Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-Three

Dániel könyve - Százhatvanharmadik

Unveiling Prophecy: Exploring Chapter Eleven of Daniel

A prófécia feltárása: Dániel könyve tizenegyedik fejezetének vizsgálata

Author

Jeff Pippenger

Published

March 28, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We will now begin to proceed through chapter eleven of Daniel.

Most megkezdjük Dániel tizenegyedik fejezetének tárgyalását.

> Also I in the first year of Darius the Mede, even I, stood to confirm and to strengthen him. And now will I show thee the truth. Behold, there shall stand up yet three kings in Persia; and the fourth shall be far richer than they all: and by his strength through his riches he shall stir up all against the realm of Grecia. And a mighty king shall stand up, that shall rule with great dominion, and do according to his will. And when he shall stand up, his kingdom shall be broken, and shall be divided toward the four winds of heaven; and not to his posterity, nor according to his dominion which he ruled: for his kingdom shall be plucked up, even for others beside those. Daniel 11:1–4.

> „És én is, a méd Dárius uralkodásának első esztendejében, mellette álltam, hogy támogassam és megerősítsem őt. Most pedig kijelentem neked az igazságot. Íme, még három király támad Perzsiában; és a negyedik mindnyájuknál sokkal gazdagabb lesz; és erejével, gazdagsága révén, mindenkit fellázít Görögország birodalma ellen. És egy hatalmas király támad, aki nagy uralommal fog uralkodni, és azt cselekszi, amit akar. De amint felemelkedik, birodalma összetöretik, és az ég négy szele felé oszlik; de nem az ő utódaira száll, és nem ama uralom szerint, amellyel uralkodott; mert birodalma kiszakíttatik, és másokra száll, nem azokra.” Dániel 11:1–4.

Gabriel begins by informing Daniel that he also worked with Darius in his first year, which is the year Darius’ nephew, his general, took Babylon and slew Belshazzar. Daniel is receiving this vision in the third year of Cyrus, according to the first verse of chapter ten, so Gabriel is marking both Darius and Cyrus as the symbols representing the “time of the end.” Belshazzar and Babylon were taken by the Medo-Persian Empire in the year 538 BC.

Gábriel azzal kezdi, hogy tudatja Dániellel: ő is együtt munkálkodott Dáriusszal annak első évében, abban az évben, amikor Dáriusz unokaöccse, az ő hadvezére bevette Babilont és megölte Belsazárt. Dániel e látomást Círus harmadik évében kapja, a tizedik fejezet első verse szerint, ezért Gábriel mind Dáriuszt, mind Círust a „vég idejét” jelképező szimbólumokként jelöli meg. Belsazárt és Babilont a médo-perzsa birodalom Kr. e. 538-ban foglalta el.

> “Cyrus besieged Babylon, which he took by stratagem in 538 BC, and with the death of Belshazzar, whom the Persians killed, the kingdom of Babylon ceased to exist.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 46.

> „Círus ostrom alá vette Babilont, amelyet Kr. e. 538-ban csel útján foglalt el, és Belsazárnak, akit a perzsák öltek meg, halálával Babilon királysága megszűnt létezni.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 46.

In the year 538 BC, Daniel recorded chapter nine.

Kr. e. 538-ban Dániel lejegyezte a kilencedik fejezetet.

> “The vision recorded in the preceding chapter [chapter eight] was given in the third year of Belshazzar, BC 538. In the same year, which was also the first of Darius, the events narrated in this chapter [chapter nine] occurred.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 205.

> „Az előző fejezetben [a nyolcadik fejezetben] feljegyzett látomás Bélsaccar harmadik évében, Kr. e. 538-ban adatott. Ugyanabban az esztendőben, amely egyúttal Dárius első éve is volt, történtek meg az ebben a fejezetben [a kilencedik fejezetben] elbeszélt események.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 205.

The first year of Darius, which was the third and last year of Belshazzar, in 538 BC, the Lord punished the land of the Chaldeans, and made it desolate.

Dárius első esztendejében, amely Baltazár harmadik és utolsó esztendeje volt, Kr. e. 538-ban, az Úr megbüntette a káldeusok földjét, és pusztasággá tette azt.

> And this whole land shall be a desolation, and an astonishment; and these nations shall serve the king of Babylon seventy years. And it shall come to pass, when seventy years are accomplished, that I will punish the king of Babylon, and that nation, saith the Lord, for their iniquity, and the land of the Chaldeans, and will make it perpetual desolations. Jeremiah 25:11, 12.

> És ez az egész föld pusztasággá és iszonyattá lesz; és e nemzetek hetven esztendeig szolgálnak majd Babilon királyának. És lészen, mikor a hetven esztendő betelik, meglátogatom Babilon királyán és azon a nemzeten, azt mondja az Úr, az ő bűnüket, valamint a káldeusok földjén is, és örök pusztasággá teszem azt. Jeremiás 25:11, 12.

In verse ten, the Lord employs the word “after,” as He leads into the punishment of Babylon. “After” Babylon is made desolate, the Lord would perform his good work for God’s people.

A tizedik versben az Úr az „azután” szót használja, amikor Babilon megbüntetésére tér át. Miután Babilon pusztasággá tétetik, az Úr véghezviszi jóságos cselekedetét Isten népe javára.

> For thus saith the Lord, That after seventy years be accomplished at Babylon I will visit you, and perform my good word toward you, in causing you to return to this place. Jeremiah 25:10.

> Mert ezt mondja az Úr: Ha majd letelik a hetven esztendő Babilonban, meglátogatlak titeket, és beteljesítem rajtatok jó szómat, hogy visszahozzalak benneteket e helyre. Jeremiás 25:10.

The captivity of seventy years began in 606 BC.

A hetvenéves fogság Kr. e. 606-ban kezdődött.

> “Commencing the seventy years BC 606, Daniel understood that they were now drawing to their termination.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 205.

> „A hetven esztendő Kr. e. 606-ban vette kezdetét, és Dániel megértette, hogy azok immár a végükhöz közelednek.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 205.

The seventy-year captivity began in 606 BC, and ended in 536 BC, which was two years after the death of Belshazzar and the desolation of Babylon in 538 BC. It was the third year of Cyrus. Gabriel places the prophecy of the Hiddekel River in the third year of Cyrus, and begins the narrative of chapter eleven, by referencing the first year of Darius, and in doing so he is identifying two specific years. 538 BC and 536 BC were both appointed times, 538 BC was the appointed time for the prophecy of seventy years to conclude, and 536 BC was the appointed prophetic time when “after” 538 BC, the Lord would perform His good work for His people.

A hetvenéves fogság Kr. e. 606-ban kezdődött, és Kr. e. 536-ban ért véget, ami két évvel Bélsaccar halála és Babilon Kr. e. 538-ban bekövetkezett pusztulása után volt. Ez Círus harmadik éve volt. Gábriel a Hiddékel folyóra vonatkozó próféciát Círus harmadik évére helyezi, és a tizenegyedik fejezet elbeszélését Dárius első évére való utalással kezdi; ezzel pedig két meghatározott évet azonosít. Kr. e. 538 és Kr. e. 536 egyaránt rendelt idők voltak: Kr. e. 538 volt a hetven esztendőről szóló prófécia beteljesedésének rendelt ideje, Kr. e. 536 pedig az a rendelt prófétai idő volt, amikor Kr. e. 538 „után” az Úr véghezvitte az Ő jó cselekedetét népe javára.

538 BC and 536 BC, are both appointed times, and they are represented by two historical figures, one was the first king of Media and the second the first king of Persia. The end of the seventy years of literal Israel being captive in literal Babylon, represented the twelve hundred and sixty years that spiritual Israel was captive in spiritual Babylon, from the year 538 AD to 1798. 1798 was an “appointed time”, and then the period that is prophetically identified as the “time of the end,” began. 538 BC, and 536 BC which are represented as an “appointed time”, also mark the beginning of a period represented as “the time of the end”.

Kr. e. 538 és Kr. e. 536 egyaránt megszabott idők, és két történelmi személy jelképezi őket: az egyik Média első királya, a másik pedig Perzsia első királya volt. Annak a hetven évnek a vége, amikor a szó szerinti Izráel fogságban volt a szó szerinti Babilonban, azt az ezerkétszázhatvan évet jelképezte, amely alatt a lelki Izráel a lelki Babilon fogságában volt, Kr. u. 538-tól 1798-ig. 1798 egy „megszabott idő” volt, és ekkor vette kezdetét az az időszak, amelyet a prófécia „a vég idejeként” azonosít. Kr. e. 538 és Kr. e. 536, amelyek „megszabott időként” vannak bemutatva, ugyanakkor egy olyan időszak kezdetét is jelölik, amely „a vég idejeként” van ábrázolva.

> “God’s church on earth was as verily in captivity during this long period of relentless persecution as were the children of Israel held captive in Babylon during the period of the exile.” Prophets and Kings, 714.

> „Isten földi egyháza e hosszú, szüntelen üldöztetés idején éppoly bizonyosan fogságban volt, mint ahogyan Izráel fiai a száműzetés idején Babilonban fogságban tartattak.” Prophets and Kings, 714.

All prophecy is addressing more specifically the last days, than the days in which they were first fulfilled, so 538 BC, and king Darius, along with 536 BC, and king Cyrus, represent the “time of the end” in 1989, and the two kings typify President Reagan and President Bush the first. 538 BC and 536 BC represent a waymark that is fulfilled with both dates understood to represent the one waymark. The waymark of the “time of the end,” consists of two symbols, and sometimes as with Reagan and Bush the first, both symbols are fulfilled in the same year. But that is the exception to the rule, for the waymark of the “time of the end” in the time of Moses was the birth of both Aaron and Moses, which was separated by three years. In the history of Christ, it was the birth of John the Baptist and Christ that was separated by six months.

Minden prófécia saját első beteljesedésének napjainál közvetlenebbül az utolsó napokra irányul; ezért Kr. e. 538 és Dárius király, valamint Kr. e. 536 és Círus király az 1989-ben bekövetkező „vég idejét” jelképezik, és a két király Reagan elnököt és az idősebb Bush elnököt mintázza. Kr. e. 538 és Kr. e. 536 egy útjelzőt képvisel, amely úgy teljesedik be, hogy mindkét dátum egy és ugyanazon útjelzőt jelenti. A „vég ideje” útjelzője két szimbólumból áll, és olykor, mint Reagan és az idősebb Bush esetében, mindkét szimbólum ugyanabban az évben teljesedik be. Ez azonban kivétel a szabály alól, mert a „vég ideje” útjelzője Mózes idejében Áron és Mózes születése volt, amelyet három év választott el egymástól. Krisztus történetében Keresztelő János és Krisztus születése volt az, amelyet hat hónap választott el egymástól.

With the “time of the end,” in the history of the antichrist it was 1798 and 1799. The French Revolution is a subject of prophecy, and it began in 1789, and lasted ten years ending in 1799, at its appointed time, just as 1798 was an appointed time. Together they identify the deadly wound given to the beast, and also the woman that rode upon and reigned over the beast. Darius was the king that defeated his enemy by sending his army in through the “wall”, and he represents Reagan, who defeated his enemy by bringing down the wall of the “iron curtain.” Cyrus represents Bush the first, for Cyrus is known as Cyrus the Great, and George Bush the first is Bush the greater, and Bush the last is Bush the lesser.

„A vég idejével” az antikrisztus történetében 1798 és 1799 esett egybe. A francia forradalom a prófécia tárgya, 1789-ben kezdődött, és tíz évig tartott, 1799-ben, a rendelt idejében ért véget, miként 1798 is rendelt idő volt. Együtt azonosítják a halálos sebet, amelyet a fenevad kapott, valamint az asszonyt is, aki a fenevadon ült és uralkodott fölötte. Dárius volt az a király, aki úgy győzte le ellenségét, hogy seregét a „falon” át küldte be, és ő Reagant jelképezi, aki úgy győzte le ellenségét, hogy ledöntötte a „vasfüggöny” falát. Círusz az idősebb Busht jelképezi, mert Círuszt Nagy Círuszként ismerik, George Bush idősebb pedig a nagyobb Bush, míg a későbbi Bush a kisebb Bush.

Because these two kings and the two dates they represent are actually one symbol. One marks the seventy years that Babylon would rule. That seventy-year period reached its appointed time in 538 BC and is represented by Darius. The completion of the captivity of seventy years reached its appointed time in 536 BC and is represented by Cyrus. Together they represent the “time of the end,” when prophetic light is to be unsealed. In 1798 the first angel of Revelation fourteen arrived at the “time of the end,” and Sister White says that angel “was no less a personage than Jesus Christ.”

Mert e két király és a két dátum, amelyet jelképeznek, valójában egyetlen szimbólum. Az egyik azt a hetven évet jelöli, amely alatt Babilon uralkodni fogott. E hetvenéves időszak kijelölt ideje Kr. e. 538-ban érkezett el, és Dárius jelképezi. A hetven évig tartó fogság beteljesedése Kr. e. 536-ban érkezett el kijelölt idejéhez, és Círusz jelképezi. Együtt ők képviselik a „vég idejét”, amikor a prófétai világosságot fel kell nyitni. 1798-ban A jelenések könyve tizennegyedik fejezetének első angyala elérkezett a „vég idejéhez”, és White testvérnő azt mondja, hogy az az angyal „nem volt más, mint maga Jézus Krisztus”.

In the third year of Cyrus, Michael, the prince of God’s people, and the archangel to the angels, descended to engage with Cyrus and confirm the light that would lead Cyrus to pronounce the first of three decrees that would allow God’s people to return to Jerusalem, and rebuild the city, the sanctuary, and the streets and walls. That work typified the work of the first and second angels’, which began at the “time of the end” in 1798.

Círus harmadik esztendejében Mihály, Isten népének fejedelme és az angyalok arkangyala, alászállt, hogy kapcsolatba lépjen Círussal, és megerősítse azt a világosságot, amely arra indítaná Círust, hogy kimondja a három rendelet közül az elsőt, amely lehetővé tenné Isten népe számára, hogy visszatérjen Jeruzsálembe, és újjáépítse a várost, a szentélyt, valamint az utcákat és a falakat. Ez a munka előképe volt az első és a második angyal munkájának, amely „a vég idején”, 1798-ban kezdődött.

The descent of Michael at the time of the end in the days of Darius and Cyrus, represented the arrival of the first angel in 1798, and together they mark the arrival of the same angel, at the “time of the end,” in 1989. 1989 began the period of the “time of the end,” and it was also an appointed time. An appointed time identifies the termination of a prophetic period of time. The rebellion of 1863, at the first “Kadesh” for modern spiritual Israel, was the beginning of a period of one hundred and twenty-six years that terminated at “the time appointed” in 1989. One hundred and twenty-six is a tithe, or a tenth, of twelve hundred and sixty, and at the end of twelve hundred and sixty years in 1798, the movement of the first angel arrived into history. At the end of one hundred and twenty-six years, in 1989, the movement of the third angel arrived into history.

Mihály alászállása a vég idején, Dárius és Círus napjaiban, az első angyal 1798-ban bekövetkező eljövetelét jelképezte, és együtt ugyanannak az angyalnak a megérkezését jelzik a „vég idején”, 1989-ben. 1989 a „vég idejének” időszakát kezdte meg, és egyúttal rendelt idő is volt. A rendelt idő egy prófétai időszak lezárulását jelöli. Az 1863-as lázadás, a modern lelki Izráel első „Kádesénél”, egy százhuszonhat éves időszak kezdete volt, amely a „rendelt időben”, 1989-ben ért véget. A százhuszonhat az ezerkétszázhatvan tizede, vagyis egytizede, és az ezerkétszázhatvan év végén, 1798-ban, az első angyal mozgalma belépett a történelembe. A százhuszonhat év végén, 1989-ben, a harmadik angyal mozgalma belépett a történelembe.

In verse one of Daniel chapter eleven, Gabriel is careful and precise in his identification that the history represented begins with Cyrus, at the time of the end in 1989. Cyrus the Great there represents Bush the greater, who would be followed by three kings, and then a fourth king which would be far richer than they all. Thus, the fourth rich king, that stirs up all of Grecia, is the sixth president since 1989.

Dániel tizenegyedik fejezetének első versében Gábriel gondosan és pontosan azonosítja, hogy a bemutatott történelem Círusszal kezdődik, a vég idején, 1989-ben. Nagy Círusz ott az idősebb Busht jelképezi, akit három király követ, majd egy negyedik király, aki mindnyájuknál sokkal gazdagabb lesz. Így tehát a negyedik gazdag király, aki egész Görögországot felingerli, az 1989 óta számított hatodik elnök.

In the events of chapter ten, Daniel is represented as mourning, and in his experience of mourning he is changed unto the image of Christ, as he beholds the vision. The twenty-one-day period of mourning, represents a period of death that concludes with a resurrection. In chapter ten, Michael has come down out of heaven, and in Jude seven, when He descends, He resurrects Moses. In Revelation chapter eleven Moses (and Elijah) have been slain, and are dead in the street for three and a half symbolic days. Then Moses, (along with Elijah) are resurrected by “a great voice”.

A tizedik fejezet eseményeiben Dániel gyászolóként jelenik meg, és gyászának tapasztalatában Krisztus képére változik át, miközben szemléli a látomást. A huszonegy napos gyászidőszak a halál egy olyan időszakát jelképezi, amely feltámadással zárul. A tizedik fejezetben Mihály alászáll a mennyből, és a Júdás hétben, amikor alászáll, feltámasztja Mózest. A Jelenések könyve tizenegyedik fejezetében Mózest (és Illést) megölték, és három és fél jelképes napig holtan fekszenek az utcán. Azután Mózes (Illéssel együtt) „nagy szózat” által feltámad.

> And after three days and an half the Spirit of life from God entered into them, and they stood upon their feet; and great fear fell upon them which saw them. And they heard a great voice from heaven saying unto them, Come up hither. And they ascended up to heaven in a cloud; and their enemies beheld them. Revelation 11:11, 12.

> És három és fél nap múlva az Istentől való élet lelke beléjük ment, és lábukra álltak; és nagy félelem szállta meg azokat, akik látták őket. És hallottak egy nagy szózatot a mennyből, amely ezt mondta nekik: Jöjjetek fel ide. És felmentek a mennybe egy felhőben; és ellenségeik látták őket. Jelenések 11:11–12.

The “great voice” that resurrects is the voice of the archangel, and the archangel is Michael.

A feltámasztó „nagy szó” az arkangyal szava, az arkangyal pedig Mihály.

> For the Lord himself shall descend from heaven with a shout, with the voice of the archangel, and with the trump of God: and the dead in Christ shall rise first. 1 Thessalonians 4:16.

> Mert maga az Úr fog alászállni a mennyből riadóval, arkangyali szózattal és Isten harsonájával; és először a Krisztusban elhunytak támadnak fel. 1Thesszalonika 4:16.

The history where Moses and Elijah are murdered and resurrected is the history of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. That history began on September 11, 2001 with the “first voice” of the angel of Revelation eighteen, which Sister White identifies as arriving when the great buildings of New York City were thrown down. The “second voice” of Revelation chapter eighteen, is sounded at the soon coming Sunday law, when God’s other flock is called out of Babylon. It is that history, the history of the sealing, where Daniel is represented as being changed into the image of Christ by beholding the “marah” vision, which is the feminine expression of the “mareh” vision. It is the “causative” vision, that “causes” the image beheld to be reproduced in those who behold it.

Az a történelem, amelyben Mózest és Illést meggyilkolják és feltámasztják, az a száznegyvennégyezer elpecsételésének történelme. Ez a történelem 2001. szeptember 11-én kezdődött a Jelenések könyve tizennyolcadik fejezetének angyala „első hangjával”, amelyről White testvérnő kijelenti, hogy akkor érkezett el, amikor New York City nagy épületei leomlottak. A Jelenések könyve tizennyolcadik fejezetének „második hangja” a hamarosan bekövetkező vasárnaptörvény idején hangzik fel, amikor Isten másik nyája kihívást kap Babilonból. Ebben a történelemben, az elpecsételés történelmében jelenik meg Dániel úgy, mint aki a „marah” látomás szemlélése által Krisztus képmására változik át, amely a „mareh” látomás nőnemű alakja. Ez az „okozó” látomás, amely „előidézi”, hogy a szemlélt kép másolata újratermelődjék azokban, akik szemlélik azt.

That history of the sealing, and of the transformation of Daniel in chapter ten, includes the descent of Michael when He resurrects and transforms those represented by Moses, Elijah and Daniel. He accomplishes the resurrection with the “great voice” of the archangel, thus providing a third “voice,” in the middle of the first and last voices, which are both the same, for they are both the voice of Revelation chapter eighteen. The middle voice, is where rebellion is represented, for when Michael resurrected Moses, he did not argue with Satan, though Satan, the author of rebellion, was there to protest.

A pecsételésnek az a története, valamint Dániel átváltozása a tizedik fejezetben, magában foglalja Mihály alászállását, amikor feltámasztja és átváltoztatja azokat, akiket Mózes, Illés és Dániel képviselnek. A feltámadást az arkangyal „nagy szózatával” viszi véghez, ily módon egy harmadik „szózatot” adva az első és az utolsó szózat között, amelyek mindkettő ugyanaz, mert mindkettő a Jelenések könyve tizennyolcadik fejezetének szózata. A középső szózat az, ahol a lázadás kerül bemutatásra, mert amikor Mihály feltámasztotta Mózest, nem szállt vitába Sátánnal, jóllehet Sátán, a lázadás szerzője, ott volt, hogy tiltakozzék.

> Yet Michael the archangel, when contending with the devil he disputed about the body of Moses, durst not bring against him a railing accusation, but said, The Lord rebuke thee. Jude 7.

> Mihály főangyal azonban, amikor az ördöggel vetekedve Mózes teste felől vitatkozott, nem mert ellene káromló vádat emelni, hanem ezt mondta: Dorgáljon meg téged az Úr. Júdás 7.

The beginning of the sealing time that began on September 11, 2001, and ends at the soon coming Sunday law, is marked with the signature of “Truth,” for in the middle of that period, in July of 2023, the great voice of the archangel began the work of resurrecting the dead in Christ, who choose to hear His middle voice. Note that 2023 comes twenty-two years after 2001, and twenty-two is a tenth of two hundred and twenty, which is the symbol of the link between Divinity and humanity, and is also a symbol of restoration.

A pecsételés idejének kezdete, amely 2001. szeptember 11-én kezdődött, és a hamarosan bekövetkező vasárnapi törvénnyel ér véget, az „Igazság” aláírásával van megjelölve; mert annak az időszaknak a közepén, 2023 júliusában, az arkangyal nagy szava megkezdte azoknak a Krisztusban elhunytaknak feltámasztásának munkáját, akik úgy döntenek, hogy meghallják az Ő középső szavát. Figyeljük meg, hogy 2023 huszonkét évvel követi 2001-et, és a huszonkettő a kétszázhúsz tizedrésze, amely az istenség és az emberiség közötti kapcsolat jelképe, és egyúttal a helyreállítás jelképe is.

In July 2023, the mighty angel that is no less a personage than Jesus Christ, and who is the Truth, who is also Michael, and who is the Alpha and Omega descending with a message in His hand. The little book in His hand is the portion of Daniel that was sealed up until the last days.

2023 júliusában a hatalmas angyal, aki nem kisebb személy, mint Jézus Krisztus, és aki az Igazság, aki egyúttal Mihály is, és aki az Alfa és az Omega, üzenettel a kezében alászáll. A kezében levő kis könyv Dániel könyvének az a része, amely el volt pecsételve az utolsó napokig.

> “In the Revelation all the books of the Bible meet and end. Here is the complement of the book of Daniel. One is a prophecy; the other a revelation. The book that was sealed is not the Revelation, but that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days. The angel commanded, ‘But thou, O Daniel, shut up the words, and seal the book, even to the time of the end.’ Daniel 12:4.” Acts of the Apostles, 585.

> „A Jelenések könyvében a Biblia valamennyi könyve találkozik és végződik. Itt található Dániel könyvének kiegészítése. Az egyik prófécia; a másik kinyilatkoztatás. A könyv, amely lepecsételtetett, nem a Jelenések könyve, hanem Dániel próféciájának az a része, amely az utolsó napokra vonatkozik. Az angyal megparancsolta: „Te pedig, Dániel, zárd be e szavakat, és pecsételd le e könyvet a vég idejéig.” Dániel 12:4.” Az apostolok cselekedetei, 585.

The portion of the prophecy of Daniel that relates to the last days, is chapter eleven. It is the last six verses of chapter eleven, but more specifically it is the histories found within the chapter that are repeated in those last six verses.

Dániel próféciájának az a része, amely az utolsó napokra vonatkozik, a tizenegyedik fejezet. Ez a tizenegyedik fejezet utolsó hat verse, de még pontosabban azok a történeti események, amelyek a fejezetben találhatók, és amelyek megismétlődnek e hat utolsó versben.

> “We have no time to lose. Troublous times are before us. The world is stirred with the spirit of war. Soon the scenes of trouble spoken of in the prophecies will take place. The prophecy in the eleventh of Daniel has nearly reached its complete fulfillment. Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.” Manuscript Releases, number 13, 394.

> „Nincs vesztegetni való időnk. Nyomorúságos idők állnak előttünk. A világot a háború szelleme nyugtalanná teszi. Hamarosan bekövetkeznek a próféciákban megjövendölt nyomorúság jelenetei. A Dániel könyve tizenegyedik fejezetében foglalt prófécia csaknem teljesen beteljesedett. E prófécia beteljesedésében végbement történelem nagy része megismétlődik majd.” Manuscript Releases, 13. szám, 394.

Verse sixteen, of Daniel chapter eleven, illustrates a history that is repeated in verse forty-one, for in the verse the king of the north stands in the glorious land. The history of verse sixteen identifies when the Roman general Pompey brought Judah and Jerusalem into captivity.

Dániel könyve tizenegyedik fejezetének tizenhatodik verse olyan történelmet szemléltet, amely a negyvenegyedik versben megismétlődik, mert e versben az északi király a dicső földön áll. A tizenhatodik vers története azt határozza meg, mikor a római hadvezér, Pompeius, Júdát és Jeruzsálemet fogságba vitte.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. Daniel 11:16.

> És aki ellene jön, a maga tetszése szerint cselekszik, és senki sem állhat meg előtte; és megáll a dicső földön, amely az ő keze által emésztetik meg. Dániel 11:16.

I intend to use this verse as an anchor for our consideration of the verses which precede the verse, so I will put this understanding in place first. We intend to show that the history that follows the breakup of Alexander the Great’s kingdom in verses three and four, begins in 1989 and then identifies the current Ukrainian War, the victory of Putin over the forces of the West, and Putin’s subsequent defeat, which leads into verse sixteen.

Ezt a verset szándékozom horgonypontként használni azon versek vizsgálatához, amelyek ezt a verset megelőzik, ezért ezt az értelmezést először rögzítem. Azt kívánjuk bemutatni, hogy a Nagy Sándor birodalmának a harmadik és negyedik versekben leírt felbomlását követő történelem 1989-ben kezdődik, és azután azonosítja a jelenlegi ukrajnai háborút, Putyin győzelmét a Nyugat erői fölött, valamint Putyin ezt követő vereségét, amely a tizenhatodik versbe vezet át.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Noha Egyiptom nem állhatott meg Antiochus, az északi király előtt, Antiochus sem állhatott meg a rómaiak előtt, akik most ellene jöttek. Egyetlen királyság sem volt többé képes ellenállni e felemelkedő hatalomnak. Szíriát meghódították, és a Római Birodalomhoz csatolták, amikor Pompeius Kr. e. 65-ben megfosztotta Antiochus Asiaticust birtokaitól, és Szíriát római provinciává tette.”

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 161, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> „Ugyanannak a hatalomnak a Szentföldön is meg kellett állnia, és fel kellett emésztenie azt. Róma Kr. e. 161-ben szövetség által került kapcsolatba Isten népével, a zsidókkal; ettől az időponttól fogva előkelő helyet foglal el a prófétai időrendben. Júdea fölött azonban tényleges hódítás útján csak Kr. e. 63-ban szerzett fennhatóságot; mégpedig a következő módon.”

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> „Amikor Pompeius visszatért Pontus királya, Mithridatész ellen vezetett hadjáratából, két vetélytárs, Hürkanosz és Arisztobulosz, Júdea koronájáért küzdött. Ügyük Pompeius elé került, aki hamar felismerte Arisztobulosz igényeinek jogtalanságát, de az ügyben a döntést mindaddig el kívánta halasztani, amíg be nem fejezi régóta óhajtott arábiai hadjáratát, megígérve, hogy azután visszatér, és ügyeiket úgy rendezi el, amint igazságosnak és helyesnek látszik. Arisztobulosz, kifürkészve Pompeius valódi szándékait, sietve visszatért Júdeába, felfegyverezte alattvalóit, és erőteljes védelemre készült, eltökélve, hogy minden áron megtartja a koronát, amelyről előre látta, hogy másnak fogják ítélni. Pompeius szorosan a menekülő nyomában haladt. Amikor Jeruzsálemhez közeledett, Arisztobulosz, kezdve megbánni eljárását, elébe ment, és igyekezett elsimítani a dolgokat azzal, hogy teljes alávetést és nagy pénzösszegeket ígért. Pompeius, elfogadva ezt az ajánlatot, elküldte Gabiniust egy katonai különítmény élén, hogy vegye át a pénzt. Ám amikor ez a helytartó Jeruzsálembe érkezett, zárva találta a kapukat előtte, és a falak tetejéről azt mondták neki, hogy a város nem tartja magát a megállapodáshoz.”

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> „Pompeius, hogy ily módon büntetlenül meg ne tévesszék, Aristobulust, akit magánál tartott, vasra verette, és egész seregével haladéktalanul Jeruzsálem ellen vonult. Aristobulus hívei a hely védelmére törekedtek; Hyrkanus párthívei pedig a kapuk megnyitására. Mivel az utóbbiak voltak többségben, és felülkerekedtek, Pompeius szabad bejutást nyert a városba. Erre Aristobulus követői visszavonultak a templom hegyére, teljesen eltökélve arra, hogy azt a helyet megvédik, amilyen eltökélten Pompeius annak bevételére tört. Három hónap elteltével a falon olyan rés támadt, amely elegendő volt a rohamhoz, és a helyet kardélre hányva foglalták el. Az ezt követő rettenetes vérengzésben tizenkétezer ember esett el. Megrendítő látvány volt, jegyzi meg a történetíró, látni a papokat, amint az isteni szolgálat végzése közben nyugodt kézzel és rendíthetetlen szándékkal folytatták megszokott munkájukat, látszólag mit sem érzékelve a vad felfordulásból, noha körülöttük mindenfelé barátaikat mészárolták le, és noha gyakran a saját vérük elegyedett áldozataik vérével.”

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the “glorious land” in its iron grasp till it had utterly consumed it.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259, 260.

> „Miután véget vetett a háborúnak, Pompeius lerombolta Jeruzsálem falait, több várost Júdea fennhatósága alól Szíriáéhoz csatolt, és adót vetett ki a zsidókra. Így került Jeruzsálem első ízben hódítás útján annak a hatalomnak a kezébe, amely a „dicső földet” vasmarkában tartotta mindaddig, mígnem teljesen elemésztette azt.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259, 260.

We will continue this study in our next article.

Ezt a tanulmányt következő cikkünkben folytatjuk.

> “The fact that there is no controversy or agitation among God’s people should not be regarded as conclusive evidence that they are holding fast to sound doctrine. There is reason to fear that they may not be clearly discriminating between truth and error. When no new questions are started by investigation of the Scriptures, when no difference of opinion arises which will set men to searching the Bible for themselves to make sure that they have the truth, there will be many now, as in ancient times, who will hold to tradition and worship they know not what.

> Az a tény, hogy Isten népe között nincs viszály vagy nyugtalanság, nem tekinthető döntő bizonyítéknak arra, hogy szilárdan ragaszkodnak az egészséges tanításhoz. Okunk van attól tartani, hogy nem tesznek világos különbséget igazság és tévedés között. Amikor a Szentírás vizsgálata nyomán nem vetődnek fel új kérdések, amikor nem támad olyan véleménykülönbség, amely arra indítaná az embereket, hogy maguk kutassák a Bibliát, hogy megbizonyosodjanak arról, hogy birtokában vannak az igazságnak, akkor sokan lesznek most is, mint az ókorban, akik a hagyományhoz ragaszkodnak, és úgy imádnak, hogy nem tudják, mit.

> “I have been shown that many who profess to have a knowledge of present truth know not what they believe. They do not understand the evidences of their faith. They have no just appreciation of the work for the present time. When the time of trial shall come, there are men now preaching to others who will find, upon examining the positions they hold, that there are many things for which they can give no satisfactory reason. Until thus tested they knew not their great ignorance. And there are many in the church who take it for granted that they understand what they believe; but, until controversy arises, they do not know their own weakness. When separated from those of like faith and compelled to stand singly and alone to explain their belief, they will be surprised to see how confused are their ideas of what they had accepted as truth. Certain it is that there has been among us a departure from the living God and a turning to men, putting human in place of divine wisdom.

> „Megmutattatott nekem, hogy sokan, akik azt vallják, hogy ismerik a jelenvaló igazságot, nem tudják, mit hisznek. Nem értik hitük bizonyítékait. Nincs helyes fogalmuk a jelen időre szóló munka jelentőségéről. Amikor eljön a megpróbáltatás ideje, lesznek olyanok, akik most másoknak prédikálnak, s amikor megvizsgálják az általuk vallott álláspontokat, azt találják majd, hogy sok olyan dolog van, amelyre nem tudnak kielégítő magyarázatot adni. Amíg ily módon próbára nem tétettek, nem ismerték nagy tudatlanságukat. És sokan vannak a gyülekezetben, akik természetesnek veszik, hogy értik, amit hisznek; de amíg vita nem támad, nem ismerik saját gyengeségüket. Amikor elszakadnak az azonos hitűektől, és kényszerülnek egyedül és magukra maradva megállni, hogy megmagyarázzák hitüket, meg fognak lepődni, amikor látják, milyen zavarosak az elképzeléseik arról, amit igazságként elfogadtak. Bizonyos, hogy eltávolodás történt közöttünk az élő Istentől, és emberekhez fordulás, az emberit állítva az isteni bölcsesség helyébe.”

> “God will arouse His people; if other means fail, heresies will come in among them, which will sift them, separating the chaff from the wheat. The Lord calls upon all who believe His word to awake out of sleep. Precious light has come, appropriate for this time. It is Bible truth, showing the perils that are right upon us. This light should lead us to a diligent study of the Scriptures and a most critical examination of the positions which we hold. God would have all the bearings and positions of truth thoroughly and perseveringly searched, with prayer and fasting. Believers are not to rest in suppositions and ill-defined ideas of what constitutes truth. Their faith must be firmly founded upon the word of God so that when the testing time shall come and they are brought before councils to answer for their faith they may be able to give a reason for the hope that is in them, with meekness and fear.

> „Isten felrázza népét; ha más eszközök csődöt mondanak, eretnekségek támadnak majd közöttük, amelyek megrostálják őket, elválasztva a polyvát a búzától. Az Úr mindazokat, akik hisznek az Ő igéjének, arra szólítja, hogy ébredjenek fel álmukból. Drága világosság érkezett, amely e kor számára alkalmas. Ez bibliai igazság, amely feltárja a közvetlenül előttünk álló veszedelmeket. E világosságnak arra kell indítania bennünket, hogy szorgalmasan tanulmányozzuk a Szentírást, és a legszigorúbb vizsgálat alá vonjuk azokat az álláspontokat, amelyeket vallunk. Isten azt akarja, hogy az igazság minden vonatkozását és tételét alaposan és állhatatosan kutassuk, imádsággal és böjttel. A hívőknek nem szabad feltevésekben és homályosan körülírt elképzelésekben megnyugodniuk afelől, hogy mi alkotja az igazságot. Hitüknek szilárdan Isten igéjére kell alapozódnia, hogy amikor eljön a próba ideje, és tanácsok elé állítják őket, hogy számot adjanak hitükről, képesek legyenek szelídséggel és félelemmel megindokolni a bennük levő reménységet.

> “Agitate, agitate, agitate. The subjects which we present to the world must be to us a living reality. It is important that in defending the doctrines which we consider fundamental articles of faith we should never allow ourselves to employ arguments that are not wholly sound. These may avail to silence an opposer, but they do not honor the truth. We should present sound arguments, that will not only silence our opponents, but will bear the closest and most searching scrutiny. With those who have educated themselves as debaters there is great danger that they will not handle the word of God with fairness. In meeting an opponent it should be our earnest effort to present subjects in such a manner as to awaken conviction in his mind, instead of seeking merely to give confidence to the believer.

> „Buzdítsatok, buzdítsatok, buzdítsatok. Azoknak a tárgyaknak, amelyeket a világ elé tárunk, számunkra eleven valóságnak kell lenniük. Fontos, hogy azoknak a tanoknak a védelmében, amelyeket a hit alapvető tételeinek tartunk, soha ne engedjük meg magunknak olyan érvek használatát, amelyek nem teljesen megalapozottak. Ezek alkalmasak lehetnek arra, hogy elhallgattassák az ellenfelet, de az igazságot nem tisztelik meg. Olyan megalapozott érveket kell előterjesztenünk, amelyek nemcsak elnémítják ellenfeleinket, hanem a legszorosabb és legalaposabb vizsgálatot is kiállják. Azoknál, akik vitázókká képezték magukat, nagy a veszélye annak, hogy Isten Igéjével nem fognak méltányosan bánni. Amikor ellenféllel állunk szemben, komoly törekvésünknek annak kell lennie, hogy a tárgyakat úgy tárjuk elé, hogy meggyőződést ébresszünk elméjében, nem pedig csupán arra törekedjünk, hogy a hívőben bizalmat keltsünk.”

> “Whatever may be man’s intellectual advancement, let him not for a moment think that there is no need of thorough and continuous searching of the Scriptures for greater light. As a people we are called individually to be students of prophecy. We must watch with earnestness that we may discern any ray of light which God shall present to us. We are to catch the first gleamings of truth; and through prayerful study clearer light may be obtained, which can be brought before others.

> „Bármily nagy legyen is az ember szellemi előrehaladása, egy pillanatra se gondolja, hogy nincs szükség a Szentírás alapos és folyamatos kutatására a nagyobb világosság elnyerése végett. Mint nép, egyenként hívattunk el arra, hogy a prófécia tanítványai legyünk. Komoly buzgósággal kell őrködnünk, hogy felismerhessük a világosság bármely sugarát, amelyet Isten tár elénk. Meg kell ragadnunk az igazság első felvillanásait; és imádságos tanulmányozás által tisztább világosság nyerhető, amelyet mások elé lehet tárni.

> “When God’s people are at ease and satisfied with their present enlightenment, we may be sure that He will not favor them. It is His will that they should be ever moving forward to receive the increased and ever-increasing light which is shining for them. The present attitude of the church is not pleasing to God. There has come in a self-confidence that has led them to feel no necessity for more truth and greater light. We are living at a time when Satan is at work on the right hand and on the left, before and behind us; and yet as a people we are asleep. God wills that a voice shall be heard arousing His people to action.” Testimonies, volume 5, 707, 708.

> „Amikor Isten népe nyugalomban van, és megelégszik jelenlegi világosságával, bizonyosak lehetünk abban, hogy Ő nem fogja őket kegyében részesíteni. Az az Ő akarata, hogy szüntelenül előrehaladjanak, hogy befogadják a rájuk sugárzó, növekvő és mindinkább növekvő világosságot. Az egyház jelenlegi lelkülete nem kedves Isten előtt. Önbizalom lopózott be, amely odavezetett, hogy nem érzik szükségét több igazságnak és nagyobb világosságnak. Olyan időben élünk, amikor Sátán munkálkodik jobb kéz felől és bal kéz felől, előttünk és mögöttünk; mi pedig mint nép, alszunk. Isten azt akarja, hogy hang hallatsszék, amely cselekvésre ébreszti népét.” Testimonies, 5. kötet, 707–708.

Back to Articles