Article

# The Spirit of Prophecy: The Midnight Cry

A prófétaság Lelke: Az éjféli kiáltás

Habakkuk's Two Tables

Habakuk két táblája

Author

Jeff Pippenger

Published

October 13, 2012

Formats

PDF
Word
Song MP3

A Word of Clarification

Egy tisztázó szó

Recently we began to prepare the transcription of Habakkuk’s Two Tables to be translated into the various languages represented on our website. The task of changing a spoken presentation into a written presentation is much more of a task than might be understood if one is not familiar with all the hoops that must be jumped through to turn a spoken presentation into a written presentation, along with the necessary problems of ultimately translating the material into the various languages on the website. We just started our copy-editing of the first of the ninety-five presentations and I discovered another hoop that we must also jump through. It has to do with the progressive development of this message from 1989 until our current history.

Nemrég hozzákezdtünk Habakuk Két Táblájának átirata előkészítéséhez, hogy lefordíthassuk azokat a honlapunkon képviselt különböző nyelvekre. Annak a feladatnak az elvégzése, hogy egy elhangzott előadást írott előadássá alakítsunk, sokkal nagyobb feladat, mint azt az megérthetné, aki nem ismeri mindazokat az akadályokat, amelyeken keresztül kell mennünk ahhoz, hogy egy szóbeli előadást írott előadássá formáljunk, együtt azokkal az elkerülhetetlen nehézségekkel, amelyek a honlapon szereplő különböző nyelvekre történő végső fordítással járnak. Éppen most kezdtük meg a kilencvenöt előadás közül az elsőnek a szöveggondozását, és felfedeztem egy újabb akadályt, amelyen szintén át kell mennünk. Ez ennek az üzenetnek az 1989-től a jelenlegi történelmünkig terjedő fokozatos fejlődésével kapcsolatos.

In the presentations of about fifteen years ago there were truths that were in their infant state of understanding. The first of those truths that I must clarify is the arrival of the second angel in Millerite history. I understood at that time that the second angel arrived when the Protestant churches began to close their doors against Miller’s presentation of the first angel’s message, in conjunction with the termination of the year 1843. William Miller worked upon a reckoning of time that he believed identified that the year of 1843 began on March 22, 1843 and ended on March 22, 1844. He had thought the three prophecies that ultimately were placed upon the two sacred charts would terminate in the year of 1843, and he believed that year ended on March 22, 1844. He was wrong on two points.

A mintegy tizenöt évvel ezelőtti előadásokban voltak olyan igazságok, amelyek megértése még kezdeti állapotban volt. Ezek közül az első igazság, amelyet tisztáznom kell, a második angyal megérkezése a millerita történelemben. Akkoriban úgy értettem, hogy a második angyal akkor érkezett meg, amikor a protestáns egyházak Miller első angyal üzenetének hirdetésével szemben kezdték bezárni kapuikat, összefüggésben az 1843-as év lezárulásával. William Miller olyan időszámítást követett, amelyről azt hitte, hogy azonosítja: az 1843-as év 1843. március 22-én kezdődött és 1844. március 22-én ért véget. Úgy gondolta, hogy az a három prófécia, amelyeket végül a két szent táblára helyeztek, az 1843-as évben teljesedik be, és azt hitte, hogy ez az év 1844. március 22-én ér véget. Két pontban tévedett.

The three prophecies of the 1335 days of Daniel twelve, the 2520 years of the “seven times” of Leviticus twenty-six and the 2300 days of Daniel eight were understood by Miller to conclude in March of 1844. The Lord thereafter guided Samuel Snow to not only understand that the prophecies ended not in 1843, but 1844. Snow applied the Karaite reckoning of time, that was not the time application Miller had been employing. Miller had been using the Rabbinic/equinox-based reckoning of time that based the year upon spring to spring.

Dániel tizenkettedik fejezetének 1335 napra vonatkozó három próféciáját, a Leviticus huszonhat „hét idejének” 2520 évét és Dániel nyolcadik fejezetének 2300 napját Miller úgy értette, hogy 1844 márciusában zárulnak le. Ezt követően az Úr úgy vezette Samuel Snow-t, hogy ne csupán azt értse meg, hogy a próféciák nem 1843-ban, hanem 1844-ben érnek véget. Snow a karaita időszámítást alkalmazta; Miller nem ezt az időszámítási módot használta. Miller a rabbinikus, napéjegyenlőséghez igazodó időszámítást alkalmazta, amely az évet tavasztól tavaszig számította.

When we were presenting Habakkuk’s Two Tables, we had not understood this historical reality and were using Miller’s experience to mark March 22, 1844 as the arrival of the second angel and the beginning of the tarrying time. I understood, and still do that the arrival of that angel corresponded to when the Protestants rejected Miller’s message of the first angel, and the following passage was my point of reference.

Amikor Habakuk két tábláját bemutattuk, még nem értettük ezt a történelmi valóságot, és Miller tapasztalatát használtuk arra, hogy 1844. március 22-ét a második angyal érkezéseként és a késedelem idejének kezdeteként jelöljük meg. Úgy értettem, és ma is úgy értem, hogy annak az angyalnak az érkezése annak felelt meg, amikor a protestánsok elutasították Miller első angyali üzenetét, és a következő szakasz volt a hivatkozási alapom.

> “In June, 1842, Mr. Miller gave his second course of lectures at the Casco Street church in Portland. I felt it a great privilege to attend these lectures; for I had fallen under discouragements, and did not feel prepared to meet my Saviour. This second course created much more excitement in the city than the first. With few exceptions, the different denominations closed the doors of their churches against Mr. Miller. Many discourses from the various pulpits sought to expose the alleged fanatical errors of the lecturer; but crowds of anxious listeners attended his meetings, and many were unable to enter the house. The congregations were unusually quiet and attentive.” Life Sketches, 27.

> „1842 júniusában Miller úr Portlandban, a Casco Street-i gyülekezetben tartotta előadásainak második sorozatát. Nagy kiváltságnak éreztem, hogy részt vehettem ezeken az előadásokon; mert csüggedés vett erőt rajtam, és nem éreztem magamat felkészültnek arra, hogy Megváltómmal találkozzam. Ez a második sorozat sokkal nagyobb izgalmat keltett a városban, mint az első. Néhány kivételtől eltekintve a különböző felekezetek bezárták gyülekezeteik ajtaját Miller úr előtt. A különféle szószékekről sok beszéd igyekezett leleplezni az előadó állítólagos rajongó tévedéseit; ám aggódó hallgatók tömegei látogatták összejöveteleit, és sokan nem tudtak bejutni az épületbe. A gyülekezetek szokatlanul csendesek és figyelmesek voltak.” Life Sketches, 27.

I understood the closing of the doors to Miller’s message marked the beginning of the rejection of the first angel, and in agreement with Miller’s understanding of the Rabbinic/equinox-based reckoning of time I assumed that March 22, 1844 marked the conclusion of 1843. Miller’s presentation in Portland in June of 1842 is actually a waymark that identifies a progressive rejection that ultimately concluded on April 18, 1844, but at the time of the presentations we had not recognized Samuel Snow’s application of the Karaite reckoning of time.

Megértettem, hogy az ajtók bezárulása Miller üzenetével szemben az első angyal elutasításának kezdetét jelezte, és Millernek az idő rabbinikus/napéjegyenlőséghez kötött számításáról vallott felfogásával összhangban azt feltételeztem, hogy 1844. március 22-e jelölte 1843 végét. Miller 1842 júniusában, Portlandban tartott előadása valójában egy útjelző, amely egy fokozatos elutasítást azonosít, s ez végül 1844. április 18-án zárult le, ám az előadások idején még nem ismertük fel Samuel Snow-nak az idő karaita számítására vonatkozó alkalmazását.

In the first presentation that we began to copy-edit, I began to see that what was recorded at that time seems to contradict what we now teach. It does and it doesn’t. It is simply an emphasis upon the progressive arrival of the second angel, and also an illustration of the progressive unsealing of this message, as was the case also in Millerite history. This note of clarification should address those who have stumbled over our identification of April 19, 1844 as the first Millerite disappointment and what was taught in the past.

Amikor annak az első előadásnak a szerkesztését megkezdtük, ráébredtem, hogy ami akkor feljegyzésre került, látszólag ellentmond annak, amit most tanítunk. Igen is, meg nem is. Ez egyszerűen a második angyal fokozatos eljövetelének hangsúlyozása, és egyúttal e üzenet fokozatos feltöretésének szemléltetése is, miként a millerita történelemben is történt. E tisztázó megjegyzésnek választ kell adnia azok számára, akik megütköztek azon, hogy 1844. április 19-ét az első millerita csalódásként azonosítjuk, valamint azon, amit a múltban tanítottak.

> “The first and second messages were given in 1843 and 1844, and we are now under the proclamation of the third; but all three of the messages are still to be proclaimed. It is just as essential now as ever before that they shall be repeated to those who are seeking for the truth. By pen and voice we are to sound the proclamation, showing their order, and the application of the prophecies that bring us to the third angel’s message. There cannot be a third without the first and second. These messages we are to give to the world in publications, in discourses, showing in the line of prophetic history the things that have been and the things that will be.” Selected Messages, book 2, 104.

> „Az első és a második üzenet 1843-ban és 1844-ben adatott, és most a harmadik hirdetése alatt állunk; de mindhárom üzenetet továbbra is hirdetni kell. Éppen olyan lényeges most, mint valaha, hogy megismételtessenek azoknak, akik az igazságot keresik. Tollal és szóval kell megszólaltatnunk e hirdetést, bemutatva azok sorrendjét, valamint azon próféciák alkalmazását, amelyek a harmadik angyal üzenetéhez vezetnek bennünket. Nem lehet harmadik az első és a második nélkül. Ezen üzeneteket kell adnunk a világnak kiadványokban és előadásokban, a prófétai történelem vonalán bemutatva mindazt, ami volt, és mindazt, ami lesz.” Selected Messages, 2. könyv, 104.

## Habakkuk's Two Tables 1 of 95

Habakuk két táblája 1/95

## Introduction to Habakkuk's Two Tables and the Midnight Cry

Bevezetés Habakuk két táblájához és az éjféli kiáltáshoz

In this series, we will be looking at Habakkuk's two tables—the 1843 and 1850 Charts—over an extended period. We will begin by putting the Midnight Cry in place. As mentioned, much of the initial presentations will be review for those familiar with this message, but since we are preparing a series that may be studied by people new to this message, we must lay out some basic ideas for them. We will start with the Midnight Cry, focusing on an aspect found in Ellen White's first vision. Let's read the first paragraph from Christian Experience and Teachings, page 57.

Ebben a sorozatban hosszabb időszakon át Habakuk két tábláját — az 1843-as és az 1850-es Ábrákat — fogjuk vizsgálni. Kezdésként a Midnight Cry helyére tesszük. Amint említettük, a kezdeti előadások jelentős része áttekintés lesz azok számára, akik ismerik ezt az üzenetet; mivel azonban olyan sorozatot készítünk elő, amelyet ezzel az üzenettel újonnan ismerkedők is tanulmányozhatnak, számukra is fel kell vázolnunk néhány alapvető gondolatot. A Midnight Cry-jal fogjuk kezdeni, összpontosítva egy olyan szempontra, amely Ellen White első látomásában található. Olvassuk el a Christian Experience and Teachings 57. oldalának első bekezdését.

> "It was not long after the passing of time in 1844 that my first open vision was given me. I was visiting Mrs. Haines in Portland, Maine, a dear sister in Christ, whose heart was knit with mine. Five of us, all women, were kneeling quietly at the family altar. While we were praying, the power of God came upon me as never before."

> Nem sokkal az 1844-ben bekövetkezett idő múlása után kaptam első nyílt látomásomat. Mrs. Hainesnél tartózkodtam Portlandben, Maine államban; ő egy Krisztusban szeretett testvér volt, akinek szíve az enyémhez forrt. Öten voltunk, mindnyájan asszonyok, csendesen térdelve a családi oltárnál. Miközben imádkoztunk, Isten hatalma úgy szállt reám, mint soha azelőtt.

These five women, whose hearts were knit with Sister White, were not opposing any manifestation of the power of God. Notably, they were all women, representing the church, and there were five of them, which can be seen as five wise virgins. This is simply an observation.

Ez az öt asszony, akiknek szíve összeforrott White testvérnőével, nem álltak szemben Isten hatalmának semmiféle megnyilvánulásával. Figyelemre méltó, hogy mindannyian nők voltak, akik az egyházat jelképezik, és öten voltak, ami tekinthető az öt bölcs szűznek. Ez csupán egy megfigyelés.

> "I seemed to be surrounded with light and to be rising higher and higher from the earth. I turned to look for the advent people in the world, but could not find them, when a voice said to me, 'Look again and look a little higher.' At this, I raised my eyes and saw a straight and narrow path cast up high above the world. On this path, the Advent people were traveling to the city, which was at the farther end of the path. They had a bright light set up behind them at the beginning of the path, which an angel told me was the Midnight Cry. This light shone all along the path and gave light for their feet so that they might not stumble. If they kept their eyes fixed on Jesus, who was just before them, leading them to the city, they were safe. But soon some grew weary and said the city was a great way off, and they expected to have entered it before. Then Jesus would encourage them by raising His glorious right arm, and from His arm came a light which waved over the advent band, and they shouted 'Alleluia!' Others rashly denied the light behind them and said that it was not God that had led them out so far. The light behind them went out, leaving their feet in perfect darkness, and they stumbled and lost sight of the mark and of Jesus, and fell off the path down into the dark and wicked world below."

> Úgy tűnt nekem, hogy világosság vesz körül, és egyre magasabbra emelkedem a földről. Megfordultam, hogy megkeressem az adventnépet a világban, de nem találtam őket, amikor egy hang így szólt hozzám: „Nézz ismét, és nézz egy kissé magasabbra.” Erre felemeltem szemeimet, és megláttam egy egyenes és keskeny ösvényt, amely magasan a világ fölé volt emelve. Ezen az ösvényen haladt az adventnép a város felé, amely az ösvény túlsó végén volt. Mögöttük, az ösvény kezdeténél, fényes világosság volt felállítva, amelyről egy angyal azt mondta nekem, hogy az az Éjféli Kiáltás. Ez a világosság végigfénylette az egész ösvényt, és világított lábaiknak, hogy meg ne botoljanak. Ha tekintetüket szilárdan Jézusra szegezték, aki közvetlenül előttük haladt, vezetve őket a városba, biztonságban voltak. Ám hamarosan némelyek elfáradtak, és azt mondták, hogy a város még igen messze van, pedig arra számítottak, hogy már korábban bejutnak oda. Ekkor Jézus bátorította őket azzal, hogy felemelte dicsőséges jobb karját, és karjából világosság áradt, amely végighullámzott az adventseregen, és ők ezt kiáltották: „Alleluja!” Mások azonban vakmerően megtagadták a mögöttük levő világosságot, és azt mondták, hogy nem Isten vezette őket ilyen messzire. Ekkor a mögöttük levő világosság kialudt, lábaikat teljes sötétségben hagyva; és megbotlottak, szem elől tévesztették a célt és Jézust, és leestek az ösvényről az alant elterülő sötét és gonosz világba.

## William Miller and the Midnight Cry

William Miller és az Éjféli Kiáltás

In this first presentation, after establishing a few points, we will discuss the Low Hampton Conference of Adventists in December 1844. At this conference, some Millerites gathered, and William Miller rejected the understanding of the Midnight Cry. The logic here is that this vision, while for all of us, was especially for William Miller.

Ebben az első előadásban, néhány pont tisztázása után, az adventisták 1844. decemberi low hamptoni konferenciáját fogjuk tárgyalni. Ezen a konferencián néhány millerita összegyűlt, és William Miller elvetette az Éjféli Kiáltás értelmezését. Az itt követett logika az, hogy ez a látomás, jóllehet mindannyiunknak szól, különösképpen William Miller számára adatott.

In that same month, William Miller denied the light behind them—the Midnight Cry—which would cause him to fall off the path to the wicked world below. We will explore the implications of this. Historical evidence shows that the Millerites all believed they were fulfilling the parable of the ten virgins; it was common knowledge among them. We will show that William Miller had an understanding of what the Midnight Cry was. Miller believed the Midnight Cry was the judgment hour message of Daniel 8:14 and Revelation 14:6-9. He believed the message he began proclaiming in the early 1830s was the Midnight Cry, 'Behold, the bridegroom cometh,' and that Jesus was coming to the world as the bridegroom.

Ugyanabban a hónapban William Miller megtagadta a mögöttük levő világosságot — az Éjféli Kiáltást —, ami azt eredményezte volna, hogy letér az ösvényről az alant levő gonosz világba. Ennek következményeit meg fogjuk vizsgálni. A történelmi bizonyítékok azt mutatják, hogy a milleriták mindnyájan úgy hitték, hogy a tíz szűzről szóló példázatot teljesítik be; ez közismert volt közöttük. Meg fogjuk mutatni, hogy William Miller értette, mi volt az Éjféli Kiáltás. Miller úgy hitte, hogy az Éjféli Kiáltás a Dániel 8:14 és a Jelenések 14:6–9 ítéletórájának üzenete volt. Úgy hitte, hogy az az üzenet, amelyet az 1830-as évek elején kezdett hirdetni, az Éjféli Kiáltás volt: „Ímé, jő a vőlegény”, és hogy Jézus mint vőlegény jön a világhoz.

For most of Millerite history, they believed they were fulfilling the parable of the ten virgins, but they thought the Midnight Cry described the message they had been proclaiming. However, by the summer of 1844, a new and correct understanding emerged: the Midnight Cry was the Seventh Month movement, with Jesus expected to come on the tenth day of the seventh month. That was the true Midnight Cry. When Miller rejected the true Midnight Cry in December 1844, he was rejecting the history of the summer of 1844 and reverting to his earlier position that it was just the general message from the 1830s. Understanding the dynamics of the Midnight Cry is crucial. If you do not understand the 2520 as the Millerites did, you cannot understand the Midnight Cry. If you cannot understand the Midnight Cry as the Millerites did, you fall off the path to the wicked world below.

A Milleriták történelmének nagy részében úgy hitték, hogy ők teljesítik a tíz szűzről szóló példázatot, de azt gondolták, hogy az éjféli kiáltás azt az üzenetet írja le, amelyet hirdettek. 1844 nyarára azonban új és helyes megértés bontakozott ki: az éjféli kiáltás a hetedik hónap mozgalma volt, amelyben Jézus eljövetelét a hetedik hónap tizedik napjára várták. Ez volt az igazi éjféli kiáltás. Amikor Miller 1844 decemberében elutasította az igazi éjféli kiáltást, 1844 nyarának történelmét utasította el, és visszatért korábbi álláspontjához, miszerint az csupán az 1830-as évek általános üzenete volt. Az éjféli kiáltás dinamikájának megértése döntő fontosságú. Ha nem értitek a 2520-at úgy, ahogyan a Milleriták értették, nem érthetitek meg az éjféli kiáltást. Ha pedig nem tudjátok úgy megérteni az éjféli kiáltást, ahogyan a Milleriták értették, letértek az ösvényről az alant levő gonosz világba.

In this presentation, we will start with some truths on the chart that are openly rejected by Adventism today. The Biblical Research Institute of the Seventh-day Adventist Church and most Adventist theologians reject the 2520. We will address this biblically as we proceed, but initially, we will show that Ellen White fully endorses the 2520. The Institute and most theologians also reject the pioneer understanding of the Daily. We will show that rejecting the pioneer understanding of the Daily being paganism is rejecting the Spirit of Prophecy. The Institute also publicly rejects the pioneer understanding of the trumpets—the Fifth and Sixth Trumpet. We will begin by showing that rejecting the pioneer understanding of the trumpets is rejecting the Spirit of Prophecy.

Ebben az előadásban a táblázaton szereplő azon igazságok közül indulunk ki, amelyeket az adventizmus ma nyíltan elutasít. A Hetednapi Adventista Egyház Bibliai Kutatóintézete és a legtöbb adventista teológus elutasítja a 2520-at. Ezt a továbbiakban bibliai alapon tárgyaljuk, de kezdetben azt fogjuk bemutatni, hogy Ellen White teljes mértékben támogatja a 2520-at. Az Intézet és a legtöbb teológus a Naponkénti úttörői értelmezését is elutasítja. Meg fogjuk mutatni, hogy a Naponkénti úttörői értelmezésének — miszerint az a pogányság — elutasítása a Prófétaság Lelkének elutasítása. Az Intézet nyilvánosan elutasítja a harsonák úttörői értelmezését is — az Ötödik és a Hatodik Harsonát. Azzal kezdjük, hogy megmutatjuk: a harsonák úttörői értelmezésének elutasítása a Prófétaság Lelkének elutasítása.

Today, most Adventists are vague at best about the 1290 and the 1335. Without the pioneer understanding of the 1335, there is no biblical justification for identifying the tarrying time that began on March 22, 1844. Without understanding the tarrying time, one cannot grasp the dynamics of the Midnight Cry. Without understanding the Midnight Cry, one falls off the path to the wicked world below. We will show these truths on the chart in terms of the clear endorsement of the Spirit of Prophecy, and then dissect them from the Word of God. But first, we need to see what surrounded Millerite history and what produced the Midnight Cry.

Ma a legtöbb adventista legjobb esetben is csak homályos ismeretekkel rendelkezik az 1290-ről és az 1335-ről. Az 1335-ről vallott úttörői megértés nélkül nincs bibliai alapja annak, hogy az 1844. március 22-én kezdődő késedelmi időt azonosítsuk. A késedelmi idő megértése nélkül nem lehet felfogni az Éjféli Kiáltás dinamikáját. Az Éjféli Kiáltás megértése nélkül az ember letér az ösvényről az alant levő gonosz világba. Ezen igazságokat a táblázaton a Prófétaság Lelkének egyértelmű jóváhagyása alapján fogjuk bemutatni, majd Isten Igéjéből elemezni őket. Előbb azonban látnunk kell, mi vette körül a millerita történelmet, és mi idézte elő az Éjféli Kiáltást.

## Millerite History and the Arrival of the First Angel

A millerita történelem és az első angyal eljövetele

We begin with Uriah Smith from Thoughts on Daniel and Revelation, page 521, to show the Millerite history and address 1798. Uriah Smith writes, 'The chronology of the events of Revelation 10 is further ascertained from the fact that this angel is identical with the first angel of Revelation 14.' In Revelation 10, a mighty angel comes down from heaven with a little book open in his hand. Ellen White informs us that this mighty angel is Jesus Christ, and the little book is the Book of Daniel. By the end of chapter ten, John is told to eat the little book, which will be sweet in his mouth and bitter in his stomach. John represents the Millerite history, where the message of Daniel is sweet but leads to bitter disappointment. The mighty angel of Revelation 10, according to the pioneers, is the first angel of Revelation 14—they are the same angel.

Kezdjük Uriah Smith gondolataival a Thoughts on Daniel and Revelation 521. oldaláról, hogy bemutassuk a millerita történelmet, és kitérjünk 1798-ra. Uriah Smith ezt írja: „A Jelenések 10. fejezetében leírt események időrendje továbbá abból a tényből állapítható meg, hogy ez az angyal azonos a Jelenések 14 első angyalával.” A Jelenések 10-ben egy hatalmas angyal száll alá a mennyből, kezében egy nyitott kis könyvvel. Ellen White tudatja velünk, hogy ez a hatalmas angyal Jézus Krisztus, a kis könyv pedig Dániel könyve. A tizedik fejezet végére János azt a parancsot kapja, hogy egye meg a kis könyvet, amely édes lesz a szájában, de keserű a gyomrában. János a millerita történelmet jelképezi, ahol Dániel üzenete édes, de keserű csalódáshoz vezet. A Jelenések 10 hatalmas angyala a pionírok szerint a Jelenések 14 első angyala — ugyanaz az angyal.

We often do not spend much time being specific about these angels in Revelation, but we should. The mighty angel in Revelation 10 is also the angel that William Miller believed was fulfilling the Midnight Cry by accomplishing the work of the first angel of Revelation 14: 'Fear God and give Him glory, for the hour of His judgment is come.' The hour of His judgment refers to Daniel 8:14. These angels identify different aspects of the work accomplished.

Gyakran nem időzünk sokat annál, hogy pontosan meghatározzuk ezeket az angyalokat a Jelenések könyvében, pedig így kellene tennünk. A Jelenések 10-ben szereplő hatalmas angyal az az angyal is, akiről William Miller azt hitte, hogy az Éjféli Kiáltás beteljesítését végzi a Jelenések 14 első angyalának munkáját végrehajtva: „Féljétek az Istent, és néki adjatok dicsőséget; mert eljött az ő ítéletének órája.” Az ő ítéletének órája Dániel 8:14-re utal. Ezek az angyalok az elvégzett munka különböző vonatkozásait azonosítják.

Returning to Uriah Smith: 'The chronology of the events of Revelation 10 is further ascertained from the fact that this angel is identical with the first angel of Revelation 14.' He explains what ties them together: both have a special message to proclaim, both utter their proclamation with a loud voice, both use similar language referring to the Creator, and both proclaim time—one swearing that time should be no more, and the other proclaiming the hour of God's judgment has come. The message of Revelation 14:6 is located on this side of the commencement of the time of the end.

Visszatérve Uriah Smithhez: „A Jelenések 10 eseményeinek kronológiája továbbá abból a tényből is megállapítható, hogy ez az angyal azonos a Jelenések 14 első angyalával.” Megmagyarázza, mi kapcsolja össze őket: mindkettőnek különleges üzenetet kell hirdetnie, mindkettő hangos szóval teszi közzé kijelentését, mindkettő a Teremtőre utaló hasonló nyelvezetet használ, és mindkettő időt hirdet — az egyik megesküszik, hogy idő többé nem lészen, a másik pedig azt hirdeti, hogy eljött Isten ítéletének órája. A Jelenések 14:6 üzenete az utolsó idő kezdetének innenső oldalán helyezkedik el.

Uriah Smith states that the time of the end is 1798, and the message of Revelation 14 comes after that. He writes, 'But the message of Revelation 14:6 is located this side of the commencement of the time at the end. It is a proclamation of the hour of God's judgment come, and hence must have its application in the last generation. Paul did not preach the hour of judgment come. Luther and his coadjutors did not preach it. Paul reasoned of a judgment to come, indefinitely future, and Luther placed it at least three hundred years off from his day. Moreover, Paul warns the church against any such preaching as that the hour of God's judgment has come until a certain time.' In 2 Thessalonians 2:1-3, Paul says that the day of Christ is not at hand until the falling away comes first and the man of sin is revealed. Paul introduces the man of sin, the little horn, the papacy, and covers with a caution the whole period of his supremacy, which continued 1260 years, ending in 1798.

Uriah Smith kijelenti, hogy a vég ideje 1798, és a Jelenések 14 üzenete ezt követően hangzik fel. Így ír: „A Jelenések 14:6 üzenete azonban a vég idejének kezdetét követő időszakra esik. Isten ítélete órájának elérkezését hirdeti, ennélfogva alkalmazása szükségképpen az utolsó nemzedékre vonatkozik. Pál nem hirdette az elérkezett ítélet óráját. Luther és munkatársai sem hirdették azt. Pál egy eljövendő ítéletről érvelt, amely meghatározatlanul a jövőben volt, Luther pedig azt saját korától legalább háromszáz év távolságára helyezte. Továbbá Pál figyelmezteti az egyházat minden olyan igehirdetéssel szemben, amely azt állítja, hogy Isten ítéletének órája eljött, mindaddig, amíg egy bizonyos idő el nem érkezik.” A 2 Thessalonika 2:1–3-ban Pál azt mondja, hogy Krisztus napja nincs közvetlenül közel, míg előbb be nem következik a szakadás, és meg nem jelenik a bűn embere. Pál bemutatja a bűn emberét, a kis szarvat, a pápaságot, és óvó figyelmeztetéssel fogja át uralmának egész időszakát, amely 1260 évig tartott, és 1798-ban ért véget.

In 1798, the restriction against proclaiming the day of Christ at hand ceased. The time of the end commenced, and the seal was taken from the little book. Since then, the angel of Revelation 14 has gone forth. Uriah Smith says, 'If you will see it, since 1798, the first angel's message has gone forth. In 1798, the first angel of Revelation 14 arrives in history'—this is the pioneer understanding. 'Since then, the angel of Revelation 14 has proclaimed the hour of God's judgment come, and the angel of chapter ten has taken his stand on the sea and the land, swearing that time should be no more. Their identity is unquestionable. All arguments that locate one are effective for the other. The present generation is witnessing the fulfillment of these two prophecies. In the preaching of the advent, especially from 1840 to 1844, began their full and circumstantial accomplishment.'

1798-ban megszűnt a Krisztus közeli eljövetelének hirdetésére vonatkozó korlátozás. Megkezdődött a vég ideje, és a pecsét levétetett a kis könyvről. Azóta a Jelenések 14. fejezetének angyala előment. Uriah Smith ezt mondja: „Ha meglátjátok, 1798 óta az első angyal üzenete előrement. 1798-ban a Jelenések 14 első angyala megérkezik a történelembe” — ez az úttörők értelmezése. „Azóta a Jelenések 14. fejezetének angyala hirdette, hogy eljött Isten ítéletének órája, és a tizedik fejezet angyala megvetette lábát a tengeren és a szárazföldön, megesküvén, hogy idő többé nem lesz. Az ő azonosságuk kétségbevonhatatlan. Minden érv, amely az egyiket elhelyezi, a másikra nézve is érvényes. A jelen nemzedék e két prófécia beteljesedésének tanúja. Az advent hirdetésében, különösen 1840-től 1844-ig, kezdődött meg azok teljes és részletes beteljesedése.”

Smith marks 1840 and 1844 in reference to the first angel of Revelation 14 arriving in 1798, but also marks the first angel in 1840, where the message is empowered. In the preaching of the advent, especially from 1840 to 1844, began their full accomplishment. The angel's position with one foot on the sea and one on the land denotes the wide extent of his proclamation. The message would cross the ocean and extend to various nations, and the advent proclamation did go to every missionary station in the world. From 1840, the first angel's message, according to Ellen White, was carried to every mission station in the world. This was accomplished when the year-day principle of Bible prophecy was confirmed with the collapse of the Ottoman Empire. We are not dealing with the details at this point, but setting the stage for the Millerite history and the dynamics of the Midnight Cry.

Smith 1840-et és 1844-et jelöli meg a Jelenések 14 első angyalára vonatkozóan, amely 1798-ban érkezik, de az első angyalt 1840-ben is megjelöli, amikor az üzenet erővel ruháztatik fel. Az advent hirdetésében, különösen 1840 és 1844 között, kezdődött meg annak teljes beteljesedése. Az angyal helyzete, hogy egyik lábát a tengerre, a másikat a földre helyezi, kihirdetésének széles kiterjedését jelöli. Az üzenet átkelne az óceánon, és különféle nemzetekhez terjedne el, és az adventhirdetés valóban eljutott a világ minden misszióállomására. 1840-től kezdve az első angyal üzenete Ellen White szerint a világ minden misszióállomására eljutott. Ez akkor teljesedett be, amikor a bibliai prófécia év-nap elve megerősítést nyert az Oszmán Birodalom összeomlásával. Ezen a ponton nem a részletekkel foglalkozunk, hanem a millerita történelem és az Éjféli Kiáltás dinamikájának előkészítésével.

## Key Historical Events: 1833 and the Falling of the Stars

Kulcsfontosságú történelmi események: 1833 és a csillagok lehullása

In 1833, the falling of the stars occurred. Ellen White comments in The Great Controversy, page 333: 'In 1833, two years after Miller began to present in public the evidences of Christ's soon coming, the last of the signs appeared which were promised by the Saviour as tokens of His second advent. Said Jesus: "The stars shall fall from heaven." Matthew 24:29. And John in the Revelation declared, as he beheld in vision the scenes that should herald the day of God: "The stars of heaven fell unto the earth, even as a fig tree casteth her untimely figs, when she is shaken of a mighty wind." Revelation 6:13. This prophecy received a striking and impressive fulfillment in the great meteoric shower of November 13, 1833.'

1833-ban következett be a csillagok lehullása. Ellen White a The Great Controversy 333. oldalán így ír: „1833-ban, két évvel azután, hogy Miller nyilvánosan kezdte bemutatni Krisztus közeli eljövetelének bizonyítékait, megjelent az utolsó jel, amelyet a Megváltó az Ő második adventjének jeleként ígért. Jézus ezt mondta: „A csillagok lehullanak az égről.” Máté 24:29. János pedig a Jelenések könyvében kijelentette, amint látomásban szemlélte azokat a jeleneteket, amelyek Isten napját voltak hivatva hirdetni: „az ég csillagai a földre hullának, miképpen a fügefa elhullatja idejekorán való gyümölcseit, ha nagy szél rázza.” Jelenések 6:13. Ez a prófécia feltűnő és lenyűgöző beteljesedést nyert az 1833. november 13-i nagy meteorzáporban.”

William Miller's testimony recounts:

William Miller bizonyságtétele így szól:

> 'On Saturday after breakfast—in the summer of 1833, I sat down at my desk to examine some point, and as I rose to go out to work, it came home to me with more force than ever, "Go and tell it to the world." The impression was so sudden and came with such force that I settled down into my chair saying, "I can't go, Lord." "Why not?" seemed to be the response, and then all my excuses came up, my want of ability, but my distress became so great I entered into a solemn covenant with God that if He would open the way, I would go and perform my duty to the world. "What do you mean by opening the way?" seemed to come to me. Why, said I, if I should have an invitation to speak publicly in any place, I will go and tell them what I find in the Bible about the Lord's coming. Instantly all my burden was gone. And I rejoiced that I should not probably be thus called upon, for I'd never had such an invitation, my trials were not known, and I had but little expectation of being invited to any field of labor. In about a half an hour from this time, before I'd left the room, a son of Mr. Guilford of Dresden, about sixteen miles from my residence, came in and said that his father had sent for me and wished me to go home with him, supposing that he'd wish to see me on some business. I asked him what he wanted. He replied that there was to be no preaching in their church the next day, and his father wished to have me come and talk to the people on the subject of the Lord's coming. I was immediately angry with myself for having made the covenant I had. I rebelled at once against the Lord and determined not to go. I left the boy without giving him any answer and retired in great distress to a grove nearby. Then I struggled with the Lord for about an hour, endeavoring to release myself from the covenant I had made with him, but I could get no relief. It was impressed upon my conscience, "Will you make a covenant with God and break it so soon?" and the exceeding sinfulness of thus doing overwhelmed me. I finally submitted and promised the Lord that if He would sustain me, I would go, trusting in Him to give me grace and ability to perform all He should require of me. I returned to the house and found the boy still waiting. He remained till after dinner, and I returned with him to Dresden.'

> „1833 nyarán, szombaton, reggeli után leültem az íróasztalomhoz, hogy megvizsgáljak egy bizonyos kérdést, és amikor felálltam, hogy kimenjek dolgozni, minden eddiginél nagyobb erővel hatolt belém ez a szó: „Menj, és mondd el a világnak.” A benyomás oly hirtelen támadt és olyan erővel érkezett, hogy visszaroskadtam a székembe, ezt mondva: „Nem mehetek, Uram.” „Miért nem?” — mintha ez lett volna a felelet; erre aztán mind előtörtek a mentségeim, fogyatkozó képességeim tudata, de szorongásom oly nagyra nőtt, hogy ünnepélyes szövetséget kötöttem Istennel: ha Ő megnyitja az utat, elmegyek, és teljesítem kötelességemet a világ felé. „Mit értesz azon, hogy megnyitja az utat?” — mintha ez jutott volna eszembe. Nos hát — mondtam —, ha nyilvános megszólalásra hívást kapnék bárhol, elmegyek, és elmondom nekik, mit találok a Bibliában az Úr eljöveteléről. Azonnal minden terhem eltűnt. És örvendeztem, hogy valószínűleg nem szólítanak majd fel ily módon, mert ilyen meghívást még soha nem kaptam, megpróbáltatásaim nem voltak ismertek, és alig reméltem, hogy bármiféle munkamezőre meghívnának. Körülbelül fél órával ezután, még mielőtt elhagytam volna a szobát, bejött Mr. Guilford drezdeni — lakóhelyemtől mintegy tizenhat mérföldre lakó — fiának egyike, s azt mondta, hogy apja értem küldte, és azt kívánja, menjek haza vele, mert azt gondoltam, bizonyára valami ügyben akar látni. Megkérdeztem tőle, mit akar. Azt felelte, hogy másnap nem lesz prédikáció az ő gyülekezetükben, és az apja azt szeretné, ha elmennék, és beszélnék az embereknek az Úr eljövetelének tárgyáról. Azonnal megharagudtam magamra azért, hogy megkötöttem azt a szövetséget. Nyomban fellázadtam az Úr ellen, és elhatároztam, hogy nem megyek. A fiút válasz nélkül hagytam, és nagy gyötrelemben visszavonultam egy közeli ligetbe. Ott mintegy egy órán át tusakodtam az Úrral, igyekezve feloldozni magamat az alól a szövetség alól, amelyet vele kötöttem, de semmi megkönnyebbülést nem nyertem. Lelkiismeretembe ez vésődött: „Szövetséget kötsz Istennel, és ily hamar megszeged?” — és e cselekedet mérhetetlen bűnössége teljesen maga alá temetett. Végül alávetettem magam, és megígértem az Úrnak, hogy ha megtart engem, elmegyek, bízva Benne, hogy kegyelmet és képességet ad mindannak véghezvitelére, amit csak megkíván tőlem. Visszatértem a házba, és a fiút még mindig ott találtam várakozni. Ott maradt ebéd utánig, és én visszatértem vele Drezdenbe.”

This is how Miller, in the summer of 1833, began to publicly present the message. In December 1833, the falling of the stars added solemnity to his message.

Így kezdte Miller 1833 nyarán nyilvánosan hirdetni az üzenetet. 1833 decemberében a csillagok hullása még ünnepélyesebb komolysággal ruházta fel üzenetét.

## 1840: The Fulfillment of Prophecy and the Ottoman Empire

1840: A prófécia beteljesedése és az Oszmán Birodalom

In 1840, Ellen White comments on a remarkable fulfillment of prophecy. This passage is often controverted in the Spirit of Prophecy, with some arguing that Uriah Smith inserted it into The Great Controversy, but these arguments are unfounded. She is speaking about the sequence of prophetic fulfillment's leading up to 1840, including the falling of the stars and the Dark Day. She writes, 'In the year 1840, another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest.'

1840-ben Ellen White a prófécia egy figyelemre méltó beteljesedéséről tesz megjegyzést. E szakaszt gyakran vitatják a Prófétaság Lelkével kapcsolatban; egyesek azt állítják, hogy Uriah Smith illesztette be A nagy küzdelem című műbe, ám ezek az érvek megalapozatlanok. A prófétai beteljesedéseknek az 1840-ig vezető sorrendjéről beszél, beleértve a csillagok lehullását és a Sötét Napot. Így ír: „1840-ben a prófécia egy másik figyelemre méltó beteljesedése széles körű érdeklődést keltett.”

She refers to biblical prophecy, not merely a human prediction by Josiah Litch.

Ő a bibliai próféciára utal, nem pusztán Josiah Litch emberi előrejelzésére.

> "Two years before, Josiah Litch, a leading minister preaching the second advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown on August 11, 1840. At the specified time, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the Allied Powers of Europe and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the Advent movement. Men of learning and position united with Miller in preaching and publishing his views, and from 1840 to 1844, the work rapidly extended."

> „Két évvel korábban Josiah Litch, a második adventet hirdető egyik vezető lelkész, közzétette a Jelenések 9. fejezetének magyarázatát, amelyben megjövendölte az Oszmán Birodalom bukását. Számításai szerint e hatalomnak 1840. augusztus 11-én kellett megdőlnie. A meghatározott időben Törökország nagykövetei útján elfogadta Európa szövetséges hatalmainak védelmét, és így keresztény nemzetek ellenőrzése alá helyezte magát. Az esemény pontosan beteljesítette a jövendölést. Amikor ez ismertté vált, sokaságok győződtek meg a Miller és munkatársai által követett prófétai magyarázati elvek helyességéről, és csodálatos lendületet kapott az adventmozgalom. Művelt és tekintélyes férfiak csatlakoztak Millerhez nézeteinek hirdetésében és közzétételében, és 1840-től 1844-ig a munka gyorsan terjedt.”

Uriah Smith had told us that the first angel of Revelation 14 arrived in 1798, but it is the same angel as the angel of Revelation 10. In Revelation 10, John is told to take the little book out of the angel's hand and eat it, and it will become sweet in his mouth. The Millerite message became sweet on August 11, 1840, after two years of predicting the collapse of the Ottoman Empire based on the year-day principle of Bible prophecy. When the event was exactly fulfilled, the message they had been proclaiming became sweet in their mouth.

Uriah Smith azt mondta nekünk, hogy a Jelenések 14 első angyala 1798-ban érkezett meg, de ez ugyanaz az angyal, mint a Jelenések 10 angyala. A Jelenések 10-ben János azt a parancsot kapja, hogy vegye ki a kis könyvet az angyal kezéből, és egye meg, és az édessé válik a szájában. A millerita üzenet 1840. augusztus 11-én vált édessé, miután két éven át a bibliai prófécia év-nap elve alapján az Oszmán Birodalom összeomlását jövendölték. Amikor az esemény pontosan beteljesedett, az az üzenet, amelyet hirdettek, édessé vált a szájukban.

On August 11, 1840, the message became sweet in their mouth. John is told to take the little book out of the angel's hand that has descended. The angel descends on August 11, 1840, and this angel of Revelation 10 is the same as the first angel of Revelation 14. The angel of Revelation 14 arrives in 1798 at the time of the end, but his message is empowered in 1840. Ellen White says that when the event became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates. Since the 1930s, beginning in 1919 but especially in the 1930s, Adventism has rejected the rules of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates—those rules being the proof text method of Bible study.

1840. augusztus 11-én az üzenet édessé vált a szájukban. János azt a parancsot kapja, hogy vegye ki a leszállt angyal kezéből a kis könyvet. Az angyal 1840. augusztus 11-én száll alá, és a Jelenések 10 angyala ugyanaz, mint a Jelenések 14 első angyala. A Jelenések 14 angyala 1798-ban, a vég idején érkezik meg, de üzenete 1840-ben nyer erőt. Ellen White azt mondja, hogy amikor az esemény ismertté vált, sokaságok győződtek meg a prófétai értelmezés azon elveinek helyességéről, amelyeket Miller és társai elfogadtak. Az 1930-as évektől kezdve, 1919-cel kezdődően, de különösen az 1930-as években, az adventizmus elvetette a Miller és társai által elfogadott prófétai értelmezési szabályokat — ezek a szabályok pedig a bibliai tanulmányozás proof text módszerét jelentették.

## The 1843 Chart and the Tarrying Time

Az 1843-as Táblázat és a Késedelem ideje

The next waymark in history is the 1843 chart, produced in May 1842. Ellen White says, 'I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord and that it should not be altered, that the figures were as He wanted them, and that His hand was over and hid a mistake in some of the figures so that none could see it until His hand was removed.' This chart is a prophetic waymark, produced in May 1842. In June 1842, the Protestant churches began closing their doors and the second angel arrives.

A történelem következő határjele az 1843-as ábra, amely 1842 májusában készült. Ellen White ezt mondja: „Láttam, hogy az 1843-as ábrát az Úr keze irányította, és hogy azt nem szabad megváltoztatni; hogy a számok úgy voltak, ahogyan Ő akarta azokat, és hogy az Ő keze rajta volt, és elrejtett egy tévedést némely számadatban, hogy senki se láthassa azt mindaddig, amíg az Ő keze el nem távolíttatott.” Ez az ábra prófétai határjel, amely 1842 májusában készült. 1842 júniusában a protestáns egyházak elkezdték bezárni kapuikat, és megérkezik a második angyal.

From Testimonies, volume one, page 21: 'In June of 1842, Mr. Miller gave his second course of lectures at the Casco Street Church in Portland, Maine. With few exceptions, the different denominations closed the doors of their churches against Mr. Miller.' Ellen White informs us that as Seventh-day Adventist Christians, we should learn to reason from cause to effect. The cause that led the Protestant churches to close their doors was the introduction of this chart. When the chart was introduced in May, the Protestant churches determined that the Millerites were deluded fanatics.

A Testimonies első kötetének 21. oldaláról: „1842 júniusában Miller úr megtartotta második előadássorozatát a maine-i Portlandben, a Casco Street Church-ben. Kevés kivételtől eltekintve a különböző felekezetek bezárták gyülekezeteik ajtaját Miller úr előtt.” Ellen White tudatja velünk, hogy hetednapi adventista keresztényekként meg kell tanulnunk az okból az okozatra következtetni. Az az ok, amely a protestáns egyházakat arra indította, hogy bezárják ajtaikat, e táblázat bevezetése volt. Amikor a táblázatot 1842 májusában bevezették, a protestáns egyházak arra a következtetésre jutottak, hogy a milleriták megtévesztett fanatikusok.

The first disappointment is next. From The Great Controversy, page 393:

A következő az első csalódás. A nagy küzdelem 393. oldaláról:

> 'As early as 1842, the direction given in this prophecy to write the vision and make it plain upon tables, that he may run that readeth it, had suggested to Charles Fitch the preparation of a prophetic chart to illustrate the visions of Daniel and Revelation.' Charles Fitch, who died just before the Great Disappointment of October 22, 1844, was used by the Lord in this history. He prepared the chart, which was published in May 1842.

> Már 1842-ben e prófécia ama utasítása, hogy írják le a látomást, és tegyék világossá táblákra, hogy futhasson, aki olvassa azt, Charles Fitch számára azt sugallta, hogy készítsen egy prófétikus táblázatot Dániel és a Jelenések látomásainak szemléltetésére. Charles Fitch, aki közvetlenül az 1844. október 22-i Nagy Csalódás előtt halt meg, az Úr eszköze volt e történetben. Elkészítette a táblázatot, amely 1842 májusában jelent meg.

> The publication of this chart was regarded as a fulfillment of the command of Habakkuk. No one, however, noticed an apparent delay in the accomplishment of the vision. A tarrying time is presented in the same prophecy. After the disappointment, this scripture appeared significant: 'The vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak and not lie, though it tarry, wait for it, because it will surely come, it will not tarry. The just shall live by faith.

> E diagram közzétételét Habakuk parancsának beteljesedéseként tekintették. Senki sem vette azonban észre a látomás beteljesedésében mutatkozó látszólagos késedelmet. Ugyanebben a próféciában késedelmi idő is szerepel. A csalódás után e szentírási szakasz jelentőségteljessé vált: „Mert e látomás bizonyos időre szól, de a végén szól, és nem hazudik; ha késik is, várj reá, mert bizonnyal bekövetkezik, nem marad el. Az igaz ember pedig hitből él.”

The tarrying time is the first disappointment, which comes on March 22, 1844. The Millerites were predicting the end of the world in 1843, using the biblical reckoning of time. When the Lord had not come by then, the first disappointment set in on March 22, 1844. That is the tarrying time.

A késedelem ideje az első csalódás, amely 1844. március 22-én következik be. A milleriták a világ végét 1843-ra jövendölték, a bibliai időszámítást alkalmazva. Amikor az Úr addigra nem jött el, 1844. március 22-én bekövetkezett az első csalódás. Ez a késedelem ideje.

This is the tarrying time in the parable of the ten virgins, in Habakkuk 2, and in Daniel 12. Daniel 12:11 says, 'And from the time that the daily sacrifice shall be taken away...' The pioneers understood that paganism was subdued in 508, with Clovis defeating the Visigoths. From the time that paganism is taken away and the papacy is set up (thirty years later in 538), there shall be 1290 days. The next verse says, 'Blessed is he that waiteth and cometh to the thousand three hundred and thirty-five days.' 508 plus 1335 equals 1843. 'Blessed is he that comes to 1843.' The 1335 marks the tarrying time, saying, 'Blessed is he that waiteth and cometh to 1843.' If you uphold the pioneer understanding of the daily, as Ellen White does, this is clear.

Ez a késedelem ideje a tíz szűzről szóló példázatban, Habakuk 2-ben és Dániel 12-ben. Dániel 12:11 ezt mondja: „És attól az időtől fogva, hogy elvétetik a mindennapi áldozat...” Az úttörők úgy értették, hogy a pogányságot 508-ban fékezték meg, amikor Klodvig legyőzte a vizigótokat. Attól az időtől fogva, hogy a pogányság eltávolíttatik, és felállíttatik a pápaság (harminc évvel később, 538-ban), ezerkétszázkilencven nap lészen. A következő vers ezt mondja: „Boldog, aki várja és megéri az ezerháromszázharmincöt napot.” 508 meg 1335 egyenlő 1843-mal. „Boldog, aki eljut 1843-ig.” Az 1335 a késedelem idejét jelöli, ezt mondván: „Boldog, aki várja és megéri 1843-at.” Ha fenntartod az úttörők értelmezését a mindennapiról, amint Ellen White is teszi, ez világos.

To further clarify, Isaiah 30:18 says, 'And therefore will the Lord wait.' Here, the Lord is the bridegroom in the parable of the ten virgins, and He is tarrying. 'And therefore will the bridegroom tarry that he may be gracious unto you, and therefore will he be exalted that he may have mercy on you, for the Lord is a God of judgment. Blessed are all they that wait for Him.' This matches Daniel 12:12: 'Blessed is he who waiteth and cometh to the 1335.' The bridegroom tarries on March 22, 1844. There is a blessing attached to coming to the first disappointment and then waiting. When you get here, you are to wait. What are you waiting for? Habakkuk 2:3 says, 'For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak and not lie, though it tarry, wait for it.' The blessing of coming to the 1335 is the blessing of coming to this history, where the Lord will accomplish the Midnight Cry.

A további tisztázás végett Ézsaiás 30:18 ezt mondja: „Azért vár az Úr.” Itt az Úr a tíz szűzről szóló példázat vőlegénye, és késlekedik. „És azért késlekedik a vőlegény, hogy kegyelmes legyen hozzátok, és azért magasztaltatik fel, hogy irgalmazhasson nektek, mert az Úr az ítélet Istene. Boldogok mindazok, akik Őrá várnak.” Ez egybehangzik Dániel 12:12-vel: „Boldog, aki várja és megéri az 1335-öt.” A vőlegény 1844. március 22-én késlekedik. Áldás kapcsolódik ahhoz, hogy valaki eljut az első csalódásig, és azután várakozik. Amikor ide megérkezel, várakoznod kell. Mire vársz? Habakuk 2:3 ezt mondja: „Mert e látomás még meghatározott időre szól, de a végén megszólal, és nem hazudik; ha késlekedik is, várj rá.” Az 1335-höz való eljutás áldása annak az áldása, hogy valaki eljut ebbe a történetbe, ahol az Úr véghezviszi az Éjféli Kiáltást.

Not everyone will be allowed to participate in the Midnight Cry. Some people traveled along with the Millerites not because of their own personal experience with Jesus Christ or personal study of God's Word, but out of fear. Before the Midnight Cry arrives, the Lord separates these brethren from the movement. The first disappointment is part of the process preparing for the Midnight Cry. According to Ellen White, if we do not understand this, we fall off the path to the wicked world below.

Nem mindenkinek lesz megengedve, hogy részt vegyen az Éjféli Kiáltásban. Némelyek azért haladtak együtt a milleritákkal, nem pedig a Jézus Krisztussal való saját személyes tapasztalatuk vagy Isten Igéjének személyes tanulmányozása miatt, hanem félelemből. Mielőtt az Éjféli Kiáltás elérkezik, az Úr elkülöníti ezeket a testvéreket a mozgalomtól. Az első csalódás annak a folyamatnak a része, amely az Éjféli Kiáltásra készít elő. Ellen White szerint, ha ezt nem értjük meg, letérünk az ösvényről az alattunk lévő gonosz világba.

## The Empowerment of the Second Angel's Message

A második angyal üzenetének megerősödése

From Early Writings, page 238: 'Near the close of the second angel's message, I saw a great light from heaven shining upon the people of God. The rays of this light seemed bright as the sun, and I heard voices of angels crying, "Behold, the bridegroom cometh."' This was the Midnight Cry, which was to give power to the second angel's message. The pioneers understood that the first angel's message arrived in 1798 but was empowered with the collapse of the Ottoman Empire in 1840. All the messages arrive at a point in time and are thereafter empowered. The second angel's message arrives on March 22, 1844 when the Protestant churches closed their doors against the Millerite message. The Midnight Cry empowers the second angel's message. The third angel's message arrives on October 22, 1844, and is empowered when the mighty angel of Revelation 18 joins it. Every message arrives in history and is thereafter empowered. This is important to understand.

A Korai Írások 238. oldaláról: „A második angyal üzenetének végéhez közel nagy világosságot láttam a mennyből, amely Isten népére ragyogott. E világosság sugarai oly fényesnek tűntek, mint a nap, és angyalok hangját hallottam, amint ezt kiáltották: »Ímé, jön a vőlegény!«” Ez volt az Éjféli Kiáltás, amelynek erőt kellett adnia a második angyal üzenetének. Az úttörők megértették, hogy az első angyal üzenete 1798-ban érkezett el, de az Oszmán Birodalom összeomlásával 1840-ben nyert felhatalmazást. Minden üzenet egy adott időpontban érkezik meg, és azután nyer felhatalmazást. A második angyal üzenete 1844. március 22-én érkezik el, amikor a protestáns egyházak bezárták ajtaikat a millerita üzenet előtt. Az Éjféli Kiáltás felhatalmazza a második angyal üzenetét. A harmadik angyal üzenete 1844. október 22-én érkezik el, és akkor nyer felhatalmazást, amikor a Jelenések 18 hatalmas angyala csatlakozik hozzá. Minden üzenet megérkezik a történelemben, és azután nyer felhatalmazást. Ezt fontos megérteni.

The Midnight Cry gave power to the second angel's message. Angels were sent from heaven to arouse the discouraged saints and prepare them for the great work before them. The most talented men were not the first to receive this message. William Miller was not the first to receive this message; quite the opposite, he was the last to receive it. He was the most talented in understanding the message, while Samuel Snow was the first. Those who had formerly led in the work were the last to receive and help swell the cry. Historically, the last person to accept the message of the Midnight Cry was William Miller.

Az Éjféli Kiáltás erőt adott a második angyal üzenetének. Angyalok küldettek a mennyből, hogy felrázzák a bátorságukat vesztett szenteket, és előkészítsék őket a rájuk váró nagy munkára. Nem a legtehetségesebb férfiak voltak az elsők, akik ezt az üzenetet befogadták. William Miller nem az elsők között kapta meg ezt az üzenetet; éppen ellenkezőleg, ő volt az utolsó, aki megkapta. Ő volt a legtehetségesebb az üzenet megértésében, míg Samuel Snow volt az első. Akik korábban vezető szerepet töltöttek be a munkában, azok voltak az utolsók, akik elfogadták, és segítettek növelni a kiáltást. Történelmileg az Éjféli Kiáltás üzenetét utolsóként William Miller fogadta el.

From The Great Controversy, 376:

A nagy küzdelem, 376. էջéből:

> During the empowerment of the Midnight Cry, about 50,000 left the churches. As Miller's work tended to build up the churches, it was initially regarded with favor, but as ministers and religious leaders decided against the Advent doctrine and desired to suppress all agitation on the subject, they opposed it from the pulpit and denied their members the privilege of attending preaching on the second advent or even speaking of their hope in social meetings.

> Az Éjféli Kiáltás felhatalmazó erejének idején mintegy 50 000-en hagyták el az egyházakat. Mivel Miller munkája kezdetben az egyházak épülését szolgálta, először kedvezően fogadták; ám amikor a lelkészek és vallási vezetők az adventtan ellen döntöttek, és el akartak fojtani minden e tárggyal kapcsolatos megmozdulást, a szószékről ellene fordultak, és megtagadták tagjaiktól azt a lehetőséget, hogy a második adventről szóló prédikációkat hallgassanak, sőt még azt is, hogy reménységükről a közösségi összejöveteleken beszéljenek.

Leaders in the Adventist Church today who forbid the teaching of this message in the church and even in private homes are prefigured here in the Millerite movement.

Az Adventista Egyház mai vezetői, akik megtiltják e üzenet tanítását az egyházban, sőt még magánházakban is, itt a millerita mozgalomban vannak előképezve.

> "Believers found themselves in great trial and perplexity. They loved their churches and were reluctant to separate, but as they saw the testimony of God's Word suppressed and their right to investigate the prophecies denied, they felt that loyalty to God forbade them to submit. Those who sought to shut out the testimony of God's Word could not be regarded as constituting the church of Christ. Hence, they felt justified in separating from their former connection. In the summer of 1844, about 50,000 withdrew from the churches."

> A hívők nagy megpróbáltatás és tanácstalanság közepette találták magukat. Szerették gyülekezeteiket, és vonakodtak elszakadni tőlük; de amikor látták, hogy Isten Igéjének bizonyságtételét elfojtják, és megtagadják tőlük a próféciák vizsgálatának jogát, úgy érezték, hogy az Isten iránti hűség megtiltja nekik az engedelmességet. Azokat, akik igyekeztek kizárni Isten Igéjének bizonyságtételét, nem tekinthették Krisztus egyházát alkotóknak. Ezért jogosnak érezték, hogy elszakadjanak korábbi közösségüktől. 1844 nyarán mintegy 50 000-en kiváltak az egyházakból.

## Miller's Understanding and the True Midnight Cry

Miller felfogása és az igazi éjféli kiáltás

From Elder Damsteegt's book, Foundation of Seventh-day Adventist Message and Mission, Miller believed that the proclamation of Daniel 8:14 and the first angel of Revelation 14 was the Midnight Cry—'Behold, the bridegroom cometh.' He believed this message was identifying the second coming of Christ. Miller thought the entire history was the Midnight Cry, but Ellen White states the Midnight Cry was accomplished at a specific point. Samuel Snow titled his presentation 'The True Midnight Cry' to distinguish it from the Millerite teaching that the Midnight Cry was the general message.

Damsteegt elder A hetednapi adventista üzenet és küldetés alapjai című könyve szerint Miller úgy vélte, hogy Dániel 8:14 kijelentésének és a Jelenések 14 első angyalának hirdetése volt az Éjféli Kiáltás — „Ímé, jön a vőlegény.” Úgy hitte, hogy ez az üzenet Krisztus második eljövetelét azonosítja. Miller úgy gondolta, hogy az egész történet volt az Éjféli Kiáltás, Ellen White azonban kijelenti, hogy az Éjféli Kiáltás egy meghatározott időpontban teljesedett be. Samuel Snow előadásának „Az igaz Éjféli Kiáltás” címet adta, hogy megkülönböztesse azt attól a millerita tanítástól, mely szerint az Éjféli Kiáltás az általános üzenet volt.

The most spiritual received the message first, and those who had formerly led in the work were the last to receive and help swell the cry. William Miller, who had led the work from 1833 onward, struggled with the Midnight Cry message when it came in August 1844. He was unsure about separating from the churches and had been teaching another understanding of the Midnight Cry for many years.

A legszellemibb emberek fogadták be először az üzenetet, és azok, akik korábban vezető szerepet töltöttek be a munkában, utolsókként fogadták el azt, és segítettek növelni a kiáltást. William Miller, aki 1833-tól kezdve vezette a munkát, küzdött az Éjféli Kiáltás üzenetével, amikor az 1844 augusztusában elhangzott. Bizonytalan volt az egyházaktól való elkülönülés kérdésében, és sok éven át az Éjféli Kiáltás egy másik értelmezését tanította.

William Miller wrote:

William Miller ezt írta:

> 'I'd never been positive as to any particular day for the Lord's appearing, believing that no man could know the day and hour. In all my published lectures, it will be seen on the title page, about the year 1843. In all my oral lectures, I invariably told my audiences that the periods would terminate in 1843 if there were no mistake in my calculation, but that I could not say the end might not come even before that time, and that they should be continually prepared. In 1842, some of the brethren preached with great positiveness, the exact year, and censured me for putting in an "if."'

> „Soha nem állítottam bizonyossággal valamely meghatározott napról az Úr megjelenését illetően, mivel hittem, hogy senki sem ismerheti a napot és az órát. Minden nyomtatásban megjelent előadásomban — amint az a címlapon is látható — ez szerepelt: körülbelül az 1843. évben. Minden szóbeli előadásomban következetesen azt mondtam hallgatóimnak, hogy az időszakok 1843-ban érnek véget, ha nincs tévedés számításomban; de azt nem állíthattam, hogy a vég még annál az időpontnál korábban ne következhetne be, és hogy nekik szüntelenül készen kell állniuk. 1842-ben némely testvérek nagy határozottsággal hirdették a pontos évet, és megfeddtek engem amiatt, hogy egy „ha”-t belefoglaltam.”

In May 1842, the 1843 chart was published, and the brethren told Miller to remove the 'if' from his presentation.

1842 májusában megjelent az 1843-as ábra, és a testvérek azt mondták Millernek, hogy hagyja el az „ha” szót előadásából.

Miller continued, 'The public press had also published that I'd fixed upon a definite day, the twenty-third of April, for the Lord's advent. Therefore, in December of that year, as I could see no error in my reckoning, I published my belief that sometime between March 21, 1843, and March 21, 1844, the Lord would come.' Miller had already concluded the tenth day of the seventh month, and long before Samuel Snow used this conclusion to proclaim the Midnight Cry, Miller had written about it. Miller was the one the Lord used to put together the logic that Samuel Snow employed to identify October 22, 1844.

Miller így folytatta: „A nyilvános sajtó azt is közzétette, hogy az Úr eljövetelére egy meghatározott napot, április huszonharmadikát tűztem ki. Ezért azon év decemberében, mivel számításomban semmi tévedést nem láttam, közzétettem azt a meggyőződésemet, hogy az Úr valamikor 1843. március 21. és 1844. március 21. között el fog jönni.” Miller már korábban arra a következtetésre jutott, hogy a hetedik hónap tizedik napja a döntő időpont, és jóval azelőtt, hogy Samuel Snow ezt a következtetést a „Midnight Cry” hirdetésére felhasználta volna, Miller már írt erről. Miller volt az, akit az Úr arra használt, hogy összeállítsa azt az érvelést, amelyet Samuel Snow alkalmazott 1844. október 22-ének meghatározására.

Miller wrote, 'During the year 1843, the most violent denunciations were heaped upon me and those associated with me by the press and some pulpits. Our motives were assailed, our principles misrepresented, our characters traduced.' Time passed, and March 21, 1844, went by without the Lord's appearing. The disappointment was great, and many walked no more with them. Before this time, from 1840, there were an estimated 200,000 Millerites, but by this point, only 50,000 remained.

Miller ezt írta: „Az 1843. év folyamán a sajtó és némely szószék részéről a leghevesebb gyalázkodás zúdult rám és azokra, akik velem együtt álltak. Indítékainkat támadták, elveinket meghamisították, jellemünket megrágalmazták.” Az idő múlt, és 1844. március 21-e is elmúlt anélkül, hogy az Úr megjelent volna. A csalódás nagy volt, és sokan többé nem jártak velük. Ezt megelőzően, 1840-től kezdve, a Milleriták számát mintegy 200 000-re becsülték, de ekkorra már csak 50 000 maradt.

Miller continued, 'Previously to this, in the fall of 1843, some of my brethren began to call the churches Babylon and to urge that it was the duty of Adventists to come out of them. With this, I was much grieved. Not only was the effect very bad, but I regarded it as a perversion of the Word of God, a wresting of the Scriptures.' Miller struggled with the second angel's message, making it more difficult for him to accept the true Midnight Cry message. The practice spread, and the churches were closed against them, creating hostility and separating most Adventists from their respective churches.

Miller így folytatta: „Ezt megelőzően, 1843 őszén, némely testvéreim elkezdték az egyházakat Babilonnak nevezni, és azt sürgetni, hogy az adventistáknak kötelességük kijönni közülük. Emiatt igen elszomorodtam. Nemcsak a hatása volt nagyon káros, hanem úgy tekintettem rá, mint Isten Igéjének elferdítésére, az Írások kiforgatására.” Miller küzdött a második angyal üzenetével, ami még nehezebbé tette számára az igazi Éjféli Kiáltás üzenetének elfogadását. Ez a gyakorlat elterjedt, és az egyházak bezárultak előttük, ellenségeskedést szítva, és a legtöbb adventistát elszakítva a maguk egyházaitól.

After his published time passed, Miller acknowledged his disappointment regarding the exact period but maintained his faith. He continued his labors in the West during the summer of 1844 until the Seventh Month movement. He had no participation in this movement except for a letter written eighteen months earlier about the Mosaic Law observances pointing to that month. He did not expect that such a use would be made of those topics or that belief in such evidence would become a test of salvation. He had no fellowship with the movement until two or three weeks before October 22, 1844. In a letter to Himes on October 6, 1844, Miller wrote, 'I see a glory in the seventh month which I never saw before... Now, blessed be the name of the Lord, I see a beauty, a harmony, an agreement in the scriptures, for which I've long prayed but did not see until today. Thank the Lord, O my soul. Brother Snow, Brother Storrs, and others, be blessed for their instrumentality in opening my eyes. I'm almost home. Glory, glory, glory, glory.'

Azzal, hogy az általa közzétett időpont elmúlt, Miller elismerte csalódását a pontos időszakra vonatkozóan, de hitét megtartotta. 1844 nyarán tovább folytatta munkálkodását Nyugaton egészen a Hetedik Hónap mozgalomig. E mozgalomban semmi része nem volt, kivéve egy tizennyolc hónappal korábban írt levelét a mózesi törvény azon ünnepi megtartásairól, amelyek arra a hónapra mutattak. Nem számított arra, hogy e témákat ilyen módon fogják felhasználni, vagy hogy az efféle bizonyítékban való hit az üdvösség próbájává lesz. Nem vállalt közösséget a mozgalommal egészen 1844. október 22-e előtt két vagy három héttel. Egy Himesnak 1844. október 6-án írt levelében Miller ezt írta: „Dicsőséget látok a hetedik hónapban, amilyet azelőtt soha nem láttam... Most pedig, áldott legyen az Úr neve, szépséget, összhangot, egyetértést látok az Írásokban, amelyért régóta imádkoztam, de mind e mai napig nem láttam. Áldjad az Urat, ó én lelkem. Áldottak legyenek Snow testvér, Storrs testvér és mások azért az eszköz voltukért, hogy szemeimet megnyitották. Már majdnem otthon vagyok. Dicsőség, dicsőség, dicsőség, dicsőség.”

Afterward, Miller rethought the Midnight Cry, calling it fanaticism. Damsteegt notes that Snow got his basic outline of the Midnight Cry message from Miller's earlier work.

Később Miller újragondolta az Éjféli Kiáltást, és rajongásnak nevezte azt. Damsteegt megjegyzi, hogy Snow az Éjféli Kiáltás üzenetének alapvető vázlatát Miller korábbi munkájából merítette.

Snow's calculations, published in March 1844, aroused little attention until the Exeter camp meeting, August 12–17, 1844. There, his exact date for Christ's return stirred many Millerites, bringing their missionary endeavor to a peak. Their response became known as the Seventh Month movement. Although Millerite leaders were initially skeptical, some weeks before the expected event, they joined the movement and allowed Snow's views to be printed and supported.

Snow számításai, amelyeket 1844 márciusában tettek közzé, kevés figyelmet keltettek egészen az 1844. augusztus 12–17. között tartott exeteri tábori összejövetelig. Ott Krisztus visszatérésére vonatkozó pontos dátuma sok milleritát megindított, és missziós törekvésüket tetőpontra emelte. Válaszuk Hetedik Hónap mozgalom néven vált ismertté. Jóllehet a millerita vezetők kezdetben szkeptikusak voltak, néhány héttel a várt esemény előtt csatlakoztak a mozgalomhoz, és lehetővé tették, hogy Snow nézeteit kinyomtassák és támogassák.

## The Midnight Cry and Its Aftermath

Az Éjféli Kiáltás és annak következményei

Ellen White's first vision shows God's people on a path to heaven, with a light behind them called the Midnight Cry. The message Samuel Snow presented needs to be understood. In May 1842, 300 charts were printed for 300 preachers. By March 22, 1844, after the first disappointment, the chart was set aside, and many left the movement. Those who remained were to wait. At the Exeter camp meeting, Snow showed that the Lord would come on October 22, 1844, the Day of Atonement. This impelled them to proclaim the message.

Ellen White első látomása Isten népét mutatja a menny felé vezető ösvényen, mögöttük egy világossággal, amelyet Éjféli Kiáltásnak neveztek. Meg kell érteni azt az üzenetet, amelyet Samuel Snow hirdetett. 1842 májusában 300 táblázatot nyomtattak 300 prédikátor számára. 1844. március 22-re, az első csalódás után, a táblázatot félretették, és sokan elhagyták a mozgalmat. Azoknak, akik megmaradtak, várniuk kellett. Az exeteri tábori összejövetelen Snow megmutatta, hogy az Úr 1844. október 22-én, az Engesztelés Napján jön el. Ez indította őket arra, hogy hirdessék az üzenetet.

Joseph Bates recounted that after the Exeter camp meeting, as he walked through the train cars, he heard voices repeating, 'Behold, the bridegroom cometh!' This movement swept over the United States in two months, leading to the Great Disappointment on October 22, 1844.

Joseph Bates elbeszélte, hogy az exeteri tábori összejövetel után, amint végighaladt a vasúti kocsikon, hangokat hallott, amint ismételgették: „Ímé, jön a vőlegény!” Ez a mozgalom két hónap alatt végigsöpört az Egyesült Államokon, és az 1844. október 22-i nagy csalódáshoz vezetett.

Damsteegt comments on the Low Hampton Conference of Adventists, December 28–29, 1844, involving Himes and Miller. Himes urged comforting the saints, arousing the Christian world, and proclaiming salvation to sinners. A few weeks later, the Advent Press resumed, and Himes declared the door of salvation open. Miller gradually gave up the extreme shut door concept and returned to his original view of the Midnight Cry. In that same month, Ellen White had her first vision, showing that those who reject the Midnight Cry fall off the path. That vision was for William Miller as much as anyone else.

Damsteegt megjegyzést fűz az adventisták low hamptoni konferenciájához, 1844. december 28–29-én, amelyen Himes és Miller is részt vett. Himes arra buzdított, hogy vigasztalják a szenteket, ébresszék fel a keresztyén világot, és hirdessék az üdvösséget a bűnösöknek. Néhány héttel később az Advent Press újraindult, és Himes kijelentette, hogy az üdvösség ajtaja nyitva áll. Miller fokozatosan feladta a végletes „bezárt ajtó” felfogást, és visszatért a Midnight Cry-ról vallott eredeti nézetéhez. Ugyanabban a hónapban Ellen White megkapta első látomását, amely megmutatta, hogy azok, akik elutasítják a Midnight Cry-t, letérnek az ösvényről. Ez a látomás éppúgy szólt William Millernek, mint bárki másnak.

## William Miller's Final Test and Legacy

William Miller végső próbája és öröksége

From Early Writings, page 257:

A Korai írások 257. oldaláról:

> "My attention was then called to William Miller. He looked perplexed and was bowed with anxiety and distress for his people. The company who had been united and loving in 1844 were losing their love, opposing one another, and falling into a cold, backslidden state. As he beheld this, grief wasted his strength. I saw leading men watching him, primarily Joshua Himes, and fearing lest he should receive the third angel's message."

> Ezt követően figyelmem William Millerre irányult. Tanácstalannak tűnt, és népe miatt aggódástól és gyötrelemtől meggörnyedt. Az a csoport, amely 1844-ben egységes és szeretetteljes volt, elveszítette szeretetét, egymás ellen fordult, és hideg, visszaesett állapotba süllyedt. Amikor ezt szemlélte, a bánat felőrölte erejét. Láttam, hogy vezető emberek figyelik őt, elsősorban Joshua Himes, és attól félnek, hogy elfogadja a harmadik angyal üzenetét.

The third angel's message in this context is the Sabbath. As Miller leaned toward the light from heaven, these men would lay plans to draw his mind away. Human influence kept him in darkness and retained his influence among those who opposed the truth. Eventually, Miller raised his voice against the light from heaven—the Sabbath. He failed to receive the message that would have explained his disappointment and cast light and glory on the past. He leaned on human wisdom instead of divine. Being broken by labor and age, he was not as accountable as those who kept him from the truth. The sin rests upon them. If Miller could have seen the light of the third angel, many things would have been explained. But his brethren professed such deep love for him that he thought he could never tear away from them. God allowed him to fall under the power of death and hid him in the grave from those who drew him from the truth. Moses erred before entering the Promised Land; likewise, Miller erred as he was soon to enter the heavenly Canaan. Others led him to do this; others must account for it. But angels watch the precious dust of this servant of God and will come forth at the sound of the last trumpet.

A harmadik angyal üzenete e szövegösszefüggésben a szombat. Amikor Miller a mennyből jövő világosság felé hajlott, ezek az emberek tervet szőttek, hogy elvonják értelmét attól. Emberi befolyás sötétségben tartotta őt, és megőrizte befolyását azok között, akik ellenezték az igazságot. Végül Miller felemelte szavát a mennyből jövő világosság – a szombat – ellen. Nem fogadta el azt az üzenetet, amely megmagyarázta volna csalódását, és világosságot és dicsőséget vetett volna a múltra. Az emberi bölcsességre támaszkodott az isteni helyett. A munkától és az életkorától megtörten nem volt annyira felelős, mint azok, akik visszatartották őt az igazságtól. A bűn őrajtuk nyugszik. Ha Miller megláthatta volna a harmadik angyal világosságát, sok minden magyarázatot nyert volna. Ám testvérei oly mély szeretetet vallottak iránta, hogy úgy gondolta, soha nem tudna elszakadni tőlük. Isten megengedte, hogy a halál hatalma alá kerüljön, és elrejtette őt a sírban azok elől, akik elvonták őt az igazságtól. Mózes vétkezett, mielőtt belépett volna az Ígéret Földjére; hasonlóképpen Miller is vétkezett, amikor már hamarosan belépett a mennyei Kánaánba. Mások vezették őt erre; másoknak kell számot adniuk ezért. Az angyalok azonban őrködnek Isten e szolgájának drága pora felett, és előjön majd az utolsó trombita szavára.

## Conclusion: Lessons for Today

Következtetés: Tanulságok a mára

In conclusion, William Miller typifies Seventh-day Adventists at the end of the world. Ellen White's first vision is more for our day than for her own. At the end of the world, Seventh-day Adventists will reject the light of the Midnight Cry. The light of the Midnight Cry can only be understood by understanding this history. The first disappointment purged the Millerite movement of those there for the wrong reasons and prepared the people for the testing experience that would lead them into the Most Holy Place. Those who come to the first disappointment are blessed only if they wait for October 22, 1844. This time is designed by God to produce a people He will gather into the Most Holy Place. To reject the Midnight Cry and fall off the path is to reject this entire history.

Összegzésképpen: William Miller a világ végén élő hetednapi adventistákat jelképezi. Ellen White első látomása inkább a mi időnkre vonatkozik, mint a sajátjára. A világ végén a hetednapi adventisták el fogják utasítani az Éjféli Kiáltás világosságát. Az Éjféli Kiáltás világossága csak e történelem megértése által érthető meg. Az első csalódás megtisztította a millerita mozgalmat azoktól, akik helytelen indítékokból voltak ott, és felkészítette a népet arra a próbatételre, amely elvezette őket a Szentek Szentjébe. Akik eljutnak az első csalódásig, csak akkor áldottak, ha megvárják 1844. október 22-ét. Ezt az időt Isten arra rendelte, hogy olyan népet formáljon, amelyet összegyűjt a Szentek Szentjébe. Elutasítani az Éjféli Kiáltást és letérni az ösvényről annyi, mint elutasítani ezt az egész történelmet.

William Miller made three mistakes, and we are always tested by three tests. His first error was rejecting the Midnight Cry in December 1844. His second was listening to men instead of God, which led to his third mistake: rejecting the Sabbath. At the end of the world, Seventh-day Adventists will reject the history of the Midnight Cry and the call to return to the old paths because they listen to their leaders. In so doing, they prepare themselves for the mark of the beast, repeating Miller's three-step testing process, which begins with how they relate to the message and history of the Midnight Cry.

William Miller három hibát követett el, és bennünket mindig három próba ér. Első tévedése az volt, hogy 1844 decemberében elutasította az Éjféli Kiáltást. Második tévedése az volt, hogy Isten helyett emberekre hallgatott, ami harmadik hibájához vezetett: a szombat elutasításához. A világ végén a hetednapi adventisták el fogják utasítani az Éjféli Kiáltás történetét és a régi ösvényekhez való visszatérésre szóló felhívást, mert vezetőikre hallgatnak. Ezzel előkészítik magukat a fenevad bélyegére, megismételve Miller háromlépcsős próbatételi folyamatát, amely azzal kezdődik, miként viszonyulnak az Éjféli Kiáltás üzenetéhez és történetéhez.

There are only two prophecies that deal with the history from the first disappointment to the second disappointment: the 2300 days ('Though the vision tarry, wait for it') and the 2520. To reject the 2520 is to reject the Midnight Cry. To reject the Midnight Cry is to fall off the path to the wicked world below.

Mindössze két olyan prófécia van, amely az első csalódástól a második csalódásig terjedő történelemmel foglalkozik: a 2300 nap („Ha késik is a látomás, várj reá”) és a 2520. A 2520 elvetése egyet jelent az Éjféli Kiáltás elvetésével. Az Éjféli Kiáltás elvetése azt jelenti, hogy az ember letér az ösvényről az alant levő gonosz világba.

We will address this further in the next presentation.

Ezzel a következő előadásban foglalkozunk majd bővebben.

Back to Articles