Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-Two

Dániel könyve – Százhatvankettedik rész

Rome’s Prophetic Time: Unveiling the Vision

Róma prófétai ideje: a látomás feltárása

Author

Jeff Pippenger

Published

March 27, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Rome establishes the vision, and Rome is revealed in its “time”. This is a statement by Sister White where she states what should be understood as the obvious:

Róma megalapozza a látomást, és Róma az ő „idejében” nyilatkozik meg. Ez Sister White kijelentése, amelyben kimondja azt, amit a nyilvánvalóként kell érteni:

> “Revelation is a sealed book, but it is also an opened book. It records marvelous events that are to take place in the last days of this earth’s history. The teachings of this book are definite, not mystical and unintelligible. In it the same line of prophecy is taken up as in Daniel. Some prophecies God has repeated, thus showing that importance must be given to them. The Lord does not repeat things that are of no great consequence.” Manuscript Releases, volume 9, 8.

> „A Jelenések könyve lezárt könyv, de egyúttal megnyitott könyv is. Csodálatos eseményeket örökít meg, amelyek e föld történelmének utolsó napjaiban fognak bekövetkezni. E könyv tanításai határozottak, nem misztikusak és nem érthetetlenek. Benne ugyanaz a prófétai vonal kerül ismét elő, mint Dániel könyvében. Némely próféciát Isten megismételt, ezzel is megmutatva, hogy fontosságot kell tulajdonítani nekik. Az Úr nem ismétel meg olyan dolgokat, amelyeknek nincs nagy jelentőségük.” Manuscript Releases, 9. kötet, 8.

The “Lord does not repeat things that are of no great consequence” and the “times” associated with Rome are repeated over and over. It is of “great consequence” to understand the “time” associated with Rome, for that is what reveals Rome as the subject that establishes the vision. Seven times the twelve hundred and sixty years of papal rule is directly referenced in Daniel and Revelation.

Az „Úr nem ismétel olyan dolgokat, amelyeknek nincs nagy jelentőségük”, és a Rómához kapcsolódó „idők” újra meg újra megismételtetnek. „Nagy jelentőségű” megérteni a Rómához kapcsolódó „időt”, mert ez tárja fel Rómát mint azt a tárgyat, amely megalapozza a látomást. A pápai uralom ezerkétszázhatvan esztendejére közvetlen utalás történik hétszer Dániel és a Jelenések könyvében.

> And he shall speak great words against the most High, and shall wear out the saints of the most High, and think to change times and laws: and they shall be given into his hand until a time and times and the dividing of time. Daniel 7:25.

> És nagyokat szól a Magasságos ellen, és gyötri a Magasságos szentjeit, és arra gondol, hogy megváltoztatja az időket és a törvényt; és kezébe adatnak egy ideig, két ideig és fél ideig. Dániel 7:25.

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth for ever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished. Daniel 12:7.

> És hallottam a gyolcsba öltözött férfit, aki a folyó vizei felett volt; amint jobb kezét és bal kezét az égre emelte, megesküdt arra, aki örökkön örökké él, hogy ideig, időkig és fél időig tart; és amikor véghezviszi a szent nép erejének szétszórását, mindezek beteljesednek. Dániel 12:7.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:2.

> De a templomon kívüli pitvart hagyd ki, és ne mérd meg; mert a pogányoknak adatott, és a szent várost negyvenkét hónapig tapodják lábbal. Jelenések 11:2.

> And I will give power unto my two witnesses, and they shall prophesy a thousand two hundred and threescore days, clothed in sackcloth. Revelation 11:3.

> És hatalmat adok az én két tanúmnak, és prófétálni fognak ezerkétszázhatvan napig, zsákruhába öltözve. Jelenések 11:3.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days. Revelation 12:6.

> Az asszony pedig a pusztába menekült, ahol Istentől készített helye van, hogy ott táplálják őt ezerkétszázhatvan napon át. Jelenések 12:6.

> And to the woman were given two wings of a great eagle, that she might fly into the wilderness, into her place, where she is nourished for a time, and times, and half a time, from the face of the serpent. Revelation 12:14.

> És adaték az asszonynak a nagy sas két szárnya, hogy a pusztába repüljön az ő helyére, ahol tápláltatik ideig, időkig és fél időig a kígyó színe elől. Jelenések 12:14.

> And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. Revelation 13:5.

> És adatott néki nagy dolgokat és káromlásokat szóló száj; és adatott néki hatalom, hogy cselekedjék negyvenkét hónapig. Jelenések 13:5.

These seven direct references present different specific prophetic characteristics of Rome. It is in those passages that Rome is revealed. Sister White adds that these periods are also represented as “three years and a half or 1260 days.” You do not find either three and a half years or twelve hundred and sixty days” in the Bible. Sister White is simply applying the computation of the seven references accordingly.

Ez a hét közvetlen hivatkozás Róma különböző sajátos prófétai jellemzőit mutatja be. E szakaszokban lepleződik le Róma. White testvérnő hozzáteszi, hogy ezek az időszakok „három és fél évként, vagy 1260 napként” is megjelennek. Sem a „három és fél év”, sem az „ezerkétszázhatvan nap” kifejezést nem találja meg a Bibliában. White testvérnő egyszerűen e hét hivatkozás számítását alkalmazza ennek megfelelően.

> “In chapter 13 (verses 1–10) is described another beast, ‘like unto a leopard,’ to which the dragon gave ‘his power, and his seat, and great authority.’ This symbol, as most Protestants have believed, represents the papacy, which succeeded to the power and seat and authority once held by the ancient Roman empire. Of the leopardlike beast it is declared: ‘There was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies…. And he opened his mouth in blasphemy against God, to blaspheme His name, and His tabernacle, and them that dwell in heaven. And it was given unto him to make war with the saints, and to overcome them: and power was given him over all kindreds, and tongues, and nations.’ This prophecy, which is nearly identical with the description of the little horn of Daniel 7, unquestionably points to the papacy.

> A 13. fejezetben (1–10. versek) egy másik vadállat kerül leírásra, „amely hasonló vala a párduchoz”, és amelynek a sárkány adta „az ő erejét, és az ő királyiszékét, és nagy hatalmat”. Ez a jelkép, amint a protestánsok többsége hitte, a pápaságot ábrázolja, amely örökölte azt a hatalmat, királyiszéket és tekintélyt, amelyet egykor a régi Római Birodalom birtokolt. A párduchoz hasonló vadállatról ez jelentetik ki: „Adaték néki nagy dolgokat és káromlásokat szóló száj…. És megnyitá az ő száját Isten ellen való káromlásra, hogy káromolja az Ő nevét, és az Ő sátorát, és azokat, akik a mennyben laknak. És adaték néki, hogy a szentek ellen hadakozzék, és őket legyőzze: és adaték néki hatalom minden nemzetségen, nyelven és népen.” Ez a prófécia, amely csaknem azonos a Dániel 7 kis szarváról adott leírással, kétségtelenül a pápaságra mutat.

> “‘Power was given unto him to continue forty and two months.’ And, says the prophet, ‘I saw one of his heads as it were wounded to death.’ And again: ‘He that leadeth into captivity shall go into captivity: he that killeth with the sword must be killed with the sword.’ The forty and two months are the same as the ‘time and times and the dividing of time,’ three years and a half, or 1260 days, of Daniel 7—the time during which the papal power was to oppress God’s people. This period, as stated in preceding chapters, began with the supremacy of the papacy, A.D. 538, and terminated in 1798. At that time the pope was made captive by the French army, the papal power received its deadly wound, and the prediction was fulfilled, ‘He that leadeth into captivity shall go into captivity.’” The Great Controversy, 439.

> „Hatalom adatott neki, hogy cselekedjék negyvenkét hónapig.” És — mondja a próféta — „látám, hogy egy az ő fejei közül mintegy halálos sebbel megsebesíttetett.” És ismét: „Ha valaki fogságba visz mást, ő maga is fogságba megy; ha valaki fegyverrel öl, annak fegyverrel kell megöletnie.” A negyvenkét hónap ugyanaz, mint az „idő, idők és fél idő”, három és fél év, vagy 1260 nap, Dániel 7-ben — az az időszak, amely alatt a pápai hatalom elnyomta Isten népét. Ez az időszak, amint az előző fejezetekben megállapítást nyert, a pápaság uralmának kezdetével, Kr. u. 538-ban vette kezdetét, és 1798-ban ért véget. Abban az időben a pápát a francia hadsereg foglyul ejtette, a pápai hatalom megkapta halálos sebét, és beteljesedett az előrejelzés: „Ha valaki fogságba visz mást, ő maga is fogságba megy.”” A nagy küzdelem, 439.

With the inspired authority to also consider three and a half years as the “time” which “reveals” Rome, other biblical references to Rome emerge.

Azzal a sugalmazott tekintéllyel, hogy a három és fél évet is annak az „idő”-nek tekintsük, amely „leleplezi” Rómát, más, Rómára vonatkozó bibliai utalások is előtűnnek.

> But I tell you of a truth, many widows were in Israel in the days of Elias, when the heaven was shut up three years and six months, when great famine was throughout all the land. Luke 4:25.

> De bizony mondom néktek, hogy sok özvegy volt Izráelben Illés napjaiban, amikor az ég három esztendeig és hat hónapig be volt zárva, és nagy éhínség volt az egész földön. Lukács 4:25.

The three and a half years of Elijah, connects the time with Jezebel, who is the symbol of papal Rome in the church of Thyatira.

Illés három és fél éve összekapcsolja ezt az időszakot Jézabellel, aki a thüatirai gyülekezetben a pápai Róma jelképe.

> Notwithstanding I have a few things against thee, because thou sufferest that woman Jezebel, which calleth herself a prophetess, to teach and to seduce my servants to commit fornication, and to eat things sacrificed unto idols. And I gave her space to repent of her fornication; and she repented not. Revelation 2:20, 21.

> De az a kevés panaszom van ellened, hogy megtűröd azt az asszonyt, Jezábelt, aki prófétanőnek mondja magát, hogy tanítson, és elcsábítsa az én szolgáimat, hogy paráználkodjanak, és bálványáldozati eledelt egyenek. És adtam neki időt, hogy megtérjen paráznaságából; de nem tért meg. Jelenések 2:20–21.

The “time” given the fourth church, represented by Jezebel, is also a “space.”

A negyedik gyülekezetnek adott „idő”, amelyet Jézabel képvisel, egyúttal „tér” is.

> Elias was a man subject to like passions as we are, and he prayed earnestly that it might not rain: and it rained not on the earth by the space of three years and six months. James 5:17.

> Illés hozzánk hasonló természetű ember volt, és buzgón imádkozott, hogy ne essen eső; és nem is esett eső a földre három évig és hat hónapig. Jakab 5:17.

Commenting on the forty-two months being the same as the thousand two hundred and threescore days, Sister White identifies the period as “those days,” which Christ referred to.

A negyvenkét hónapnak az ezerkétszázhatvan nappal való azonosságáról szólva White testvér ezt az időszakot „ama napok”-ként azonosítja, amelyekre Krisztus utalt.

> “The periods here mentioned—‘forty and two months,’ and ‘a thousand two hundred and threescore days’—are the same, alike representing the time in which the church of Christ was to suffer oppression from Rome. The 1260 years of papal supremacy began in A.D. 538, and would therefore terminate in 1798. At that time a French army entered Rome and made the pope a prisoner, and he died in exile. Though a new pope was soon afterward elected, the papal hierarchy has never since been able to wield the power which it before possessed.

> Az itt említett időszakok — a „negyvenkét hónap” és az „ezerkétszázhatvan nap” — ugyanazok, egyaránt azt az időt jelképezik, amely alatt Krisztus egyházának Róma részéről elnyomást kellett elszenvednie. A pápai felsőbbség 1260 éve Kr. u. 538-ban kezdődött, és ennélfogva 1798-ban ért véget. Abban az időben egy francia hadsereg bevonult Rómába, a pápát foglyul ejtette, és ő száműzetésben halt meg. Noha nem sokkal ezután új pápát választottak, a pápai hierarchia azóta sem volt többé képes gyakorolni azt a hatalmat, amellyel korábban rendelkezett.

> “The persecution of the church did not continue throughout the entire period of the 1260 years. God in mercy to His people cut short the time of their fiery trial. In foretelling the ‘great tribulation’ to befall the church, the Saviour said: ‘Except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened.’ Matthew 24:22. Through the influence of the Reformation the persecution was brought to an end prior to 1798.” The Great Controversy, 266.

> „Az egyház üldözése nem tartott végig a teljes 1260 éven át. Isten, népe iránti irgalmában, megrövidítette tüzes megpróbáltatásuk idejét. Amikor a Megváltó előre megjövendölte az egyházra váró „nagy nyomorúságot”, ezt mondta: „És ha azok a napok meg nem rövidíttetnének, egyetlen test sem menekülne meg; de a választottakért megrövidíttetnek azok a napok.” Máté 24:22. A reformáció hatására az üldözés 1798 előtt véget ért.” A nagy küzdelem, 266.

Christ and Sister White identify the expression of “those days,” as the “time,” which identifies papal Rome. When Daniel speaks of the persecution which followed the placing of the papacy on the throne of the earth in verse thirty-one of chapter eleven, he speaks of that time of persecution as “many days.”

Krisztus és White testvér „ama napok” kifejezést azonosítják azzal az „idővel”, amely a pápai Rómát jelöli. Amikor Dániel a tizenegyedik fejezet harmincegyedik versében a pápaság földi trónra helyezését követő üldözésről beszél, az üldöztetésnek azt az időszakát „sok napnak” nevezi.

> And arms shall stand on his part, and they shall pollute the sanctuary of strength, and shall take away the daily sacrifice, and they shall place the abomination that maketh desolate. And such as do wickedly against the covenant shall he corrupt by flatteries: but the people that do know their God shall be strong, and do exploits. And they that understand among the people shall instruct many: yet they shall fall by the sword, and by flame, by captivity, and by spoil, many days. Daniel 11:31–33.

> És seregek állnak majd az ő részén, és megfertőztetik az erősség szenthelyét, eltávolítják a mindennapi áldozatot, és felállítják a pusztító utálatosságot. És akik gonoszul cselekszenek a szövetség ellen, azokat hízelkedésekkel megrontja; de az a nép, amely ismeri az ő Istenét, erős lesz, és nagy dolgokat visz véghez. És az értelmesek a nép között sokakat oktatnak; mégis elhullanak fegyver, tűz, fogság és fosztogatás által, sok napon át. Dániel 11:31–33.

Rome is revealed in connection with the prophetic time which is associated with it, that is why Paul says the man of sin will be revealed in “his time”. The fact that Rome establishes the vision, which if we do not know, we perish, identifies why that prophetic time is represented so often, and in so many ways, for God “does not repeat things that are of no great consequence.” In the previous verses, the end of the period of time is also marked.

Róma a hozzá kapcsolódó prófétai idővel összefüggésben tárul fel; ezért mondja Pál, hogy a bűn embere „a maga idejében” fog kijelentetni. Az a tény, hogy Róma alapozza meg a látomást, amely nélkül, ha nem ismerjük, elveszünk, megmutatja, miért ábrázoltatik ez a prófétai idő oly gyakran és oly sokféleképpen; mert Isten „nem ismétel olyan dolgokat, amelyeknek nincs nagy jelentőségük.” Az előző versekben ennek az időszaknak a vége is meg van jelölve.

> And they that understand among the people shall instruct many: yet they shall fall by the sword, and by flame, by captivity, and by spoil, many days. Now when they shall fall, they shall be holpen with a little help: but many shall cleave to them with flatteries. And some of them of understanding shall fall, to try them, and to purge, and to make them white, even to the time of the end: because it is yet for a time appointed. Daniel 11:33–35.

> És a nép értelmesei sokakat tanítanak; mégis elhullanak fegyver által, tűz által, fogság és fosztogatás által sok napon át. És amikor elhullanak, kevés segítséggel megsegíttetnek; de sokan hízelkedéssel csatlakoznak hozzájuk. És az értelmesek közül is némelyek elhullanak, hogy próbára tétessenek, megtisztíttassanak és megfehéríttessenek a vég idejéig; mert ez még a rendelt időre szól. Dániel 11:33–35.

The “time of the end” “is yet for a time appointed.” The Hebrew word “appointed” is “moed,” and means a fixed time or an appointment. The prophetic relevance and importance of the “time appointed,” in the book of Daniel is identified by how often it is referenced. Very few Laodicean Adventists, if any, recognize that 1989, was a “time of the end,” and therefore 1989 was an appointed time. It was an appointment made by God, when He would unseal the knowledge for the movement of the one hundred and forty-four thousand. For this reason, the book of Daniel provides witnesses to the fact that the “time appointed” marks the arrival of “the time of the end”. In Daniel eight, this prophetic symbol is set forth.

A „vég ideje” „még meghatározott időre szól”. A héber „meghatározott” szó a „moed”, amely rögzített időt vagy kijelölt időpontot jelent. A „meghatározott idő” prófétai jelentőségét és fontosságát Dániel könyvében az mutatja, milyen gyakran történik rá utalás. A laodiceai adventisták közül, ha egyáltalán bárki, nagyon kevesen ismerik fel, hogy 1989 a „vég ideje” volt, és ezért 1989 kijelölt idő volt. Ez Istentől rendelt időpont volt, amikor fel akarta törni az ismeret pecsétjét a száznegyvennégyezer mozgalma számára. Ezért Dániel könyve tanúbizonyságot tesz arról a tényről, hogy a „meghatározott idő” jelzi „a vég idejének” elérkezését. Dániel nyolcadik fejezetében ez a prófétai jelkép kerül bemutatásra.

> And I heard a man’s voice between the banks of Ulai, which called, and said, Gabriel, make this man to understand the vision. So he came near where I stood: and when he came, I was afraid, and fell upon my face: but he said unto me, Understand, O son of man: for at the time of the end shall be the vision. Now as he was speaking with me, I was in a deep sleep on my face toward the ground: but he touched me, and set me upright. And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. Daniel 8:16–19.

> És hallottam egy emberi hangot az Ulai partjai között, amely kiáltott, és ezt mondta: Gábriel, értesd meg ezzel az emberrel a látomást. Ő odajött oda, ahol álltam; és amikor odajött, megrettentem, és arccal a földre estem; de ő ezt mondta nekem: Értsd meg, embernek fia, mert a vég idejére szól a látomás. Miközben pedig beszélt velem, mély álomba merültem arccal a föld felé; de megérintett engem, és talpra állított. És ezt mondta: Íme, tudtodra adom, mi lesz a harag végső idején; mert a rendelt időben lesz a vég. Dániel 8:16–19.

As with chapter eleven, the word “end,” in “time of the end” in these verses is a different Hebrew word than is translated as “appointed.” The time of the end is representing a period that commences at the time appointed. The “time appointed” (moed) is an appointment, and the time of the end (the Hebrew word “gets”) is a period of time, which begins at the time appointed. It is the “time” that reveals Rome, and that “time” is so important that the end of that period of time, and the period which follows the end of that time, are represented by several witnesses. In verse twenty-four of chapter eleven of Daniel, pagan Rome is identified as ruling the world for a “time.”

Amiként a tizenegyedik fejezet esetében is, ezekben a versekben az „idő vége” kifejezésben szereplő „vég” szó egy másik héber szó, mint amelyet „meghatározott”-nak fordítanak. Az idő vége egy olyan időszakot jelképez, amely a meghatározott időben veszi kezdetét. A „meghatározott idő” (moed) kijelölt időpontot jelent, míg az idő vége (a héber „gets” szó) egy időszak, amely a meghatározott időben kezdődik. Ez az az „idő”, amely feltárja Rómát, és ez az „idő” olyan jelentőséggel bír, hogy ennek az időszaknak a vége, valamint az azt követő időszak több tanú által is megjelenítésre kerül. Dániel tizenegyedik fejezete huszonnegyedik versében a pogány Róma úgy van azonosítva, mint amely egy „ideig” uralja a világot.

A symbolic “time,” is three hundred and sixty years, for there are three hundred and sixty days in a biblical year. Pagan Rome ruled for a “time,” and papal Rome ruled for “a time, times and half a time.” Modern Rome rules for a symbolic “hour,” or a symbolic “forty-two months.” There is no prophetic time after 1844, so the “hour” and the “forty-two months” is the period from the soon-coming Sunday law unto the close of human probation. But pagan Rome ruled supremely from the Battle of Actium in 31 BC, until Constantine moved the capital of the empire to Constantinople in the year 330. We know the following verses are speaking of pagan Rome, for Christ is represented as the “prince of the covenant” that “shall be broken” when He was crucified. The power then ruling was pagan Rome, so the verses we are now going to look at identify pagan Rome.

A jelképes „idő” háromszázhatvan év, mert a bibliai évben háromszázhatvan nap van. A pogány Róma egy „időn” át uralkodott, a pápai Róma pedig „egy időn, időkön és fél időn” át. A modern Róma egy jelképes „órán”, vagyis jelképes „negyvenkét hónapon” át uralkodik. 1844 után nincs prófétai idő, ezért az „óra” és a „negyvenkét hónap” a hamarosan bekövetkező vasárnapi törvénytől az emberi kegyelemidő lezárultáig terjedő időszak. A pogány Róma azonban legfelsőbb hatalomként uralkodott az actiumi csatától kezdve, Kr. e. 31-től addig, míg Konstantin a birodalom fővárosát Kr. u. 330-ban Konstantinápolyba nem helyezte át. Tudjuk, hogy a következő versek a pogány Rómáról szólnak, mert Krisztus mint a „szövetség fejedelme” van bemutatva, aki „megtöretik”, amikor megfeszítették. Az akkor uralkodó hatalom a pogány Róma volt, ezért azok az igék, amelyeket most meg fogunk vizsgálni, a pogány Rómát azonosítják.

> And in his estate shall stand up a vile person, to whom they shall not give the honour of the kingdom: but he shall come in peaceably, and obtain the kingdom by flatteries. And with the arms of a flood shall they be overflown from before him, and shall be broken; yea, also the prince of the covenant. And after the league made with him he shall work deceitfully: for he shall come up, and shall become strong with a small people. He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:21–24.

> És annak helyébe egy hitvány ember áll, akinek nem adják meg a királyi méltóság tisztességét; hanem békességesen jön be, és hízelkedésekkel szerzi meg a királyságot. És elárasztatnak előle, mint az áradat seregei, és megtöretnek; sőt a szövetség fejedelme is. És miután szövetséget kötnek vele, csalárdul cselekszik; mert feljön, és megerősödik kevés néppel. Békességesen hatol be még a tartomány legkövérebb részeibe is; és olyat cselekszik, amit atyái sem cselekedtek, sem atyáinak atyái: zsákmányt, prédát és gazdagságot szór szét közöttük; és a megerősített helyek ellen tervezi fondorlatait, de csak egy ideig. Dániel 11:21–24.

The word “against” in the last phrase of the verses actually means “from,” and the verse is saying that pagan Rome shall rule (forecast his devices) “from” its stronghold (the City of Rome) for three hundred and sixty years.

Az „against” szó az igeversek utolsó fordulatában valójában azt jelenti: „-tól/-től”, és az igevers azt mondja, hogy a pogány Róma háromszázhatvan évig uralkodik (tervei előrejelzéseként) erősségétől, vagyis fellegvárától (Róma városától).

> “‘VERSE 24. He shall enter peacefully even upon the fattest places of the province: and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strongholds, even for a time.’

> „24. vers. Békességben még a tartomány legkövérebb részeire is behatol; és olyat cselekszik, amit sem atyái, sem atyáinak atyái nem cselekedtek; és szétszórja közöttük a zsákmányt, a prédát és a gazdagságot; sőt terveit az erősségek ellen szövi, mégpedig egy ideig.”

> “The usual manner in which nations had, before the days of Rome, entered upon valuable provinces and rich territory, was by war and conquest. Rome was now to do what had not been done by the fathers or the fathers’ fathers; namely, receive these acquisitions through peaceful means. The custom, before unheard of, was now inaugurated, of kings leaving by legacy their kingdoms to the Romans. Rome came into possession of large provinces in this manner.

> „Az a szokásos mód, ahogyan a nemzetek Róma napjai előtt értékes tartományokhoz és gazdag területekhez jutottak, háború és hódítás útján történt. Rómának most azt kellett megtennie, amit nem tettek meg sem az atyák, sem atyáik atyái; nevezetesen, hogy ezeket a szerzeményeket békés eszközökkel nyerje el. Ekkor honosodott meg az addig hallatlan szokás, hogy a királyok végrendeletileg a rómaiakra hagyták királyságaikat. Róma ily módon jutott nagy tartományok birtokába.”

> “And those who thus came under the dominion of Rome derived no small advantage therefrom. They were treated with kindness and leniency. It was like having the prey and spoil distributed among them. They were protected from their enemies, and rested in peace and safety under the aegis of the Roman power.

> „És akik ily módon Róma uralma alá kerültek, nem csekély előnyt nyertek ebből. Kedvességgel és elnézéssel bántak velük. Olyan volt ez, mintha a zsákmányt és a prédát osztották volna szét közöttük. Védelmet élveztek ellenségeikkel szemben, és békében és biztonságban nyugodtak a római hatalom oltalma alatt.

> “To the latter portion of this verse, Bishop Newton gives the idea of forecasting devices from strongholds, instead of against them. This the Romans did from the strong fortress of their seven-hilled city. ‘Even for a time;’ doubtless a prophetic time, 360 years. From what point are these years to be dated? Probably from the event brought to view in the following verse.

> „E vers második felére vonatkozóan Newton püspök azt az értelmezést adja, hogy az erősségek ellen irányuló hadi tervekről van szó, nem pedig az erősségekből kiindulókról. Ezt tették a rómaiak hét halomra épült városuk erős erődjéből. „Még egy ideig;” kétségtelenül prófétai időről van szó, 360 évről. Mely időponttól kell ezeket az éveket számítani? Valószínűleg attól az eseménytől, amely a következő versben kerül elénk.

> “‘VERSE 25. And he shall stir up his power and his courage against the king of the south with a great army; and the king of the south shall be stirred up to battle with a very great and mighty army; but he shall not stand: for they shall forecast devices against him.’

> „25. vers. És felindítja erejét és bátorságát a déli király ellen nagy sereggel; és a déli király is felingereltetik a harcra igen nagy és hatalmas sereggel; de nem állhat meg, mert cselszövéseket forralnak ellene.”

> “By verses 23 and 24 we are brought down this side of the league between the Jews and the Romans, BC 161, to the time when Rome had acquired universal dominion. The verse now before us brings to view a vigorous campaign against the king of the south, Egypt, and the occurrence of a notable battle between great and mighty armies. Did such events as these transpire in the history of Rome about this time?—They did. The war was the war between Egypt and Rome; and the battle was the battle of Actium. Let us take a brief view of the circumstances that led to this conflict.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 271–273.

> „A 23. és 24. versek által eljutunk a zsidók és a rómaiak közötti szövetségnek erről az oldaláról, i. e. 161-től arra az időre, amikor Róma egyetemes uralomra tett szert. A most előttünk álló vers szemünk elé tár egy erőteljes hadjáratot a déli király, Egyiptom ellen, valamint egy nevezetes ütközet bekövetkeztét nagy és hatalmas seregek között. Vajon történtek-e efféle események Róma történetében körülbelül ebben az időben? — Történtek. A háború az Egyiptom és Róma közötti háború volt; az ütközet pedig az actiumi csata. Vessünk rövid pillantást azokra a körülményekre, amelyek e konfliktushoz vezettek.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 271–273.

In the following verses the time appointed and the end are again referenced by Daniel.

A következő versekben Dániel ismét utal a meghatározott időre és a végre.

> And he shall stir up his power and his courage against the king of the south with a great army; and the king of the south shall be stirred up to battle with a very great and mighty army; but he shall not stand: for they shall forecast devices against him. Yea, they that feed of the portion of his meat shall destroy him, and his army shall overflow: and many shall fall down slain. And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Then shall he return into his land with great riches; and his heart shall be against the holy covenant; and he shall do exploits, and return to his own land. At the time appointed he shall return, and come toward the south; but it shall not be as the former, or as the latter. Daniel 11:25–29.

> És felingerli erejét és bátorságát a déli király ellen nagy sereggel; és a déli király is hadra kél igen nagy és hatalmas sereggel; de nem állhat meg, mert terveket szőnek ellene. Sőt, akik az ő ételének részéből esznek, azok pusztítják el őt, és serege elárad; és sokan elesnek megölve. És e két király szíve a gonoszságra hajlik, és egy asztalnál hazugságokat szólnak; de nem lesz szerencséjük, mert a vég még az elrendelt időre vár. Akkor visszatér földjére nagy gazdagsággal; és szíve a szent szövetség ellen fordul; és cselekszik, majd visszatér a maga földjére. Az elrendelt időben ismét visszatér, és dél felé vonul; de nem úgy lesz, mint az előbbi, vagy mint az utóbbi alkalommal. Dániel 11:25–29.

In chapter eight, Gabriel identified that the “chazon,” vision of the twenty-five hundred and twenty years, would conclude at the time appointed, and then the period represented by “the time of the end” would begin. In this passage, the time appointed is the end of the three hundred and sixty years that pagan Rome would rule the world supremely. In this passage there is no “time of the end,” for there was nothing sealed up that was to be unsealed at the end of that period of history.

A nyolcadik fejezetben Gábriel azonosította, hogy a „chazon”, a kétezer-ötszázhúsz évről szóló látomás, a rendelt időben ér véget, és akkor kezdődik meg az az időszak, amelyet „a vég ideje” jelképez. Ebben a szakaszban a rendelt idő annak a háromszázhatvan évnek a vége, amely alatt a pogány Róma a világ felett a legfőbb uralmat gyakorolta. Ebben a szakaszban nincs „vég ideje”, mert semmi sem volt lepecsételve, amit a történelemnek e korszakának végén kellett volna felnyitni.

In Daniel chapter eight, the vision of the “last end” of the indignation, which was the twenty-five hundred and twenty years that concluded at the same time as the twenty-three hundred years, was sealed up to the “time of the end,” for in 1844, which was the appointed time of both visions, the light of the third angel was unsealed. In Daniel eleven, verses thirty to thirty-six, at the end of the “first indignation” in 1798, there was to be a period represented as the “time of the end,” when the light of the first angel was unsealed. Therefore, the time prophecy of pagan Rome did not have a time of the end, but only a time appointed, identifying when the three hundred and sixty years concluded, but the time appointed in 1798, and the time appointed in 1844, both unsealed a message that was to be understood in the period represented as the “time of the end”.

Dániel nyolcadik fejezetében a „harag” „végső végének” látomása, amely a kétezer-ötszázhúsz év volt, s amely a kétezer-háromszáz évvel egy időben ért véget, el volt pecsételve „a vég idejéig”, mert 1844-ben, amely mindkét látomás kijelölt ideje volt, a harmadik angyal világossága feltöretett. Dániel tizenegyedik fejezetében, a harmincadik verstől a harminchatodikig, az „első harag” végén, 1798-ban, egy olyan időszaknak kellett következnie, amely „a vég idejeként” van ábrázolva, amikor az első angyal világossága feltöretett. Ezért a pogány Rómára vonatkozó időprófécia nem rendelkezett a vég idejével, hanem csak kijelölt idővel, amely megjelölte, mikor zárult le a háromszázhatvan év; ám az 1798-ban bekövetkezett kijelölt idő és az 1844-ben bekövetkezett kijelölt idő egyaránt feltöretett egy üzenetet, amelyet a „vég idejeként” ábrázolt időszakban kellett megérteni.

Rome is revealed as it is represented prophetically within its prophetic time. “Time, times and dividing of time”, “forty-two months”, “twelve hundred and sixty days”, and “three and a half years” are some of the various symbols that represent the period when the papacy ruled during the Dark Ages. The period of time that links the movement of the Millerites to the movement of the one hundred and forty-four thousand is one hundred and twenty-six years. One hundred and twenty-six is also a symbol of twelve hundred and sixty days, for it is a tithe or a tenth of that amount. The one hundred and twenty-six years from the rebellion of 1863, unto the time appointed in 1989, identifies 1989 as God’s appointment with His last day people.

Róma úgy lepleződik le, amint prófétikusan ábrázolva van a maga prófétikus idejében. Az „idő, idők és fél idő”, a „negyvenkét hónap”, az „ezerkétszázhatvan nap” és a „három és fél év” azok közül a különböző jelképek közül valók, amelyek azt az időszakot jelképezik, amikor a pápaság uralkodott a sötét középkor idején. Az az időtartam, amely összekapcsolja a milleriták mozgalmát a száznegyvennégyezer mozgalmával, százhuszonhat év. A százhuszonhat a ezerkétszázhatvan nap jelképe is, mert annak tizede, azaz egy tizedrésze. Az 1863-as lázadástól az 1989-ben kijelölt ideig terjedő százhuszonhat év azonosítja 1989-et mint Isten találkozási idejét az Ő utolsó napi népével.

We will continue this study in the next article.

E tanulmányt a következő cikkben folytatjuk.

> “How shall we search the Scriptures? Shall we drive our stakes of doctrine one after another, and then try to make all Scripture meet our established opinions, or shall we take our ideas and views to the Scriptures, and measure our theories on every side by the Scriptures of truth? Many who read and even teach the Bible, do not comprehend the precious truth they are teaching or studying. Men entertain errors, when the truth is clearly marked out, and if they would but bring their doctrines to the word of God, and not read the word of God in the light of their doctrines, to prove their ideas right, they would not walk in darkness and blindness, or cherish error. Many give the words of Scripture a meaning that suits their own opinions, and they mislead themselves and deceive others by their misinterpretations of God’s word. As we take up the study of God’s word, we should do so with humble hearts. All selfishness, all love of originality, should be laid aside. Long-cherished opinions must not be regarded as infallible. It was the unwillingness of the Jews to give up their long established traditions that proved their ruin. They were determined not to see any flaw in their own opinions or in their expositions of the Scriptures; but however long men may have entertained certain views, if they are not clearly sustained by the written word, they should be discarded.

> „Hogyan kutassuk az Írásokat? Úgy verjük le egymás után tanaink cövekeit, majd megpróbáljuk az egész Szentírást úgy alakítani, hogy megfeleljen rögzített nézeteinknek, vagy inkább vigyük gondolatainkat és felfogásunkat az Írásokhoz, és elméleteinket minden oldalról az igazság Írásaihoz mérjük? Sokan, akik olvassák, sőt tanítják is a Bibliát, nem értik azt a drága igazságot, amelyet tanítanak vagy tanulmányoznak. Az emberek tévedéseket dédelgetnek, holott az igazság világosan ki van jelölve; és ha tanaikat Isten Igéjéhez vinnék, és nem Isten Igéjét olvasnák tanaik világánál, hogy elképzeléseiket helyesnek bizonyítsák, nem járnának sötétségben és vakságban, sem nem táplálnák a tévelygést. Sokan olyan jelentést adnak az Írás szavainak, amely megfelel saját nézeteiknek, és félrevezetik önmagukat, valamint másokat is megtévesztenek Isten Igéjének helytelen magyarázásával. Amikor hozzáfogunk Isten Igéjének tanulmányozásához, azt alázatos szívvel kell tennünk. Félre kell tenni minden önzést és minden eredetiségvágyat. A régóta dédelgetett véleményeket nem szabad tévedhetetlennek tekinteni. A zsidók romlását az okozta, hogy nem voltak hajlandók lemondani régóta fennálló hagyományaikról. Elszántan nem akartak semmiféle hibát meglátni sem saját nézeteikben, sem az Írások magyarázataiban; de bármily régóta vallottak is az emberek bizonyos nézeteket, ha azokat az írott Ige nem támasztja alá világosan, el kell vetni őket.”

> “Those who sincerely desire truth will not be reluctant to lay open their positions for investigation and criticism, and will not be annoyed if their opinions and ideas are crossed. This was the spirit cherished among us forty years ago. We would come together burdened in soul, praying that we might be one in faith and doctrine; for we knew that Christ is not divided. One point at a time was made the subject of investigation. Solemnity characterized these councils of investigation. The Scriptures were opened with a sense of awe. Often we fasted, that we might be better fitted to understand the truth. After earnest prayer, if any point was not understood, it was discussed, and each one expressed his opinion freely; then we would again bow in prayer, and earnest supplications went up to heaven that God would help us to see eye to eye, that we might be one, as Christ and the Father are one. Many tears were shed. If one brother rebuked another for his dullness of comprehension in not understanding a passage as he understood it, the one rebuked would afterward take his brother by the hand, and say, ‘Let us not grieve the Holy Spirit of God. Jesus is with us; let us keep a humble and teachable spirit;’ and the brother addressed would say, ‘Forgive me, brother, I have done you an injustice.’ Then we would bow down in another season of prayer. We spent many hours in this way. We did not generally study together more than four hours at a time, yet sometimes the entire night was spent in solemn investigation of the Scriptures, that we might understand the truth for our time. On some occasions the Spirit of God would come upon me, and difficult portions were made clear through God’s appointed way, and then there was perfect harmony. We were all of one mind and one Spirit.

> „Akik őszintén vágynak az igazságra, nem vonakodnak álláspontjukat vizsgálat és bírálat elé tárni, és nem bosszankodnak, ha nézeteikkel és elképzeléseikkel ellentmondás támad. Ez az a lelkület volt, amelyet negyven évvel ezelőtt közöttünk ápoltak. Összegyűltünk, lelkünkben teherrel, imádkozva azért, hogy egyek lehessünk hitben és tanításban; mert tudtuk, hogy Krisztus nincs megosztva. Egyszerre mindig csak egy pontot tettek vizsgálat tárgyává. Ünnepélyesség jellemezte e vizsgálódó tanácskozásokat. Az Írásokat tiszteletteljes félelemmel nyitottuk meg. Gyakran böjtöltünk, hogy alkalmasabbak legyünk az igazság megértésére. Komoly ima után, ha valamely pontot nem értettünk meg, azt megbeszéltük, és mindenki szabadon kifejtette véleményét; aztán ismét imára borultunk, és buzgó könyörgések szálltak fel a mennybe, hogy Isten segítsen nekünk egyetértésre jutni, hogy egyek lehessünk, miként Krisztus és az Atya egy. Sok könny hullott. Ha egyik testvér megdorgálta a másikat értelmi tompasága miatt, amiért nem értett meg egy igeszakaszt úgy, ahogyan ő értette, a megdorgált ezután kézen fogta testvérét, és ezt mondta: »Ne szomorítsuk meg Isten Szentlelkét. Jézus velünk van; őrizzünk alázatos és tanítható lelkületet«; és a megszólított testvér ezt mondta: »Bocsáss meg, testvérem, igazságtalan voltam veled.« Ezután újra imára borultunk. Sok órát töltöttünk így. Rendszerint nem tanulmányoztunk együtt egyszerre négy óránál tovább, de olykor az egész éjszakát az Írások ünnepélyes kutatásával töltöttük, hogy megérthessük a jelen időre szóló igazságot. Némely alkalmakkor Isten Lelke szállt rám, és a nehéz részek világossá váltak Isten által rendelt módon, és akkor tökéletes összhang uralkodott. Mindnyájan egy akaraton és egy Lélekben voltunk.”

> “We sought most earnestly that the Scriptures should not be wrested to suit any man’s opinions. We tried to make our differences as slight as possible by not dwelling on points that were of minor importance, upon which there were varying opinions. But the burden of every soul was to bring about a condition among the brethren which would answer the prayer of Christ that his disciples might be one as he and the Father are one. Sometimes one or two of the brethren would stubbornly set themselves against the view presented, and would act out the natural feelings of the heart; but when this disposition appeared, we suspended our investigations and adjourned our meeting, that each one might have an opportunity to go to God in prayer, and without conversation with others, study the point of difference, asking light from heaven. With expressions of friendliness we parted, to meet again as soon as possible for further investigation. At times the power of God came upon us in a marked manner, and when clear light revealed the points of truth, we would weep and rejoice together. We loved Jesus; we loved one another.

> „A legőszintébb igyekezettel arra törekedtünk, hogy az Írásokat semmiképpen se csavarják ki úgy, hogy azok bármely ember véleményéhez igazodjanak. Igyekeztünk nézetkülönbségeinket a lehető legkisebbre szorítani azáltal, hogy nem időztünk olyan pontoknál, amelyek kisebb jelentőségűek voltak, s amelyek felől eltérő vélemények léteztek. Minden lélek terhe azonban az volt, hogy a testvérek között olyan állapot jöjjön létre, amely megfelel Krisztus imájának, hogy tanítványai egyek legyenek, miként ő és az Atya egyek. Időnként egy vagy két testvér makacsul szembefordult az előterjesztett nézettel, és a szív természetes indulatait követte; de amikor ez a lelkület megnyilvánult, felfüggesztettük vizsgálódásainkat, és elnapoltuk összejövetelünket, hogy mindenkinek alkalma legyen imádságban Istenhez fordulni, és másokkal való beszélgetés nélkül tanulmányozni a vitás pontot, mennyei világosságot kérve. Baráti érzések kifejezésével váltunk el, hogy a lehető leghamarabb ismét találkozzunk a további vizsgálódás végett. Időnként Isten hatalma szemmel látható módon szállt ránk, és amikor a világos fény feltárta az igazság pontjait, együtt sírtunk és örvendeztünk. Szerettük Jézust; szerettük egymást.”

> “In those days God wrought for us, and the truth was precious to our souls. It is necessary that our unity today be of a character that will bear the test of trial. We are in the school of the Master here, that we may be trained for the school above. We must learn to bear disappointment in a Christ-like manner, and the lesson taught by this will be of great importance to us.

> „Ama napokban Isten munkálkodott értünk, és az igazság drága volt lelkünknek. Szükséges, hogy mai egységünk olyan jellegű legyen, amely kiállja a próba vizsgálatát. Itt a Mester iskolájában vagyunk, hogy felkészíttessünk az odafenn való iskolára. Meg kell tanulnunk a csalódást Krisztushoz méltó módon elviselni, és az ebből tanult lecke igen nagy jelentőségű lesz számunkra.

> “We have many lessons to learn, and many, many to unlearn. God and heaven alone are infallible. Those who think that they will never have to give up a cherished view, never have occasion to change an opinion, will be disappointed. As long as we hold to our own ideas and opinions with determined persistency, we cannot have the unity for which Christ prayed.” Review and Herald, July 26, 1892.

> „Sok mindent kell megtanulnunk, és nagyon sok mindent el kell felejtenünk. Egyedül Isten és a menny tévedhetetlen. Akik azt gondolják, hogy soha nem kell lemondaniuk egy dédelgetett nézetükről, és soha nem kerülnek olyan helyzetbe, hogy véleményüket megváltoztassák, csalódni fognak. Amíg saját eszméinkhez és véleményeinkhez makacs kitartással ragaszkodunk, nem lehet meg az az egység, amelyért Krisztus imádkozott.” Review and Herald, 1892. július 26.

Back to Articles