Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-One

Dániel könyve – Százhatvanegyedik ნაწणी

Rome’s Role in Establishing the Vision of Bible Prophecy: A Detailed Examination of Daniel Chapter Eleven

Róma szerepe a bibliai prófécia látomásának megalapozásában: Dániel tizenegyedik fejezetének részletes vizsgálata

Author

Jeff Pippenger

Published

March 27, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The vision of Daniel chapter eleven, is the main point of reference for all the visions of Bible prophecy, and the vision of chapter eleven is established by the symbol of Rome.

Dániel könyvének tizenegyedik fejezetében foglalt látomás a bibliai próféciák valamennyi látomásának fő viszonyítási pontja, és a tizenegyedik fejezet látomását Róma jelképe alapozza meg.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> És azokban az időkben sokan támadnak fel a dél királya ellen; és a te néped erőszakos fiai is felemelik magukat, hogy beteljesítsék a látomást; de elesnek. Dániel 11:14.

Jones addresses the previous verse as follows:

Jones a következőképpen foglalkozik az előző verssel:

> “When the Amorites had filled up the measure of their iniquity, their place was given to Israel, the people of God. When Israel, following the way of the heathen, filled also the cup of iniquity, God brought up the kingdom of Babylon, and took all away. When Babylon had filled up the cup of its iniquity, the power was transferred to Persia. And when the angel was turned away by the wickedness of the Persians, then the prince of Grecia comes in and sweeps it away.”

> „Amikor az emoreusok betöltötték gonoszságuk mértékét, helyüket Izraelnek, Isten népének adták. Amikor pedig Izrael, a pogányok útját követve, szintén betöltötte a gonoszság poharát, Isten felhozta Babilon királyságát, és mindent elvett. Amikor Babilon betöltötte gonoszságának poharát, a hatalom Perzsiára szállt át. És amikor az angyal a perzsák gonoszsága miatt elfordult, akkor Görögország fejedelme jön, és elsöpri azt.”

> “And how long was the power of Grecia to continue? When was it to be broken? ‘When the transgressors were come to the full.’ That nation stands until it has filled up the measure of its iniquity, and then the power is transferred to another kingdom. That power to which it was transferred was the Roman, as we learn from Daniel 11:14. ‘And in those times there shall many stand up against the king of the south; also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall.’ This nation is pointed out as a nation of robbers—the children of robbers, as says the margin of the text.

> „És meddig kellett fennmaradnia Görögország hatalmának? Mikor kellett megtöretnie? „Amikor a törvényszegők elérték teljességüket.” Az a nemzet addig áll fenn, míg betölti bűnének mértékét, és akkor a hatalom egy másik királyságra száll át. Az a hatalom pedig, amelyre átszállt, a római volt, amint azt Dániel 11:14-ből megtudjuk. „És azokban az időkben sokan támadnak fel a dél királya ellen; és a te néped rablóinak fiai is felmagasztalják magukat, hogy beteljesítsék a látomást; de elbuknak.” Ez a nemzet rablók nemzeteként van megjelölve — rablók fiaiként, amint a szöveg lapszéli jegyzete mondja.

> “These are the ones to whom the kingdom is now given, and what for?—‘The children of robbers shall exalt themselves to establish the vision.’ When this nation comes upon the scene, then there enters that which establishes the vision, that which is one great object of the vision, the one chief landmark in the line of vision which God has given through the prophets for all time.” A. T. Jones, The Columbian Year and the Meaning of the Four Centuries, 6.

> „Ezek azok, akiknek most adatik az ország, és mi célból? — „A rablók fiai felmagasztalják magukat, hogy megerősítsék a látomást.” Amikor ez a nemzet megjelenik a színen, akkor lép be az, ami megerősíti a látomást, az, ami a látomás egyik nagy tárgya, az az egyetlen fő határkő a látomás vonalában, amelyet Isten a próféták által adott minden időre.” A. T. Jones, The Columbian Year and the Meaning of the Four Centuries, 6.

Jones says when the Roman power “comes upon the scene, then there enters that which establishes the” … “line of vision which God has given through the prophets for all time.” In Miller’s history the Protestants taught, as Laodicea Adventism now does, that the robbers of thy people represent Antiochus Epiphanes, a Seleucid king who ruled from 175 to 164 BC. He was a member of the Seleucid dynasty, which was one of the Greek successor states which came out of the breakup of Alexander the Great’s empire. The disagreement over this issue was so specific in Millerite history, that the identification of Antiochus Epiphanes is represented upon the 1843 pioneer chart.

Jones azt mondja, hogy amikor a római hatalom „színre lép, akkor belép az, ami megalapozza azt a” … „látóhatárt, amelyet Isten a próféták által minden időre adott”. Miller történetében a protestánsok azt tanították, miként ma a laodiceai adventizmus is, hogy „a te néped rablói” Antiochus Epiphanést jelképezik, azt a szeleukida királyt, aki Kr. e. 175-től 164-ig uralkodott. A Szeleukida-dinasztia tagja volt, amely azon görög utódállamok egyike volt, amelyek Nagy Sándor birodalmának felbomlásából jöttek létre. Az e kérdés körüli nézeteltérés a millerita történelemben annyira konkrét volt, hogy Antiochus Epiphanés azonosítása az 1843-as úttörői diagramon is megjelenik.

The reference to Antiochus on the chart represents the only reference to something that is not found in God’s prophetic Word. It is there to refute the false teachings of the Protestants of that period, which is now the false teaching of Laodicean Adventism. Whether William Miller understood the depth of importance in understanding that Rome is the earthly power that establishes the “line of vision which God has given through the prophets for all time,” is doubtful, but it was clear enough to soundly defend the fact that Rome establishes the vision.

Az Antiochusra való hivatkozás a táblázaton az egyetlen olyan hivatkozást jelenti, amely nem található meg Isten prófétai Igéjében. Azért szerepel ott, hogy megcáfolja annak a korszaknak a protestáns hamis tanításait, amely ma a laodiceai adventizmus hamis tanítása. Kétséges, hogy William Miller felismerte-e annak jelentőségének teljes mélységét, hogy Róma az a földi hatalom, amely megállapítja azt a „látási vonalat, amelyet Isten adott a próféták által minden időre”, de annyira világos volt számára, hogy határozottan megvédje azt a tényt, hogy Róma állapítja meg a látomást.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 28:14.

> Kinyilatkoztatás nélkül elvadul a nép; de boldog, aki megtartja a törvényt. Példabeszédek 28:14.

Solomon recorded that where there is no vision, the people perish, and the Hebrew word “vision,” in verse fourteen is the same as in Solomon’s proverb. The vision is a life-or-death proposition, and the “vision” is established by the symbol of Rome. The word “vision” in verse fourteen, is the same word for vision in Habakkuk, chapter two.

Salamon feljegyezte, hogy ahol nincs látás, elvész a nép; és a tizennegyedik versben szereplő héber „látás” szó ugyanaz, mint Salamon példabeszédében. A látás élet-halál kérdése, és e „látást” Róma jelképe állapítja meg. A tizennegyedik versben szereplő „látás” szó ugyanaz a szó, mint Habakuk második fejezetében a látásra használt szó.

> I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what he will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Habakkuk 2:1–3.

> Őrhelyemre állok, és a bástyára állok fel, hogy figyeljem, mit szól hozzám, és mit feleljek, amikor megfedd engem. Az Úr pedig felelt nekem, és ezt mondta: Írd fel a látomást, és tedd világossá a táblákon, hogy futhasson, aki olvassa azt. Mert a látomás még az elrendelt időre szól, de a végén megszólal, és nem hazudik: ha késik is, várj rá; mert bizonyosan eljön, nem marad el. Habakuk 2:1–3.

The word “reproved” in verse one, means “argued with”. William Miller was the watchman that was set upon the tower in the history of the movement of the first and second angels, and when in prophetic symbolism he asked what he should answer in the debate of his history, he was told to write the vision, which is established by the symbol of Rome. In agreement with this fact, when the Millerites produced the 1843 pioneer chart in fulfillment of these three verses of Habakkuk, they gave reference to the very heart of the debate they engaged in. They no doubt, did not understand that their referencing to the foolish argument that Antiochus Epiphanes was the power who established the vision represents the debate of Habakkuk chapter two, but Sister White said that chart was “directed by the hand of the Lord, and should not be altered,” so the reference to the debate on the chart was from God’s hand.

Az első versben a „megfeddetett” szó jelentése: „vitatkozott”. William Miller volt az őrálló, akit a toronyra állítottak az első és a második angyal mozgalmának történetében, és amikor prófétai jelképrendszerben azt kérdezte, mit feleljen történelmének vitájában, azt a parancsot kapta, hogy írja le a látomást, amelyet Róma jelképe erősít meg. E ténnyel összhangban, amikor a milleriták Habakuk e három versének beteljesedéseként elkészítették az 1843-as úttörői táblázatot, utalást tettek annak a vitának a leglényegére, amelyben részt vettek. Kétségtelen, hogy nem értették meg: azzal, hogy arra az esztelen érvelésre hivatkoztak, miszerint Antiochus Epiphanes volt az a hatalom, amely megerősítette a látomást, Habakuk második fejezetének vitáját jelenítették meg; de White testvérnő azt mondta, hogy azt a táblázatot „az Úr keze irányította, és nem szabad megváltoztatni”, tehát a táblázaton szereplő utalás a vitára Isten kezéből származott.

The Millerites came to correctly understand that the first disappointment on April 19, 1844 initiated the tarrying time, referenced by Habakkuk and also Matthew’s parable of the ten virgins. They also came to understand that those two prophecies were directly connected with Ezekiel chapter twelve, where Ezekiel identifies a period of time where the effect of every vision will occur. That word “vision”, is the same Hebrew word we are now considering. This is why Jones is correct when he states, “When” Rome “comes upon the scene, then there enters that which establishes the vision, that which is one great object of the vision, the one chief landmark in the line of vision which God has given through the prophets for all time.” Rome establishes the entire vision of God’s prophetic Word, and more specifically it is Rome that the entire structure of chapter eleven is built upon.

A milleriták helyesen értették meg, hogy az első csalódás 1844. április 19-én megindította a késedelem idejét, amelyre Habakuk is utal, valamint Máté példázata a tíz szűzről. Azt is megértették, hogy e két prófécia közvetlen kapcsolatban áll Ezékiel tizenkettedik fejezetével, ahol Ezékiel meghatároz egy időszakot, amelyben minden látomás beteljesedésének hatása bekövetkezik. A „látomás” szó ugyanaz a héber szó, amelyet most vizsgálunk. Ezért Jones helyesen állítja: „Amikor” Róma „színre lép, akkor belép az, ami megerősíti a látomást, ami a látomás egyik nagy tárgya, az az egy fő határjel a látomás vonalában, amelyet Isten minden időkre a próféták által adott.” Róma alapozza meg Isten prófétai Igéjének egész látomását, és még pontosabban: a tizenegyedik fejezet teljes szerkezete Rómára épül.

When Sister White refers to the final fulfillment of chapter eleven of Daniel and states that “much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated,” she is identifying that the histories of chapter eleven that had already been fulfilled typified the final verses of Daniel chapter eleven. The subject of the final verses of chapter eleven is the king of the north, who there represents modern Rome. Therefore, the histories of Daniel chapter eleven, that are repeated, are histories that represent Rome.

Amikor White testvér Dániel könyve tizenegyedik fejezetének végső beteljesedésére utal, és kijelenti, hogy „e prófécia beteljesedéseként lezajlott történelem jelentős része meg fog ismétlődni”, azzal azt azonosítja, hogy a tizenegyedik fejezetnek azok a történelmi eseményei, amelyek már beteljesedtek, előképei voltak Dániel tizenegyedik fejezete utolsó verseinek. A tizenegyedik fejezet utolsó verseinek tárgya az északi király, aki ott a modern Rómát jelképezi. Ezért Dániel tizenegyedik fejezetének azok a történelmi eseményei, amelyek megismétlődnek, olyan történetek, amelyek Rómát ábrázolják.

In the last six verses of chapter eleven modern Rome (the king of the north), conquers three geographical powers. In verse forty he conquers the king of the south (the former Soviet Union in 1989), the glorious land (the United States at the soon coming Sunday law), and Egypt (the entire world as represented by the United Nations.) In Daniel eleven pagan Rome is represented as conquering three geographical powers in order to capture the then-known world, and then papal Rome is represented as conquering three geographical powers in order to capture the earth.

A tizenegyedik fejezet utolsó hat versében a modern Róma (az északi király) három földrajzi hatalmat hódít meg. A negyvenedik versben meghódítja a déli királyt (az egykori Szovjetuniót 1989-ben), a dicsőséges földet (az Egyesült Államokat a hamarosan eljövendő vasárnaptörvény idején), és Egyiptomot (az egész világot, amint azt az Egyesült Nemzetek képviseli). Dániel tizenegyedik fejezetében a pogány Róma úgy van bemutatva, mint amely három földrajzi hatalmat hódít meg annak érdekében, hogy elfoglalja az akkor ismert világot, majd a pápai Róma úgy van ábrázolva, mint amely három földrajzi hatalmat hódít meg annak érdekében, hogy elfoglalja a földet.

Pagan Rome is first mentioned in the chapter in verse fourteen, in order to identify it as the symbol that establishes the vision, but its rise to power is not addressed until verse sixteen. Alexander the Great’s kingdom was divided into four parts in fulfillment of God’s prophetic Word, but those four parts quickly consolidated into two primary antagonists that are identified as either the king of the south or the king of the north in the prophetic narrative that continues to the conclusion of the chapter. In verse fourteen the rising power of Rome is mentioned as the power that would establish the vision, but the subjects that are being addressed are the struggles between the remnants of Alexander’s kingdom as represented by the kings of the north and the south.

A pogány Róma először e fejezet tizennegyedik versében kerül említésre, annak azonosítása végett, mint az a jelkép, amely megalapozza a látomást, de hatalomra emelkedéséről csak a tizenhatodik vers szól. Nagy Sándor királysága Isten prófétai Igéjének beteljesedéseként négy részre oszlott, ám e négy rész hamarosan két elsődleges ellenféllé tömörült, amelyeket a fejezet végéig folytatódó prófétai elbeszélésben vagy a déli királyként, vagy az északi királyként azonosít a szöveg. A tizennegyedik versben Róma felemelkedő hatalma mint az a hatalom kerül említésre, amely megalapozza a látomást, de a tárgyalt témát Nagy Sándor királyságának maradványai közötti küzdelmek képezik, amint azokat az északi és a déli király képviseli.

In verse fifteen, those two kings are still engaged in their struggle, and the king of the north is prevailing. But in verse sixteen Rome arrives and the verse says, “But he that cometh against him,” meaning that when Rome comes against the northern king who has just been prevailing over the southern king, the king of the north will be unable to stand against Rome. Rome prevails, and in verse sixteen, Rome was also to stand in the glorious land of Judah. In verse seventeen Rome shall “set his face to enter with the strength of his whole kingdom.” He took the northern king who was unable to stand before him, then he took Judah, then he entered into Egypt.

A tizenötödik versben e két király még mindig küzdelmükben áll, és az északi király kerekedik felül. A tizenhatodik versben azonban megérkezik Róma, és a vers ezt mondja: „De aki ellene jő”, vagyis amikor Róma az ellen az északi király ellen vonul fel, aki éppen az imént kerekedett felül a déli királyon, az északi király nem lesz képes megállni Rómával szemben. Róma győzedelmeskedik, és a tizenhatodik vers szerint Rómának Júdának dicsőséges földjén is meg kellett állnia. A tizenhetedik versben Róma „elszánja magát, hogy bemenjen egész országának erejével”. Előbb elfoglalta az északi királyt, aki nem tudott megállni előtte, azután elfoglalta Júdát, majd bevonult Egyiptomba.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. So the king of the north shall come, and cast up a mount, and take the most fenced cities: and the arms of the south shall not withstand, neither his chosen people, neither shall there be any strength to withstand. But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him. Daniel 11:14–17.

> És azokban az időkben sokan támadnak fel a dél királya ellen; a te néped erőszakos fiai is felmagasztalják magukat, hogy beteljesítsék a látomást; de elbuknak. És eljön az észak királya, töltést emel, és beveszi a legerősebben megerősített városokat; és a dél karjai nem állhatnak ellen, sem válogatott népe, és nem lesz ereje az ellenállásra. De aki ellene jön, a maga tetszése szerint cselekszik, és senki sem állhat meg előtte; és megáll a dicső földön, amely az ő keze által elpusztul. Azután arra fordítja arcát, hogy egész országa erejével bevonuljon, és igazak lesznek vele; így cselekszik; és neki adja az asszonyok leányát, hogy megrontsa őt; de az nem marad az ő oldalán, és nem lesz érte. Dániel 11:14–17.

The conquering illustrated in these verses is a fulfillment of Daniel chapter eight.

Az e versekben szemléltetett győzelem Dániel könyve nyolcadik fejezetének beteljesedése.

> And out of one of them came forth a little horn, which waxed exceeding great, toward the south, and toward the east, and toward the pleasant land. Daniel 8:9.

> És egyikükből egy kis szarv támadt, amely igen naggyá növekedett dél felé, kelet felé és a dicsőséges föld felé. Dániel 8:9.

The little horn of verse nine is pagan Rome, and verse nine identifies, in agreement with verses fourteen through seventeen of chapter eleven, that pagan Rome would conquer three geographical entities as it took control of the world. Those entities were the south (Egypt), the east (Syria, the king of the north) and the pleasant land (Judah). The history of verses sixteen and seventeen are typifying the historical three-step conquering of modern Rome in verses forty through forty-three, for as Sister White stated, “Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.”

A kilencedik vers kis szarva a pogány Róma, és a kilencedik vers — a tizenegyedik fejezet tizennegyediktől tizenhetedikig terjedő verseivel összhangban — azonosítja, hogy a pogány Róma a világ feletti uralmának megszerzése során három földrajzi egységet fog meghódítani. Ezek az egységek a dél (Egyiptom), a kelet (Szíria, az északi király) és a dicső föld (Júda) voltak. A tizenhatodik és tizenhetedik versek történelme előképezi a modern Róma negyvenediktől negyvenharmadikig terjedő versekben bemutatott, történelmi háromlépcsős hódítását, mert amint White testvérnő kijelentette: „E prófécia beteljesedéseként lezajlott történelem jelentős része meg fog ismétlődni.”

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Noha Egyiptom nem állhatott meg Antiochus, az északi király előtt, Antiochus sem állhatott meg a rómaiak előtt, akik most ellene jöttek. Egyetlen ország sem volt többé képes ellenállni ennek a felemelkedő hatalomnak. Szíriát meghódították, és a Római Birodalomhoz csatolták, amikor Pompeius Kr. e. 65-ben megfosztotta Antiochus Asiaticust birtokaitól, és Szíriát római provinciává tette.

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> „Ugyanez a hatalom a Szentföldön is meg kellett hogy álljon, és azt feleméssze. Róma szövetség révén Kr. e. 162-ben került kapcsolatba Isten népével, a zsidókkal; ettől az időponttól fogva kiemelkedő helyet foglal el a prófétai időrendben. Judea fölött azonban tényleges hódítás útján csak Kr. e. 63-ban szerzett fennhatóságot; mégpedig a következő módon.

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> „Pompeiusnak a pontusi király, Mithridatész ellen vezetett hadjáratából való visszatértekor két vetélytárs, Hürkanosz és Arisztobulosz, Júdea koronájáért küzdött. Ügyük Pompeius elé került, aki hamar felismerte Arisztobulosz igényeinek jogtalanságát, de a döntést az ügyben hosszú ideje óhajtott arábiai hadjárata befejezéséig el akarta halasztani, megígérve, hogy azután visszatér, és dolgaikat úgy rendezi el, amint az igazságosnak és helyesnek látszik. Arisztobulosz, átlátva Pompeius valódi szándékait, sietve visszatért Júdeába, felfegyverezte alattvalóit, és erőteljes védelemre készült, elhatározva, hogy mindenáron megtartja a koronát, amelyről előre látta, hogy másnak fogják ítélni. Pompeius szorosan a menekülő nyomában volt. Amint Jeruzsálemhez közeledett, Arisztobulosz, kezdetben megbánva eljárását, elébe ment, és igyekezett a dolgokat elsimítani azzal, hogy teljes alávetettséget és nagy pénzösszegeket ígért. Pompeius, elfogadva ezt az ajánlatot, Gabiniust küldte egy katonai különítmény élén, hogy átvegye a pénzt. Ám amikor ez a hadvezér Jeruzsálembe érkezett, a kapukat zárva találta előtte, és a falak tetejéről azt mondták neki, hogy a város nem fogja magát tartani a megállapodáshoz.”

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> „Pompeius, hogy ily módon büntetlenül meg ne tévesszék, Aristobulust, akit magánál tartott, bilincsbe verte, és azonnal egész hadseregével Jeruzsálem ellen vonult. Aristobulus hívei a hely védelmére hajlottak; Hyrcanuséi pedig a kapuk megnyitására. Mivel ez utóbbiak voltak többségben, és felülkerekedtek, Pompeius szabad bejárást nyert a városba. Ekkor Aristobulus követői a templom hegyére vonultak vissza, teljesen eltökélve arra, hogy azt a helyet megvédelmezzék, éppen úgy, amint Pompeius is elhatározta annak bevételét. Három hónap elteltével a falon akkora rést ütöttek, amely elegendő volt a rohamhoz, és a helyet kardélre hányva foglalták el. Az ezt követő rettenetes vérontásban tizenkétezer ember esett el. Megható látvány volt — jegyzi meg a történetíró — látni a papokat, akik abban az időben az istentisztelettel voltak elfoglalva, amint nyugodt kézzel és rendíthetetlen szándékkal folytatták megszokott szolgálatukat, látszólag mit sem tudva az őrjöngő zűrzavarról, jóllehet körülöttük mindenfelé barátaikat öldösték le, és jóllehet gyakran a saját vérük is áldozataik vérével vegyült.”

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the ‘glorious land’ in its iron grasp till it had utterly consumed it.

> „Miután véget vetett a háborúnak, Pompeius lerombolta Jeruzsálem falait, több várost Júdea fennhatósága alól Szíria fennhatósága alá helyezett át, és adót vetett ki a zsidókra. Így került Jeruzsálem először hódítás útján annak a hatalomnak a kezébe, amelynek vasmarka a „dicső földet” mindaddig szorította, míg azt teljesen meg nem emésztette.

> “‘VERSE 17. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him.’

> „17. vers. Azután arra fordítja arcát, hogy egész országának erejével bevonuljon, és igazak lesznek vele; így cselekszik majd: és neki adja az asszonyok leányát, megrontva őt; de az nem marad az ő oldalán, és nem lesz érte.”

> “Bishop Newton furnishes another reading for this verse, which seems more clearly to express the sense, as follows: ‘He shall also set his face to enter by force the whole kingdom.’ Verse 16 brought us down to the conquest of Syria and Judea by the Romans. Rome had previously conquered Macedon and Thrace. Egypt was now all that remained of the ‘whole kingdom’ of Alexander, not brought into subjection to the Roman power, which power now set its face to enter by force into that country.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–260.

> „Newton püspök e vershez egy másik olvasatot ad, amely úgy tűnik, világosabban fejezi ki az értelmét, a következőképpen: »Arra is fordítja arcát, hogy erővel bevonuljon az egész királyságba.« A 16. vers elvezetett bennünket Szíria és Júdea rómaiak általi meghódításáig. Róma korábban már meghódította Macedóniát és Trákiát. Egyiptom volt immár mindaz, ami Sándor »egész királyságából« még megmaradt, s ami nem került a római hatalom uralma alá; ez a hatalom pedig most arra fordította arcát, hogy erővel bevonuljon abba az országba.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–260.

We have already noted, more than once in these articles, how verse thirty and thirty-one of Daniel eleven align with verses forty and forty-one, and the history of verses thirty and thirty-one also aligns with the plucking up of three horns.

Már több ízben megjegyeztük e cikkekben, miként felel meg Dániel 11. fejezetének harmincadik és harmincegyedik verse a negyvenedik és negyvenegyedik versnek, és a harmincadik és harmincegyedik versek története egyúttal egybeesik a három szarv kitépésével is.

> I considered the horns, and, behold, there came up among them another little horn, before whom there were three of the first horns plucked up by the roots: and, behold, in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things. … And of the ten horns that were in his head, and of the other which came up, and before whom three fell; even of that horn that had eyes, and a mouth that spake very great things, whose look was more stout than his fellows. Daniel 7:8, 20.

> Figyeltem a szarvakat, és íme, egy másik, kis szarv nőtt fel közöttük, amely előtt az első szarvak közül hármat tövestől kitéptek; és íme, ezen a szarvon emberi szemekhez hasonló szemek voltak, és egy száj, amely nagy dolgokat szólt. … És a tíz szarvról, amelyek a fején voltak, és a másikról, amely feljött, és amely előtt három elesett; arról a szarvról, amelynek szemei voltak, és szája, amely igen nagy dolgokat szólt, s amelynek tekintete nagyobb volt társaiénál. Dániel 7:8, 20.

Just as Daniel chapter eight, verse nine, represents the three geographical areas of conquering that established pagan Rome on the throne, so too, the plucking up of the horns (representing the Heruli, Ostrogoths and Vandals) represented the three geographical areas of conquering that established papal Rome on the throne. Both those histories align with verses forty to forty-three of Daniel eleven, and the plucking up of the three horns aligns with the history of verses thirty and thirty-one.

Miként Dániel könyve nyolcadik fejezetének kilencedik verse azt a három földrajzi területet jelképezi, amelyek meghódítása a pogány Rómát a trónra emelte, ugyanúgy a szarvak kitépése is (amelyek a herulokat, az osztrogótokat és a vandálokat jelképezik) azt a három földrajzi területet jelképezte, amelyek meghódítása a pápai Rómát a trónra emelte. Mindkét történelmi eseménysor összhangban áll Dániel könyve tizenegyedik fejezetének negyvenedik–negyvenharmadik verseivel, és a három szarv kitépése összhangban áll a harmincadik és harmincegyedik versek történelmével.

> “‘VERSE 8. I considered the horns, and, behold, there came up among them another little horn, before whom there were three of the first horns plucked up by the roots; and, behold, in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things.’

> „8. vers. Figyeltem a szarvakat, és íme, egy másik, kicsiny szarv emelkedett fel közöttük, amely előtt az első szarvak közül hármat tövestől kitéptek; és íme, ezen a szarvon olyan szemek voltak, mint az ember szemei, és egy száj, amely nagy dolgokat szólt.”

> “Daniel considered the horns. Indications of a strange movement appeared among them. A little horn (at first little, but afterward more stout than its fellows) thrust itself up among them. It was not content quietly to find a place of its own, and fill it; it must thrust aside some of the others, and usurp their places. Three kingdoms were plucked up before it. This little horn, as we shall have occasion to notice more fully hereafter, was the papacy. The three horns plucked up before it were the Heruli, the Ostrogoths, and the Vandals. And the reason why they were plucked up was because they were opposed to the teaching and claims of the papal hierarchy, and hence to the supremacy in the church of the bishop of Rome.

> „Dániel figyelte a szarvakat. Különös mozgás jelei mutatkoztak közöttük. Egy kis szarv (eleinte kicsiny, később azonban hatalmasabb a társainál) tört fel közöttük. Nem elégedett meg azzal, hogy csendben helyet találjon magának, és azt betöltse; félre kellett szorítania némelyeket a többiek közül, és bitorolnia kellett helyüket. Három királyságot kitéptek előle. Ez a kis szarv, amint később alkalmunk lesz részletesebben is megfigyelni, a pápaság volt. Az a három szarv, amelyet előle kitéptek, a herulok, az osztrogótok és a vandálok voltak. És annak oka, hogy kitépettek, az volt, hogy ellenezték a pápai hierarchia tanítását és követeléseit, és ennélfogva a római püspök egyházi felsőbbségét.”

> “And ‘in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things,’ the eyes, a fit emblem of the shrewdness, penetration, cunning, and foresight of the papal hierarchy; and the mouth speaking great things, a fit symbol of the arrogant claims of the bishops of Rome.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 132–134.

> „És „e szarvban olyan szemek voltak, mint az ember szemei, és nagyokat szóló száj”, a szemek találó jelképei a pápai hierarchia éleselméjűségének, átható látásának, ravaszságának és előrelátásának; a nagyokat szóló száj pedig találó jelképe Róma püspökeinek gőgös igényeinek.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 132–134.

It is Rome that establishes the vision of Bible prophecy, and especially the vision of Daniel chapter eleven. In that chapter much of the prophetic history that had been fulfilled before the Millerite movement was to be repeated in the last six verses of Daniel eleven. The conquering of three geographical obstacles that established both pagan and papal Rome upon the throne is represented in chapter eleven, and those two representations typify the time when modern Rome is again established upon the throne. It is Rome that establishes the vision, and Paul identifies that papal Rome is revealed in its time.

Róma az, amely megalapozza a bibliai prófécia látomását, és különösen Dániel könyve tizenegyedik fejezetének látomását. Abban a fejezetben a prófétai történelemnek nagy része, amely a millerita mozgalom előtt teljesedett be, Dániel tizenegyedik fejezetének utolsó hat versében ismétlődni volt hivatott. A három földrajzi akadály legyőzése, amely mind a pogány, mind a pápai Rómát a trónra emelte, a tizenegyedik fejezetben van ábrázolva, és e két ábrázolás előképezi azt az időt, amikor a modern Róma ismét a trónra emeltetik. Róma az, amely megalapozza a látomást, és Pál azonosítja, hogy a pápai Róma a maga idejében lepleztetik le.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God. Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things? And now ye know what withholdeth that he might be revealed in his time. 2 Thessalonians 2:3–6.

> Senki semmiféle módon meg ne tévesszen titeket; mert az a nap nem jön el addig, mígnem előbb bekövetkezik a szakadás, és megjelenik a bűn embere, a veszedelem fia; aki ellene veti magát és fölébe emeli magát mindannak, amit Istennek vagy tiszteletre méltónak mondanak; annyira, hogy mint Isten beül az Isten templomába, azt mutogatván magáról, hogy ő Isten. Nem emlékeztek-é, hogy ezeket mondtam nektek, amikor még nálatok voltam? És most tudjátok, mi tartja vissza, hogy a maga idejében jelenjék meg. 2 Thessalonians 2:3–6.

The papacy took the throne as the fifth kingdom of Bible prophecy in the year 538, and many who consider verse six, would no doubt assume that Paul means that “the Papacy would be revealed in 538.” This may be correct, but it is at minimum a secondary truth of what Paul was identifying. Paul, like all prophets is speaking more about the last days, than his own time period. He was referring to how the papacy would be revealed prophetically, for as a prophet he was in agreement with all the other prophets. Line upon line, those who have not the vision perish, and those who have not the vision, have not the vision because they do not know what establishes the vision. Knowing that Rome establishes the vision is a life-or-death understanding. Paul, in agreement with the other prophets is identifying that what reveals papal Rome, who is the Rome of the last days is “his time.” The prophetic “time” associated with Rome, is what reveals what and who Rome is.

A pápaság Kr. u. 538-ban foglalta el trónját mint a bibliai prófécia ötödik királysága, és sokan, akik a hatodik verset vizsgálják, kétségkívül azt feltételeznék, hogy Pál arra gondol, hogy „a pápaság 538-ban fog megnyilatkozni”. Ez helyes lehet, de legalábbis csupán másodlagos igazsága annak, amit Pál azonosított. Pál, miként minden próféta, inkább az utolsó napokról beszél, mint a saját korszakáról. Arra utalt, miként fog a pápaság prófétikusan kinyilatkoztatni önmagát, mert prófétaként összhangban volt az összes többi prófétával. Szabályt szabályra, az látomás nélkül való nép elvész, és akiknek nincs látomásuk, azért nincs látomásuk, mert nem tudják, mi alapozza meg a látomást. Annak ismerete, hogy Róma alapozza meg a látomást, élet-halál kérdése. Pál, a többi prófétával összhangban, azt azonosítja, hogy ami feltárja a pápai Rómát, aki az utolsó napok Rómája, az az „ő ideje”. A Rómához kapcsolódó prófétai „idő” az, ami feltárja, mi és ki Róma.

We will continue this study in the next article.

Ezt a tanulmányt a következő cikkben folytatjuk.

> “The apostle Paul, in his second letter to the Thessalonians, foretold the great apostasy which would result in the establishment of the papal power. He declared that the day of Christ should not come, ‘except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshiped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God.’ And furthermore, the apostle warns his brethren that ‘the mystery of iniquity doth already work.’ 2 Thessalonians 2:3, 4, 7. Even at that early date he saw, creeping into the church, errors that would prepare the way for the development of the papacy.

> „Pál apostol a thesszalonikaiakhoz írt második levelében előre megjövendölte a nagy hitehagyást, amely a pápai hatalom megalapítását fogja eredményezni. Kijelentette, hogy Krisztus napja nem jön el, „hanemha előbb bekövetkezik a szakadás, és megjelenik a bűn embere, a veszedelemnek fia; aki ellene veti és fölébe emeli magát mindannak, amit Istennek vagy istentiszteletre méltónak mondanak; úgyhogy mint Isten ül be az Isten templomába, Isten gyanánt mutogatván magát.” Továbbá az apostol figyelmezteti testvéreit, hogy „a törvénytelenség titka már munkálkodik.” 2 Thessalonians 2:3, 4, 7. Már abban a korai időben is látta, hogy tévelygések lopóznak be az egyházba, amelyek előkészítik az utat a pápaság kifejlődése számára.”

> “Little by little, at first in stealth and silence, and then more openly as it increased in strength and gained control of the minds of men, ‘the mystery of iniquity’ carried forward its deceptive and blasphemous work. Almost imperceptibly the customs of heathenism found their way into the Christian church. The spirit of compromise and conformity was restrained for a time by the fierce persecutions which the church endured under paganism. But as persecution ceased, and Christianity entered the courts and palaces of kings, she laid aside the humble simplicity of Christ and His apostles for the pomp and pride of pagan priests and rulers; and in place of the requirements of God, she substituted human theories and traditions. The nominal conversion of Constantine, in the early part of the fourth century, caused great rejoicing; and the world, cloaked with a form of righteousness, walked into the church. Now the work of corruption rapidly progressed. Paganism, while appearing to be vanquished, became the conqueror. Her spirit controlled the church. Her doctrines, ceremonies, and superstitions were incorporated into the faith and worship of the professed followers of Christ.

> „Lassan-lassan, eleinte lopva és csendben, majd később, amint erejében növekedett és uralmat nyert az emberek elméje fölött, »a törvénytelenség titka« továbbvitte megtévesztő és istenkáromló munkáját. Szinte észrevétlenül utat találtak a pogányság szokásai a keresztény egyházba. Az alkalmazkodás és a megalkuvás lelkületét egy ideig féken tartották azok a kegyetlen üldözések, amelyeket az egyház a pogányság alatt elszenvedett. Ám amikor az üldözés megszűnt, és a kereszténység belépett a királyok udvaraiba és palotáiba, félretette Krisztus és apostolai alázatos egyszerűségét a pogány papok és uralkodók pompájáért és gőgjéért; és Isten követelményei helyébe emberi elméleteket és hagyományokat állított. Konstantin névleges megtérése a negyedik század elején nagy örvendezést váltott ki; és a világ, az igazságosság látszatába burkolózva, belépett az egyházba. Most a romlás munkája gyorsan előrehaladt. A pogányság, miközben legyőzöttnek látszott, maga lett a győztes. Szelleme uralta az egyházat. Tanításait, szertartásait és babonáit beépítették Krisztus magukat követőinek valló követői hitébe és istentiszteletébe.”

> “This compromise between paganism and Christianity resulted in the development of ‘the man of sin’ foretold in prophecy as opposing and exalting himself above God. That gigantic system of false religion is a masterpiece of Satan’s power—a monument of his efforts to seat himself upon the throne to rule the earth according to his will.” The Great Controversy, 49, 50.

> „Ez a pogányság és a kereszténység közötti kiegyezés annak a próféciában megjövendölt »bűn emberének« a kialakulásához vezetett, aki szembeszegül Istennel, és fölébe emeli magát. A hamis vallásnak ez a hatalmas rendszere Sátán hatalmának remekműve — erőfeszítéseinek emlékműve, hogy a trónra üljön, és akarata szerint uralkodjék a földön.” A nagy küzdelem, 49, 50.

Back to Articles