Article

# Dániel könyve – Száztizenkettedik rész

Izmael prófétai jelképiségének feltárása: az íjásztól a 144 000 megpecsételőjéig

Author

Jeff Pippenger

Published

March 2, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

> És Isten volt a fiúval; az pedig felnevekedett, a pusztában lakott, és íjásszá lett. 1Mózes 21:20.

Izmael íjásszá lett, ami a hadviselés jelképe, valamint annak a végrehajtó ítéletnek a jelképe, amely Róma ellen hozatik.

> Azoknak hangja, akik menekülnek és megszabadulnak Babilon földjéről, hogy kihirdessék Sionban az Úrnak, a mi Istenünknek bosszúállását, az ő templomáért való bosszúállását. Gyűjtsétek össze az íjászokat Babilon ellen: mindnyájan, akik megfeszítitek az íjat, táborozzatok körülötte mindenfelől; senki se meneküljön meg belőle. Fizessetek meg neki cselekedete szerint; mindaz szerint, amit cselekedett, úgy cselekedjetek vele; mert felfuvalkodott az Úr ellen, Izráel Szentje ellen. Jeremiás 50:28, 29.

Az íjászok cselekedete szerint fizetnek meg Babilonnak, és e megfizetés a hamarosan bekövetkező vasárnaptörvénynél veszi kezdetét, a Jelenések könyve tizennyolcadik fejezetének második hangjával, amikor Babilon fokozatos végrehajtó ítélete megkezdődik.

> És hallék egy másik szózatot az égből, amely ezt mondta: Menjetek ki belőle, én népem, hogy ne legyetek részesei az ő bűneinek, és hogy ne kapjatok az ő csapásaiból. Mert az ő bűnei az égig hatottak, és Isten megemlékezett az ő hamisságairól. Fizessetek meg neki úgy, amiképpen ő fizetett nektek, és kétszeresen adjatok neki cselekedetei szerint; abban a pohárban, amelyet megtöltött, kétszeresen töltsetek neki. Amilyen mértékben dicsőítette magát és dobzódva élt, oly mértékben adjatok neki gyötrelmet és fájdalmat; mert ezt mondja az ő szívében: Királynőként ülök, és nem vagyok özvegy, és nem látok gyászt. Jelenések 18:4–7.

Izmáelt és anyját, Hágárt megfosztották az elsőszülöttségi jog örökségétől, és kiűzték. Így a féltékenység lett az iszlám prófétai indítéka, a hadviselés pedig prófétai foglalatossága. Az első említés magában foglalja azt a korlátozást, amelyet Sára szabott Izmáelre és anyjára, és e „korlátozás” az iszlám egyik elsődleges prófétai jellemzőjévé lett Isten Igéjében és a történelemben egyaránt. Izmáel utódainak vad embereknek kellett lenniük, akiknek keze minden ember ellen fordul, és vad természetüket a lófélék családjába tartozó vad arábiai szamár jelképezi. Ezért az első és második jaj iszlám hadviselése úgy jelenik meg, mint haragos lovakon lovagló harcosoké.

Az iszlám a késői eső üzenete, és teljességgel helyénvaló, hogy a három jaj három meghatározott prófétai vonalat jelképezzen, mert a késői eső módszertana „sort sorra” követ. Amikor az első két vonal prófétai jellemzői egyesülnek, megalapítják a harmadik jaj vonalát. Mindhárom prófétai vonal a száznegyvennégyezer elpecsételésének időszakát szemlélteti. E három vonal a késői eső kitöltetésének időszakát jelképezi, mert a késői eső permetezni kezdett, amikor 2001. szeptember 11-én megérkezett a harmadik Jaj.

> „A késői esőnek Isten népére kell hullania. Egy hatalmas angyalnak kell alászállnia a mennyből, és dicsőségének be kell világítania az egész földet.” Review and Herald, 1891. április 21.

A pecsételés időszakát az az időszak is jelképezte, amely 1840. augusztus 11-én kezdődött, és a harmadik angyal 1844. október 22-i eljövetelével ért véget. Ezt az időszakot Habakuk könyvének második fejezete is jelképezte. A millerita történelem beteljesítette Habakuk könyvének második fejezetét, és eközben akkor kezdődött, amikor az angyal 1840. augusztus 11-én leszállt, és akkor ért véget, amikor a harmadik angyal 1844. október 22-én megérkezett.

Habakuk második fejezete rámutat arra, hogy a látomás végén a látomás „szólni” fog. A Jelenések könyve tizedik fejezetének harmadik versében az angyal nagy szóval kiáltott (szólt), és 1844. október 22-én ugyanez az angyal megesküdött (szólt), hogy „idő többé nem lészen”. Habakuk őrállója a második fejezet első versében 1840. augusztus 11-én helyezkedik el, mert ekkor emelik fel szavukat az őrállók.

Az 1888-as lázadás idején, amelyet White testvér úgy azonosít, mint a Jelenések tizennyolcadik fejezetének ama angyalát, akinek be kellett világítania a földet az Ő dicsőségével, az őrállók (Jones és Waggoner) trombitaként emelték fel „szavukat”, hogy megmutassák Isten népének vétkeiket, mert üzenetük a laodiceai üzenet volt. 2001. szeptember 11-én, amelyet az 1888-as történelem előképezett, az Úr visszavezette végidei népét Jeremiás ősi ösvényeire, ahol nem hallgattak az őrállókra. Az angyal alászállása prófétai értelemben az őrállók megérkezését jelzi.

Az a „hang”, amely 1840. augusztus 11-én érkezett, az őrállók által adatott át, és Jeremiásnak megmondatott, hogy ha csalódása után visszatér hitéhez és Istenbe vetett bizalmához, akkor Isten szájává lesz. Amikor a késlekedő látomás végül 1844. október 22-én megérkezett, „szólt”. Habakuk könyve második fejezetének időszaka, amely a millerita történelemben teljesedett be, a száznegyvennégyezer megpecsételésének időszakát szemlélteti.

Lényeges felismerni, hogy 1840. augusztus 11-től 1844. október 22-ig a száznegyvennégyezer elpecsételését szemlélteti, vagyis azt az időszakot, amikor a késői eső kitöltetik. Ez lényeges, mert a késői eső üzenetét a „sorra sort” módszertana alapján kell azonosítani. Az a különleges időszak, amely a száznegyvennégyezer elpecsételése, ismételten megjelenik a prófétai vonalakban, és ez így van Habakuk második fejezetében is, amelyről White testvérnő közvetlenül kijelenti, hogy a millerita történelemben teljesedett be. Azt is ismételten tanítja, hogy a millerita történelem megismétlődik a száznegyvennégyezer történelmében.

> „Azokkal a próféciákkal összeszőve, amelyeket a második advent idejére vonatkozónak tekintettek, olyan tanítás állt, amely különösképpen az ő bizonytalanságuk és feszült várakozásuk állapotához volt szabva, s bátorította őket arra, hogy hittel türelmesen várjanak, mert ami értelmük előtt most homályos volt, a maga idejében világossá lesz.”

> E próféciák között volt a Habakuk 2:1–4-ben foglalt is: „Őrhelyemre állok, és odaállok a toronyra, és figyelek, hogy lássam, mit szól hozzám, és mit feleljek, ha megfeddenek engem. Az Úr pedig felelt nekem, és ezt mondta: Írd le a látomást, és tedd világossá táblákra, hogy könnyen futhasson vele, aki olvassa. Mert e látomás még a rendelt időre szól, de a végén megszólal, és nem csal meg; ha késlekedik is, várj rá, mert bizonyosan eljön, nem marad el. Íme, felfuvalkodott annak a lelke, nem egyenes őbenne; az igaz pedig az ő hite által él.”

> Már 1842-ben e próféciának az az utasítása, hogy „írd fel a látomást, és vésd táblákra világosan, hogy könnyen futhassa, aki olvassa azt”, arra indította Charles Fitch-et, hogy egy prófétai táblázatot készítsen Dániel és a Jelenések látomásainak szemléltetésére. E táblázat közzétételét a Habakuknak adott parancs beteljesedéseként tekintették. Akkor azonban senki sem vette észre, hogy ugyanebben a próféciában a látomás beteljesedésében mutatkozó látszólagos késedelem — a késedelem ideje — is szerepel. A csalódás után ez az igehely igen jelentőségteljessé vált: „Mert a látomás még meghatározott időre szól, de a végén megszólal, és nem csal meg: ha késik is, várj rá; mert bizonyosan bekövetkezik, nem marad el.... Az igaz pedig az ő hite által él.”

> Ezékiel próféciájának egy része szintén erőnek és vigasztalásnak forrása volt a hívők számára: „Lőn az Úrnak szava hozzám, mondván: Embernek fia! micsoda közmondás ez, amely nálatok Izráel földjén járja, mondván: Meghosszabbodnak a napok, és minden látomás semmivé lesz? Mondd meg azért nékik: Így szól az Úr Isten.... Közel vannak a napok, és minden látomás beteljesedése.... Mert én szólok, és a szó, amelyet szólok, beteljesedik; nem halasztatik tovább.” „Izráel háza ezt mondja: A látomás, amelyet ez lát, sok napra szól, és távoli időkről prófétál. Azért mondd nékik: Így szól az Úr Isten: Egyik szavam sem halasztatik tovább, hanem a szó, amelyet szóltam, beteljesedik.” Ezékiel 12:21–25, 27, 28.” A nagy küzdelem, 391–393.

A milleriták nemcsak úgy tekintettek magukra, mint akik betöltik a tíz szűzről szóló példázatot és Habakuk második fejezetét, hanem arra a felismerésre is eljutottak, hogy az a történelmi időszak, amelyben e próféciákat betöltötték, Ezékiel azonosítása is ugyanarra a történetre nézve, amelyben „minden látomás beteljesedése” megvalósul. Az a történelmi vonal, amely a száznegyvennégyezer elpecsételését jelképezi, az a hely, ahol minden látomás beteljesedése megvalósul!

Azokat a vonalakat, amelyek a késői eső időszakát és a százhuszonnégyezer megpecsételését ábrázolják, egybehozzák annak megállapítására, hogy e prófétai történelem változhatatlanul magán viseli az Alfa és az Omega ismertetőjegyét.

A millerita történelem a Jelenések könyve tizedik fejezetének angyali szózatával kezdődik, és ugyanazzal a szózattal végződik. 2001. szeptember 11-e a Jelenések könyve tizennyolcadik fejezetének első szózatával kezdődik, és a Jelenések könyve tizennyolcadik fejezetének második szózatával végződik. Habakuk könyve második fejezete az őrállók szózatával kezdődik, és Jeremiás őrállójának szózatával végződik. Az első jaj Mohameddel kezdődik, és II. Mohameddel végződik. A második jaj az iszlám négy angyalának szabadon bocsátásával kezdődik, és az iszlám megfékezésével végződik.

Az a módszertan, amely a késői eső, Ézsaiás „sorra sort” módszertana, és azok a vonalak, amelyeket egybeillesztenek a késői eső üzenetének azonosítása és megerősítése érdekében, kivétel nélkül az Alfa és az Omega ismertetőjegyét hordozzák. A Jelenések könyve kilencedik fejezetének első jajszava Mohameddel kezdődik, és II. Mohameddel ér véget. Az időszak kétféle hadviselésre oszlik: az első a Róma elleni rendezetlen támadások időszaka, amelyek Abubekrrel vették komoly kezdetüket, majd ezt követi egy százötven éves időszak, amely alatt az iszlám első szervezett hadviselése valósult meg.

A százötven évet az „öt hónap” időprófécia jelképezi. A második jajnak is van egy időpróféciája, amely háromszázkilencvenegy év és tizenöt nap. Ezért, mivel az első és a második jaj prófétai szerkezete a végét a kezdettel azonosítja, magában foglal egy elkülönülést a pecsételés és egy meghatározott időszak között. A pecsételés folyamata az első jaj történetének kezdetén van ábrázolva, és a második jaj végén is ez van ábrázolva.

Ami a negyedik versben említett elpecsételést követi, az az első jajban szereplő „öt hónap” (százötven év). Az öt hónap kétszer kerül azonosításra: egyszer az ötödik versben, majd ismét a tizedik versben. Ami megelőzi az 1840. augusztus 11-től 1844. október 22-ig tartó elpecsételési folyamatot a második jajban, az a tizenötödik vers „az óra, nap, hónap és esztendő” próféciája (háromszázkilencvenegy év és tizenöt nap). Együtt, egyetlen folytonos vonalban, az ötödik és a hatodik trombita az elpecsételési folyamat szemléltetésével kezdődik és végződik.

Két vonalként, „szabályt szabályra halmozva”, egy kezdő- és egy végpontot azonosítanak, amelyeket Mohammed az első és Mohammed a második jelöl ki. „Szabályt szabályra halmozva” minden vonalban két elkülönülő időszakot azonosítanak, amit az eredményez, hogy mindegyik vonal időpróféciát tartalmaz. Az első jaj történetében az iszlámnak „bántania” kellett Rómát, a második jajban pedig „megölnie” kellett Rómát. Az első jaj dárdák, kardok és nyilak hadviselése volt, a második jaj pedig a lőport vezette be mint fegyverzetet.

> „10. vers. És skorpiókhoz hasonló farkuk volt, és fullánkok voltak a farkukban; és hatalmuk arra volt, hogy öt hónapig ártsanak az embereknek. 11. És királyuk volt felettük, a mélység feneketlen vermének angyala, akinek neve héberül Abaddon, görögül pedig Apollyon.”

> „Keith mindeddig szemléltetésekkel szolgált számunkra az első öt trombita megszólalásáról. Most azonban búcsút kell vennünk tőle, és tovább kell lépnünk az itt bevezetett prófétia új vonásának alkalmazására; nevezetesen a prófétai időszakokra.

> „Hatalmuk vala arra, hogy öt hónapig ártsanak az embereknek. — 1. Felmerül a kérdés: mely embereknek kellett öt hónapig ártaniuk? — Kétségkívül ugyanazoknak, akiket később megölniük kellett (lásd a 15. verset): „az emberek harmadrészét”, vagyis a Római Birodalom harmadrészét — annak görög részét.

> „2. Mikor kellett megkezdeniük gyötrő munkájukat? A 11. vers megválaszolja a kérdést.

> „(1) »Királyuk volt fölöttük.« Mohamed halálától fogva egészen a tizenharmadik század végéhez közel a mohamedánok különféle frakciókra oszlottak több vezető alatt, anélkül hogy létezett volna olyan általános polgári kormányzat, amely mindnyájukra kiterjedt volna. A tizenharmadik század végéhez közel Othman olyan kormányzatot alapított, amely azóta az oszmán kormányzat, illetve birodalom néven ismeretes; ez mindaddig növekedett, mígnem kiterjedt valamennyi fő mohamedán törzsre, és egyetlen nagy monarchiává egyesítette őket.

> „(2) A király jelleme. »A mélység angyala.« Az angyal hírnököt, szolgát vagy megbízottat jelent, akár jót, akár rosszat, és nem mindig szellemi lényt. »A mélység angyala«, vagyis annak a vallásnak a fő szolgája, amely onnan származott, amikor az megnyittatott. Ez a vallás a mohammedanizmus, és a szultán annak fő szolgája. »A szultán, vagy nagyúr, amint közömbösen nevezik, egyúttal legfőbb kalifa, vagy főpap is, személyében egyesítve a legmagasabb szellemi méltóságot a legfőbb világi hatalommal.« — World As It Is, 361. o.

> „(3) Az ő neve. Héberül: „Abaddon”, a pusztító; görögül: „Apollyon”, aki kiirt, vagy elpusztít. Mivel két különböző neve van két nyelven, nyilvánvaló, hogy itt nem a hatalom neve, hanem annak jelleme van ábrázolva. Ha pedig így van, mindkét nyelv kifejezése szerint ő pusztító. Mindig is ilyen volt az Oszmán kormányzat jelleme.

> „De mikor indította Othman első támadását a görög birodalom ellen? — Gibbon, Decline and Fall stb. szerint: „Othman először 1299. július 27-én lépett be Nikomédia területére.””

> „Egyes írók számításai azon a feltevésen alapultak, hogy az időszaknak az Oszmán Birodalom megalapításával kell kezdődnie; ez azonban nyilvánvaló tévedés; mert nemcsak királyuknak kellett lennie felettük, hanem öt hónapig kellett gyötörniük az embereket. A gyötrelem időszaka azonban nem kezdődhetett meg a gyötrők első támadása előtt, amely — mint fentebb megállapítottuk — 1299. július 27-én volt.”

> „A következő számítás, amely ezen a kiindulóponton alapult, J. Litch Krisztus második eljövetele stb. című, 1838-ban megjelent művében készült és került közzétételre.

> „És hatalmuk vala arra, hogy öt hónapig ártsanak az embereknek.” Eddig terjedt megbízatásuk: hogy szüntelen pusztításaikkal gyötörjenek, de politikai értelemben ne öljék meg őket. Az „öt hónap”, harminc napot számítva egy hónapra, százötven napot tesz ki; e napok pedig, mivel jelképesek, százötven évet jelentenek. 1299. július 27-étől számítva a százötven év 1449-ig ér. Ez alatt az egész időszak alatt a törökök csaknem szüntelen háborúban álltak a görög birodalommal, mégsem hódították meg azt. Elfoglalták és birtokolták a görög tartományok közül többet, de Konstantinápolyban a görög függetlenség mégis fennmaradt. Ám 1449-ben, a százötven év végén, változás következett be, amelynek története a következő trombita alatt található meg.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 505–507.

Uriah Smith Josiah Litch számítására hivatkozik a százötven évről, amelynek lezárulta a következő trombitában szereplő háromszázkilencvenegy év és tizenöt nap próféciájának kiindulópontját jelenti. White testvér e két egymással összefüggő időprófécia kapcsán tett előrejelzéséről így írt:

> „1840-ben a prófécia egy másik figyelemre méltó beteljesedése széles körű érdeklődést keltett. Két évvel korábban Josiah Litch, a második adventet hirdető egyik vezető lelkész, közzétette a Jelenések 9. fejezetének magyarázatát, amelyben megjövendölte az Oszmán Birodalom bukását. Számításai szerint e hatalomnak 1840. augusztus 11-én kellett megdőlnie, amikor Konstantinápolyban az oszmán hatalom megtörése várható. És hiszem, hogy ez így is fog bizonyulni.”

> „A pontosan meghatározott időben Törökország nagykövetei által elfogadta Európa szövetséges hatalmainak védelmét, és ezáltal a keresztény nemzetek ellenőrzése alá helyezte magát. Az esemény pontosan beteljesítette a jövendölést. Amikor ez ismertté vált, sokaságok győződtek meg a Miller és társai által elfogadott prófétai magyarázati elvek helyességéről, és csodálatos lendületet kapott az adventmozgalom. Tanult és tekintélyes férfiak csatlakoztak Millerhez, mind nézeteinek hirdetésében, mind pedig közzétételében, és 1840-től 1844-ig a munka gyorsan terjedt.” The Great Controversy, 334, 335.

Az első és a második jajt két egymással összefüggő idői prófécia kapcsolja össze. Az első jaj a megpecsételés szemléltetésével kezdődik, a második jaj pedig 1840. augusztus 11-ének történetétől 1844. október 22-én a hetedik trombita megszólalásáig tart, ami szintén a megpecsételés szemléltetése. A kezdet és a vég az Alfa és az Omega kézjegyét viseli, mert — miként abban a történetben is, amelyben Krisztus egy hétre megerősítette a szövetséget — ez az időszak két részre oszlik. Az első időszak az első Mohammeddel kezdődik, és a második Mohammeddel ér véget. A második időszak „az Isten előtt lévő aranyoltár négy szarvából jövő szózattal” kezdődik, és Krisztus „szózatával” végződik, aki megesküszik „arra, a ki örökkön örökké él, a ki teremtette az eget és a benne valókat, és a földet és a benne valókat, és a tengert és a benne valókat, hogy idő többé nem lészen.”

Ezt a tanulmányt a következő cikkben folytatjuk.

> „Minden olyan kérdés, amelyet Sátán képes felébreszteni az elmében, hogy kételyt támasszon Isten népe múltbeli vándorlásának nagy történelmével kapcsolatban, kedvére van sátáni fenségének, és sértés Istennel szemben. Az Úrnak a mi világunkba hatalommal és nagy dicsőséggel való közeli eljöveteléről szóló hír igazság, és 1840-ben sok hang emelkedett fel annak hirdetésére.” Manuscript Releases, 9. kötet, 134.

Back to Articles