engedetlenek által elvetett történelem alapja volt, Mózes „hét ideje” volt. Amikor a „hét időt” 1863-ban elvetették, az Jézus Krisztus elvetése volt.

The dish of fables that infers that the cleansing of the sanctuary that began on October 22, 1844 was a fulfillment of the twenty-three hundred year prophecy alone, identifies an empty sanctuary, a sanctuary without a host, a kingdom without citizens. There is no purpose for the sanctuary provided by inspiration, that is of higher priority, than what God said the purpose of the sanctuary is.

A meséknek az a zagyvaléka, amely azt a következtetést vonja le, hogy a szentélynek az 1844. október 22-én megkezdődött megtisztítása kizárólag a kétezer-háromszáz éves prófécia beteljesedése volt, egy üres szentélyt azonosít, egy seregnélküli szentélyt, egy alattvalók nélküli királyságot. Az ihletés nem tár elénk a szentély számára olyan célt, amely magasabb rendű volna annál, mint aminek Isten maga mondta a szentély célját.

> And let them make me a sanctuary; that I may dwell among them. Exodus 25:8.

> És készítsenek nekem szentélyt, hogy közöttük lakozzam. 2Mózes 25:8.

In the Scriptures, God’s sanctuary is always associated with His people, who are the host. Ezekiel’s two sticks, that are identified as two nations, were to become one nation and God’s sanctuary would be in their midst. To misrepresent the question of verse thirteen of Daniel eight, in order to hide what is actually asked by the question, is simultaneously also rejecting the “certain saint” in verse thirteen, who was asked to answer the question.

A Szentírásban Isten szentélye mindig az Ő népével áll kapcsolatban, amely a sereg. Ezékiel két botja, amelyeket két nemzetként azonosít, egy nemzetté kellett hogy váljanak, és Isten szentélye az ő közepükön volt. Dániel nyolcadik fejezete tizenharmadik versének kérdését félreértelmezni azért, hogy elrejtsék, mit is kérdez valójában a kérdés, egyúttal a tizenharmadik vers „egy bizonyos szentjének” elutasítása is, akit arra kértek, hogy válaszoljon a kérdésre.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Akkor hallék egy szentet szólni, és egy másik szent azt mondta annak a bizonyos szentnek, aki szólt: Meddig tart a látomás a mindennapi áldozat felől és a pusztító vétek felől, hogy mind a szenthely, mind a sereg lábbal tapodtassék? És mondta nékem: Kétezer-háromszáz estig és reggelig; azután kiderül a szenthely igazsága. Dániel 8:13–14.

The heavenly being who was asked the question is called “that certain saint,” and the expression is translated from the Hebrew word “Palmoni”, which means the wonderful numberer, the numberer of secrets. In the passage, which is the central pillar and foundation of Adventism, Christ represents himself as the wonderful numberer. He does so right where He identifies the relationship between the longest time prophecy in the Bible and also the time prophecy of the twenty-three hundred days. The longest time prophecy is Moses’ oath, which is the seven times of Leviticus twenty-six. It is the prophecy that identifies the scattering and enslavement of both houses of Israel, who are identified as the “host” that will be trampled down in verse thirteen, whereas, verse fourteen identifies the prophecy of trampling down of the sanctuary. Both prophecies were fulfilled on October 22, 1844, after the widow of Zarephath gathered the two sticks for the fire of the messenger of the covenant.

A mennyei lényt, akinek a kérdést feltették, „amaz egy szent”-nek nevezik, és e kifejezés a héber „Palmoni” szóból van fordítva, amelynek jelentése: a csodálatos számláló, a titkok számlálója. Abban a szakaszban, amely az adventizmus központi oszlopa és alapja, Krisztus önmagát a csodálatos számlálóként mutatja be. Ezt éppen ott teszi, ahol azonosítja a Biblia leghosszabb időpróféciája és a kétezer-háromszáz nap időpróféciája közötti kapcsolatot. A leghosszabb időprófécia Mózes esküje, amely a Leviticus huszonhat „hét ideje”. Ez az a prófécia, amely Izrael mindkét házának szétszóratását és szolgaságba vetését azonosítja, akik a tizenharmadik versben mint a „sereg” vannak megjelölve, amelyet eltaposnak, míg a tizennegyedik vers a szentély eltiprásának próféciáját azonosítja. Mindkét prófécia 1844. október 22-én teljesedett be, miután Sarepta özvegye összegyűjtötte a két fadarabot a szövetség követe tüzéhez.

When Adventism rejected the very first truth of prophetic time which the angels led William Miller to understand, they blinded themselves. In 1856, with the eight articles of Hiram Edson, Palmoni attempted to increase the light of the seven times, but to no avail. They rejected the message to Laodicea, and accepted the five malignant manifestations of Laodicea, thus identifying themselves as the five foolish virgins.

Amikor az adventizmus elutasította a prófétai idő legelső igazságát, amelynek megértésére az angyalok vezették William Millert, önmagát vakította meg. 1856-ban Hiram Edson nyolc cikkével Palmoni megkísérelte növelni a hét idő világosságát, de hiába. Elutasították a Laodiceának szóló üzenetet, és elfogadták Laodicea öt rosszindulatú megnyilvánulását, ezáltal azonosítva magukat az öt bolond szűzzel.

The sixty-five years of Isaiah seven, that identifies 742BC, 723BC and 677BC in its beginning, was repeated in the ending history of 1798, 1844 and 1863. That ending history is represented by the gathering of the two sticks in Ezekiel chapter thirty-seven, and the widow of Sarepta (as she is called in the Greek of the New Testament), is the history of God establishing a covenant relationship with spiritual Israel in spiritual Judah (the glorious land) during the history of the sixth kingdom of Bible prophecy. That history being the end of the prophecy of sixty-five years, also represents the beginning of the earth beast of Revelation thirteen. At the beginning of the sixth kingdom of Bible prophecy, the joining of two sticks illustrates the ending of the sixth kingdom of Bible prophecy. That history contains a parallel history of the horn of Protestantism and the horn of Republicanism.

Ézsaiás hetedik fejezetének hatvanöt éve, amely kezdetében Kr. e. 742-t, Kr. e. 723-at és Kr. e. 677-et jelöli meg, megismétlődött a végidei történelemben 1798-ban, 1844-ben és 1863-ban. Ezt a záró történelmet Ezékiel harminchetedik fejezetében a két bot egybegyűjtése szemlélteti, és Sarepta özvegye (amint az Újszövetség görög szövege nevezi) annak a története, hogy Isten szövetségi kapcsolatot létesít a lelki Izráellel a lelki Júdában (a dicsőséges földön), a bibliai prófécia hatodik királyságának története során. Ez a történelem, mivel a hatvanöt év próféciájának vége, egyúttal a Jelenések tizenharmadik fejezetében szereplő földi fenevad kezdetét is jelképezi. A bibliai prófécia hatodik királyságának kezdetén a két bot egyesítése a bibliai prófécia hatodik királyságának végét szemlélteti. Ez a történelem magában foglalja a protestantizmus szarvának és a republikanizmus szarvának párhuzamos történetét.

Prophetically a power, or a horn, or a nation, or a kingdom, or a king or a head are interchangeable symbols, depending upon the context where they are used. All these symbols also refer to the two sticks which Ezekiel identifies as two nations. In the beginning of the earth beast’s prophetic history, the Protestant horn was gathered into one nation, or one horn. At the end of that very same history the Republican horn will come together with the horn of apostate Protestantism to make one nation. That nation will be an image to the sea beast of Revelation thirteen. Logically, if we refuse to see the testimony of the curse of the seven times (that was carried out against both houses of literal Israel), we certainly will not be able to see how those two literal houses of ancient Israel became the nation of spiritual Israel in 1844. If we cannot see that history, we are absolutely “clueless” about how that history at the beginning of the United States identifies the history at the end, when the Republican horn repeats the gathering process and the joining together that was illustrated in the beginning with the Protestant horn.

Prófétai értelemben a hatalom, a szarv, a nemzet, az ország, a király vagy a fő egymással felcserélhető jelképek, attól a szövegösszefüggéstől függően, amelyben használatuk történik. Mindezek a jelképek arra a két botra is utalnak, amelyeket Ezékiel két nemzetként azonosít. A földből feljövő fenevad prófétai történelmének kezdetén a protestáns szarv egybegyűjtetett egy nemzetté, vagyis egy szarvvá. Ugyanezen történelem legvégén a republikánus szarv együtt fog egyesülni a hitehagyott protestantizmus szarvával, hogy egy nemzetté legyen. Ez a nemzet a Jelenések tizenharmadik fejezetének tengerből feljövő fenevadja számára képmássá lesz. Logikusan következik, hogy ha megtagadjuk a hét idő átka bizonyságtételének meglátását (amely Izráel szó szerinti mindkét háza ellen végrehajtatott), akkor bizonyosan nem leszünk képesek meglátni, miként lett az ókori Izráel e két szó szerinti házából 1844-ben a lelki Izráel nemzete. Ha ezt a történelmet nem látjuk, akkor teljesen „tanácstalanok” vagyunk afelől, miként azonosítja az Egyesült Államok kezdetén végbement történelem a vég idejének történelmét, amikor a republikánus szarv megismétli azt az egybegyűjtési folyamatot és azt az egyesülést, amely kezdetben a protestáns szarv által szemléltettetett.

We will continue to consider these truths in the next article.

A következő cikkben tovább fogjuk vizsgálni ezeket az igazságokat.

Back to Articles