Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Fifty-Eight

Dániel könyve – Százötvennyolcadik rész

Unveiling the Vision: Understanding the Days of Mourning in Daniel

A látomás feltárása: A gyász napjainak megértése Dániel könyvében

Author

Jeff Pippenger

Published

March 25, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

> In the third year of Cyrus king of Persia a thing was revealed unto Daniel, whose name was called Belteshazzar; and the thing was true, but the time appointed was long: and he understood the thing, and had understanding of the vision. In those days I Daniel was mourning three full weeks. I ate no pleasant bread, neither came flesh nor wine in my mouth, neither did I anoint myself at all, till three whole weeks were fulfilled. And in the four and twentieth day of the first month, as I was by the side of the great river, which is Hiddekel. Daniel 10:1–4.

> Círusnak, Perzsia királyának harmadik esztendejében kijelentetett egy dolog Dánielnek, akit Baltazárnak neveztek; és a dolog igaz volt, de az elrendelt idő hosszú: és megértette a dolgot, és értelme volt a látomás felől. Azokban a napokban én, Dániel, teljes három hétig gyászolék. Kívánatos kenyeret nem ettem, sem hús, sem bor nem jutott számba, és egyáltalán nem kentem meg magamat, míg a teljes három hét el nem telt. És az első hónap huszonnegyedik napján, amikor a nagy folyó, azaz a Hiddekel partján valék. Dániel 10:1–4.

During the symbolic three and a half days of Revelation chapter eleven, when the two witnesses are dead in the street, a “thing” is revealed to Belteshazzar. He had previously understood the “vision” (mareh), for in chapter nine, Gabriel had already come and given him understanding of the vision.

A Jelenések könyve tizenegyedik fejezetének jelképes három és fél napja alatt, amikor a két tanú holtan fekszik az utcán, egy „dolog” kinyilatkoztatik Baltazárnak. Korábban már megértette a „látomást” (mareh), mert a kilencedik fejezetben Gábriel már eljött hozzá, és értelmet adott neki a látomás felől.

> Yea, whiles I was speaking in prayer, even the man Gabriel, whom I had seen in the vision at the beginning, being caused to fly swiftly, touched me about the time of the evening oblation. And he informed me, and talked with me, and said, O Daniel, I am now come forth to give thee skill and understanding. At the beginning of thy supplications the commandment came forth, and I am come to show thee; for thou art greatly beloved: therefore understand the matter, and consider the vision. Daniel 9:21–23.

> Igen, míg még beszéltem és imádkoztam, íme az a férfiú, Gábriel, akit a látomásban kezdetben láttam, gyors röpüléssel hozzám szállt az esti áldozat idején. És értésemre adta, szólt velem, és ezt mondta: Dániel, most jöttem ki, hogy értelmet és megértést adjak neked. Könyörgéseid kezdetén kijött a parancsszó, és azért jöttem, hogy tudtodra adjam; mert te felette igen kedvelt vagy. Értsd meg azért a dolgot, és figyelj a látomásra. Dániel 9:21–23.

The “man Gabriel, whom” Daniel “had seen in the vision at the beginning,” is referencing the “chazon,” vision of prophetic history, which was referring to Gabriel interpreting the vision of the kingdoms of Bible prophecy for Daniel in chapter eight. But the “vision,” which Daniel was then to consider in chapter nine, was the “mareh,” vision of the appearance. Gabriel then provides the historical breakdown of the twenty-three hundred year prophecy for Daniel.

„Az a férfi, Gábriel, akit” Dániel „kezdetben a látomásban látott”, a „chazón”-ra, a prófétai történelem látomására utal, amely arra vonatkozott, hogy Gábriel a bibliai prófécia királyságairól szóló látomást magyarázta meg Dánielnek a nyolcadik fejezetben. Ám a „látomás”, amelyet Dánielnek ezután a kilencedik fejezetben szemlélnie kellett, a „mareh” volt, a megjelenés látomása. Gábriel ezután feltárja Dániel előtt a kétezer-háromszáz éves prófécia történeti felosztását.

Chapter nine, was fulfilled in the first year of Darius. When Belteshazzar states that he “had understanding of the vision,” in “the third year of Cyrus,” he had understood the “mareh,” vision for two years. What Belteshazzar came to understand in “those days” of mourning was the “thing,” that is the Hebrew word “dabar,” and it was long, for the time appointed was twenty-five hundred and twenty years.

A kilencedik fejezet Dárius első esztendejében teljesedett be. Amikor Beltesazár kijelenti, hogy „megértette a látomást”, „Círus harmadik esztendejében”, a „mareh” látomást már két éve értette. Amit Beltesazár a gyászolás „ama napjaiban” megértett, az a „dolog” volt, vagyis a héber „dabar” szó, és hosszú volt, mert a kijelölt idő kétezer-ötszázhúsz év volt.

Daniel had already understood some of the “thing,” for he was accomplishing the Leviticus twenty-six prayer in chapter nine, and that is the prayer of the “thing.” There was increased light upon the “seven times,” that Belteshazzar came to understand during the twenty-one days of mourning, and the increase of light on the “seven times,” during those days of mourning, typified the increased light upon the “seven times” in 1856. The Millerites also previously knew of the “seven times,” for they had proclaimed it, but there was added light that was to test them at the very point in their history when they transitioned from the Philadelphian to Laodicean movement.

Dániel a „dologból” már megértett valamennyit, mert a kilencedik fejezetben a Leviticus huszonhat imáját végezte, és ez a „dolog” imája. A „hét időre” vonatkozóan megnövekedett világosság adatott, amelyet Beltesazár a huszonegy napos gyászolás alatt értett meg, és a „hét időre” vonatkozó világosság növekedése e gyászos napok alatt az 1856-ban a „hét időre” vonatkozó megnövekedett világosságot jelképezte. A milleriták is korábban már ismerték a „hét időt”, mert hirdették azt, de olyan többletvilágosság adatott, amelynek éppen történelmük azon pontján kellett próbára tennie őket, amikor a filadelfiai mozgalomból a laodiceai mozgalomba mentek át.

Belteshazzar’s days of mourning parallel the prophetic history of when the Philadelphian movement transitioned to the Laodicean movement in 1856, and then to the Laodicean Adventist church in 1863. Both Belteshazzar’s and the Millerite’s history of the increased light upon the “seven times,” aligns with the transition of the Laodicean movement of the third angel unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand, and in the days of mourning, which is during the tarrying time, when increased light upon the “seven times,” was to be revealed.

Bélsaccar gyásznapjai párhuzamban állnak annak a prófétai történetnek az idejével, amikor a filadelfiai mozgalom 1856-ban átment a laodiceai mozgalomba, majd 1863-ban a laodiceai adventista egyházba. Mind Bélsaccar, mind pedig a millerita történelemnek a „hét időre” vonatkozó megnövekedett világossága összhangban áll a harmadik angyal laodiceai mozgalmának a száznegyvennégyezer filadelfiai mozgalmába való átmenetével, valamint a gyász napjaival, amelyek a késedelem ideje alatt vannak, amikor a „hét időre” vonatkozó megnövekedett világosságnak kellett kijelentetnie.

Belteshazzar represents both a messenger and a movement. In the days of his mourning the messenger is to understand the “thing,” which is Truth, and he is then to present the “thing” to a movement, when Michael resurrects the two witnesses in 2023.

Béltazár egyszerre képvisel egy hírnököt és egy mozgalmat. Gyászának napjaiban a hírnöknek meg kell értenie a „dolgot”, amely az Igazság, majd amikor Mihály 2023-ban feltámasztja a két tanút, a „dolgot” egy mozgalom elé kell tárnia.

The Hebrew word “mareh” (vision of Christ’s appearance), that Daniel is identified as understanding in verse one, is presented four times in Daniel’s last vision. Twice it is translated as “vision,” and twice as “appearance.” The first time Daniel employs the word in verse one, he is identifying that he understood the “vision,” but the other three references identify Daniel experiencing the vision. In verse six, Christ’s face was “as the ‘appearance’ of lightning.”

A héber „mareh” szó (Krisztus megjelenésének látomása), amelyről Dánielről az első vers kijelenti, hogy megértette, négyszer fordul elő Dániel utolsó látomásában. Kétszer „látomás”-nak, kétszer pedig „megjelenés”-nek van fordítva. Amikor Dániel először használja e szót az első versben, azt jelzi, hogy megértette a „látomást”, a másik három előfordulás azonban azt mutatja, hogy Dániel átéli a látomást. A hatodik versben Krisztus arca „olyan volt, mint a villámlás ‘megjelenése’.”

> And in the four and twentieth day of the first month, as I was by the side of the great river, which is Hiddekel; Then I lifted up mine eyes, and looked, and behold a certain man clothed in linen, whose loins were girded with fine gold of Uphaz: His body also was like the beryl, and his face as the appearance of lightning, and his eyes as lamps of fire, and his arms and his feet like in colour to polished brass, and the voice of his words like the voice of a multitude. And I Daniel alone saw the vision: for the men that were with me saw not the vision; but a great quaking fell upon them, so that they fled to hide themselves. Therefore I was left alone, and saw this great vision, and there remained no strength in me: for my comeliness was turned in me into corruption, and I retained no strength. Daniel 10:4–8.

> Az első hónap huszonnegyedik napján, amint a nagy folyó, a Hiddekel partján voltam, fölemeltem szemeimet, és láttam, és íme, egy férfiú, gyolcsba öltözve, akinek dereka ufázi színarannyal volt körülövezve. Teste olyan volt, mint a krizolit, arca olyan, mint a villámlás látása, szemei, mint a tűznek fáklyái, karjai és lábai olyanok, mint a fénylő érc színe, és beszédének szava olyan, mint a sokaság zúgása. És egyedül én, Dániel láttam e látomást; a férfiak pedig, akik velem voltak, nem látták a látomást; de nagy rettegés szállta meg őket, úgyhogy elfutottak, hogy elrejtőzzenek. Én azért egyedül maradtam, és láttam ezt a nagy látomást, és semmi erő nem maradt bennem; arcim elvesztette színét, és eltorzult, és semmi erőm nem maradt. Dániel 10:4–8.

There is another Hebrew word translated as “vision,” that we will address after we set forth some characteristics of the Hebrew word “mareh.” In the previous verses it is the word “appearance,” that is the Hebrew word “mareh.” The same word is translated as “vision” in verse sixteen. In verse sixteen, the vision of Christ has made Daniel sorrowful.

Van egy másik héber szó is, amelyet „látomás”-nak fordítanak; ezzel azután foglalkozunk, miután ismertettük a „mareh” héber szó néhány jellemző vonását. Az előző versekben a „megjelenés” szó a „mareh” héber szót jelöli. Ugyanez a szó a tizenhatodik versben „látomás”-ként szerepel. A tizenhatodik versben Krisztus látomása szomorúsággal töltötte el Dánielt.

> And, behold, one like the similitude of the sons of men touched my lips: then I opened my mouth, and spake, and said unto him that stood before me, O my lord, by the vision my sorrows are turned upon me, and I have retained no strength. Daniel 10:16.

> És íme, valaki, aki az emberek fiainak hasonlatosságára volt, megérintette ajkaimat; akkor megnyitottam számat, szóltam, és ezt mondtam annak, aki előttem állt: Ó, uram, e látomás miatt fájdalmak törtek rám, és semmi erőm nem maradt. Dániel 10:16.

The Hebrew word translated as “sorrows,” means a hinge, and the “vision” of Christ’s appearance that Daniel saw in the verse turned a hinge. A “hinge” in prophecy represents a turning point.

A „fájdalmak”-ként fordított héber szó jelentése: sarokvas, és Krisztus megjelenésének „látomása”, amelyet Dániel az igében látott, egy sarokvason fordult. A „sarokvas” a próféciában fordulópontot jelképez.

> “There are lessons to be learned from the history of the past; and attention is called to these, that all may understand that God works on the same lines now that He ever has done. His hand is seen in His work and among the nations now, just the same as it has been ever since the gospel was first proclaimed to Adam in Eden.

> „A múlt történetéből tanulságokat kell levonni; és ezekre irányul a figyelem, hogy mindenki megértse: Isten ma is ugyanazon elvek szerint munkálkodik, ahogyan mindig is cselekedett. Keze ma is éppúgy látható művében és a nemzetek között, mint attól fogva mindenkor, hogy az evangélium először hirdettetett Ádámnak az Édenben.

> “There are periods which are turning points in the history of nations and of the church. In the providence of God, when these different crises arrive, the light for that time is given. If it is received, there is spiritual progress; if it is rejected, spiritual declension and shipwreck follow. The Lord in His word has opened up the aggressive work of the gospel as it has been carried on in the past, and will be in the future, even to the closing conflict, when Satanic agencies will make their last wonderful movement.” Bible Echo, August 26, 1895.

> „Vannak olyan időszakok, amelyek fordulópontot jelentenek a nemzetek és az egyház történetében. Isten gondviselésében, amikor ezek a különféle válságok bekövetkeznek, megadatik az arra az időre szóló világosság. Ha azt elfogadják, lelki előrehaladás következik; ha elutasítják, lelki hanyatlás és hajótörés lesz a következmény. Az Úr Igéjében feltárta az evangélium előretörő munkáját, amint az a múltban végbement, és a jövőben is végbe fog menni egészen a záró küzdelemig, amikor a sátáni erők megteszik utolsó csodálatos megmozdulásukat.” Bible Echo, 1895. augusztus 26.

Verse sixteen represents a turning point in the history that Belteshazzar is representing. It is a turning point for both the Republican horn (the nation) and the Protestant horn (the church). It represents a crisis, and it represents the point where special light for that history is given. The turning point for Daniel occurred when Daniel had been “touched,” the second time of three times. Daniel would be touched three times, and the second time he was touched, was a turning point for Daniel, and that turning point was the second of three times which Daniel saw the “mareh” vision.

A tizenhatodik vers fordulópontot jelképez abban a történelemben, amelyet Belteshazzár képvisel. Fordulópont ez mind a republikánus szarv (a nemzet), mind a protestáns szarv (az egyház) számára. Válságot jelképez, és azt a pontot jelképezi, ahol különleges világosság adatik e történelem számára. Dániel fordulópontja akkor következett be, amikor Dánielt „megérintették”, a három alkalom közül másodszor. Dánielt háromszor érintették meg, és amikor másodszor érintették meg, az fordulópont volt Dániel számára; ez a fordulópont pedig a három alkalom közül a második volt, amikor Dániel látta a „mareh” látomást.

> And, behold, one like the similitude of the sons of men touched my lips: then I opened my mouth, and spake, and said unto him that stood before me, O my lord, by the vision my sorrows are turned upon me, and I have retained no strength. Daniel 10:16.

> És íme, valaki, aki hasonló volt az emberek fiaihoz, megérintette ajkaimat; akkor megnyitottam számat, szóltam, és ezt mondtam annak, aki előttem állt: Ó, uram, a látomás miatt fájdalmaim reám törtek, és semmi erőm nem maradt. Dániel 10:16.

We will address the three touches shortly. The first of the four times the word “mareh” is employed by Daniel, was his testimony that he understood the vision, and the final three references identify his experience when he actually saw the appearance. The third time he identifies the vision of the appearance is verse eighteen, where he is touched for the third time.

Rövidesen kitérünk a három érintésre. A négy alkalom közül, amikor Dániel a „mareh” szót használja, az első az a bizonyságtétele volt, hogy megértette a látomást, az utolsó három utalás pedig az ő tapasztalatát azonosítja, amikor ténylegesen látta a megjelenést. Harmadszor a megjelenés látomását a tizennyolcadik versben nevezi meg, ahol harmadszor érintik meg.

> Then there came again and touched me one like the appearance of a man, and he strengthened me. Daniel 10:18.

> Azután ismét odajött, és megérintett engem valaki, aki emberhez hasonló megjelenésű volt, és megerősített engem. Dániel 10:18.

At the second touch, in verse sixteen, which is the second reference to the “marah” vision, his strength is gone, but at the third touch, his strength is restored. In verses ten, sixteen and eighteen Daniel is touched. In verse six, Daniel sees the appearance of Christ, and then Gabriel, and in verse ten, Gabriel touches Daniel for the first time.

A második érintéskor, a tizenhatodik versben, amely a „marah” látomásra vonatkozó második utalás, ereje elhagyja őt, de a harmadik érintéskor ereje helyreáll. A tizedik, tizenhatodik és tizennyolcadik versekben Dánielt megérintik. A hatodik versben Dániel meglátja Krisztus megjelenését, majd Gábrielt, a tizedik versben pedig Gábriel először érinti meg Dánielt.

> Then I lifted up mine eyes, and looked, and behold a certain man clothed in linen, whose loins were girded with fine gold of Uphaz: His body also was like the beryl, and his face as the appearance of lightning, and his eyes as lamps of fire, and his arms and his feet like in colour to polished brass, and the voice of his words like the voice of a multitude. And I Daniel alone saw the vision: for the men that were with me saw not the vision; but a great quaking fell upon them, so that they fled to hide themselves. Therefore I was left alone, and saw this great vision, and there remained no strength in me: for my comeliness was turned in me into corruption, and I retained no strength.

> Azután felemeltem szemeimet, és láttam, és íme, egy férfiú gyolcsruhába volt öltözve, dereka pedig Úfáz finom aranyával volt körülövezve. Teste olyan volt, mint a berill, arca olyan, mint a villámlás tündöklése, szemei mint a tűz fáklyái, karjai és lábai mint a fényes réz ragyogása, és beszédének szava olyan volt, mint a sokaság zúgása. És egyedül én, Dániel, láttam e látomást; mert a férfiak, akik velem voltak, nem látták a látomást; mindazáltal nagy rettegés szállta meg őket, úgyhogy elfutottak, hogy elrejtőzzenek. Én azért egyedül maradtam, és láttam ezt a nagy látomást, és semmi erő sem maradt bennem; mert orcám színe bennem romlottságra változott, és semmi erőm nem maradt.

> Yet heard I the voice of his words: and when I heard the voice of his words, then was I in a deep sleep on my face, and my face toward the ground. And, behold, an hand touched me, which set me upon my knees and upon the palms of my hands. And he said unto me, O Daniel, a man greatly beloved, understand the words that I speak unto thee, and stand upright: for unto thee am I now sent. And when he had spoken this word unto me, I stood trembling. Then said he unto me, Fear not, Daniel: for from the first day that thou didst set thine heart to understand, and to chasten thyself before thy God, thy words were heard, and I am come for thy words. But the prince of the kingdom of Persia withstood me one and twenty days: but, lo, Michael, one of the chief princes, came to help me; and I remained there with the kings of Persia. Now I am come to make thee understand what shall befall thy people in the latter days: for yet the vision is for many days. Daniel 10:5–14.

> És hallottam beszéde szavának hangját; és mikor hallottam beszéde szavának hangját, mély álomba merültem arccal a földre, arcommal a föld felé. És íme, egy kéz megérintett engem, amely térdeimre és kezeim tenyereire emelt. És ezt mondta nekem: Dániel, te igen kedvelt férfiú, értsd meg a szavakat, amelyeket szólok neked, és állj fel a helyedre, mert most hozzád küldettem. És amikor e szót szólotta nekem, reszketve álltam fel. Majd ezt mondta nekem: Ne félj, Dániel, mert az első naptól fogva, hogy szívedet arra adtad, hogy megérts, és hogy megalázd magadat Istened előtt, meghallgattattak a te szavaid, és én a te szavaidért jöttem. De Perzsia országának fejedelme ellenállt nekem huszonegy napig; de íme, Mihály, az első fejedelmek egyike, segítségemre jött; én pedig ott maradtam Perzsia királyai mellett. Most pedig azért jöttem, hogy megértessem veled, mi történik majd népeddel az utolsó napokban; mert a látomás még sok napra szól. Dániel 10:5–14.

Then in verse sixteen, Daniel is touched a second time, when he sees the vision of Christ.

Ezután a tizenhatodik versben Dánielt másodszor is megérinti, amikor meglátja Krisztus látomását.

> And when he had spoken such words unto me, I set my face toward the ground, and I became dumb. And, behold, one like the similitude of the sons of men touched my lips: then I opened my mouth, and spake, and said unto him that stood before me, O my lord, by the vision my sorrows are turned upon me, and I have retained no strength. For how can the servant of this my lord talk with this my lord? for as for me, straightway there remained no strength in me, neither is there breath left in me. Daniel 10:15–17.

> És amikor ilyen szavakat szólt hozzám, arccal a föld felé fordultam, és megnémultam. És íme, valaki, aki hasonló volt az emberek fiaihoz, megérintette ajkaimat; akkor megnyitottam számat, szóltam, és ezt mondtam annak, aki előttem állt: Ó, uram, a látomás miatt fájdalmaim rám törtek, és semmi erőm nem maradt. Mert miként szólhatna e szolgád ehhez az én uramhoz? Mert engem illetően azonnal semmi erő nem maradt bennem, és még lélegzet sem maradt bennem. Dániel 10:15–17.

Then Daniel is touched for the third time, at the appearance of Gabriel, not Christ.

Ezután Dánielt harmadszor is megérinti valaki, mégpedig Gábriel megjelenésekor, nem pedig Krisztus.

> Then there came again and touched me one like the appearance of a man, and he strengthened me, And said, O man greatly beloved, fear not: peace be unto thee, be strong, yea, be strong. And when he had spoken unto me, I was strengthened, and said, Let my lord speak; for thou hast strengthened me. Then said he, Knowest thou wherefore I come unto thee? and now will I return to fight with the prince of Persia: and when I am gone forth, lo, the prince of Grecia shall come. But I will show thee that which is noted in the scripture of truth: and there is none that holdeth with me in these things, but Michael your prince. Daniel 10:18–21.

> Ekkor ismét megérintett engem valaki, akinek megjelenése emberhez volt hasonló, és megerősített engem, és ezt mondta: Ó, te igen szeretett férfiú, ne félj; békesség neked, légy erős, igen, légy erős. És amikor szólt hozzám, megerősödtem, és ezt mondtam: Szóljon az én uram; mert megerősítettél engem. Azután ezt mondta: Tudod-é, miért jöttem hozzád? Most pedig visszatérek, hogy harcoljak Perzsia fejedelmével; és amikor elmegyek, ímé, Görögország fejedelme jő el. De megmutatom neked azt, ami fel van jegyezve az igazság írásában; és senki sincs, aki velem tartana ezekben a dolgokban, csak Mihály, a ti fejedelmetek. Dániel 10:18–21.

Daniel is touched three times, and the first and third time he is touched by the angel Gabriel. The second time he is touched, it is by Christ. Daniel employed the same Hebrew word four times, but the first of the four times, in verse one, he was stating that he understood the “vision.” Understanding a truth is important, but it is not the same as experiencing the truth, as he did the other three times.

Dánielt háromszor érinti meg valaki, és az első, valamint a harmadik alkalommal Gábriel angyal érinti meg. A második alkalommal Krisztus érinti meg. Dániel ugyanazt a héber szót négyszer használta, de a négy előfordulás közül az első esetben, az első versben, azt fejezte ki, hogy megértette a „látomást”. Egy igazság megértése fontos, de nem ugyanaz, mint megtapasztalni az igazságot, amint azt a másik három alkalommal tette.

When Daniel’s days of mourning concluded he was given an experience of the vision, which he had an understanding of before the days of his mourning concluded. The experience is made up of three steps, represented by three touches. The first and the last touches were accomplished by Gabriel, and the middle touch was by Christ. The first and the last touches, were the first and last letters of the Hebrew alphabet. In that second step, Daniel recognizes his condition as a rebellious sinner in relation to his Lord, and thus the middle touch represents rebellion, as represented by the thirteenth letter of the Hebrew alphabet.

Amikor Dániel gyászának napjai véget értek, a látomás megtapasztalásában részesült, amelynek megértésével már gyászának napjai lezárulta előtt rendelkezett. Ez a megtapasztalás három lépésből áll, amelyeket három érintés jelképez. Az első és az utolsó érintést Gábriel vitte véghez, a középső érintés pedig Krisztustól származott. Az első és az utolsó érintés a héber ábécé első és utolsó betűje volt. Ebben a második lépésben Dániel felismeri állapotát mint lázadó bűnös az ő Ura előtt, és így a középső érintés a lázadást jelképezi, miként azt a héber ábécé tizenharmadik betűje is jelképezi.

> “But Peter was unmindful now of boats or lading. This miracle, above any other he had ever witnessed, was to him a manifestation of divine power. In Jesus he saw One who held all nature under His control. The presence of divinity revealed his own unholiness. Love for his Master, shame for his own unbelief, gratitude for the condescension of Christ, above all, the sense of his uncleanness in the presence of infinite purity, overwhelmed him. While his companions were securing the contents of the net, Peter fell at the Saviour’s feet, exclaiming, ‘Depart from me; for I am a sinful man, O Lord.’

> „Péter azonban ekkor már nem törődött sem a csónakokkal, sem a rakománnyal. Ez a csoda, minden másnál inkább, amelynek valaha tanúja volt, számára az isteni hatalom megnyilatkozása volt. Jézusban azt látta, aki az egész természetet uralma alatt tartja. Az istenség jelenléte feltárta előtte saját szentségtelenségét. Mestere iránti szeretete, a maga hitetlensége miatti szégyene, hálája Krisztus megalázkodásáért, s mindenekfölött tisztátalanságának tudata a végtelen tisztaság jelenlétében egészen elárasztotta. Miközben társai a háló tartalmát biztosították, Péter a Megváltó lábaihoz borult, és így kiáltott: „Távozz tőlem, mert bűnös ember vagyok, Uram.””

> “It was the same presence of divine holiness that had caused the prophet Daniel to fall as one dead before the angel of God. He said, ‘My comeliness was turned in me into corruption, and I retained no strength.’ So when Isaiah beheld the glory of the Lord, he exclaimed, ‘Woe is me! for I am undone; because I am a man of unclean lips, and I dwell in the midst of a people of unclean lips: for mine eyes have seen the King, the Lord of hosts.’ Daniel 10:8; Isaiah 6:5. Humanity, with its weakness and sin, was brought in contrast with the perfection of divinity, and he felt altogether deficient and unholy. Thus it has been with all who have been granted a view of God’s greatness and majesty.

> „Ugyanaz az isteni szentségből áradó jelenlét késztette Dániel prófétát is arra, hogy mint egy halott, úgy rogyjon le Isten angyala előtt. Ezt mondta: „Szépségem eltorzult bennem, és semmi erőm nem maradt.” Így amikor Ézsaiás meglátta az Úr dicsőségét, felkiáltott: „Jaj nekem! Elvesztem, mert tisztátalan ajkú ember vagyok, és tisztátalan ajkú nép között lakom, hiszen szemeim meglátták a Királyt, a Seregek Urát.” Dániel 10:8; Ézsaiás 6:5. Az emberiség, minden gyengeségével és bűnével együtt, szembeállíttatott az istenség tökéletességével, és ő magát teljesen fogyatékosnak és szentségtelennek érezte. Így volt ez mindazokkal, akiknek megadatott, hogy Isten nagyságát és fenségét szemléljék.”

> “Peter exclaimed, ‘Depart from me; for I am a sinful man;’ yet he clung to the feet of Jesus, feeling that he could not be parted from Him. The Saviour answered, ‘Fear not; from henceforth thou shalt catch men.’ It was after Isaiah had beheld the holiness of God and his own unworthiness that he was entrusted with the divine message. It was after Peter had been led to self-renunciation and dependence upon divine power that he received the call to his work for Christ.” The Desire of Ages, 246.

> „Péter felkiáltott: »Távozz tőlem; mert bűnös ember vagyok«; mégis Jézus lábaihoz tapadt, mert úgy érezte, hogy nem szakadhat el Tőle. A Megváltó így válaszolt: »Ne félj; mostantól embereket fogsz.« Ézsaiás csak azután bízatott meg az isteni üzenettel, hogy meglátta Isten szentségét és a maga méltatlanságát. Péter is csak azután kapta elhívását a Krisztusért végzendő munkára, miután az önmegtagadásra és az isteni hatalomtól való függésre vezettetett.” Jézus élete, 246.

The “mareh” vision is the vision of Christ’s appearance, but the angel Gabriel is represented by the second and fourth time Daniel employed the word. The first time was a statement that Belteshazzar understood the vision, but the last three represent Daniel experiencing the vision. The three times Daniel experiences the vision, he is also touched.

A „mareh” látomás Krisztus megjelenésének látomása, azonban Dániel második és negyedik szóhasználatában Gábriel angyal jelenik meg. Az első alkalommal ez annak kijelentése volt, hogy Baltazár megértette a látomást, az utolsó három eset azonban azt jelenti, hogy Dániel átélte a látomást. Abban a három esetben, amikor Dániel átéli a látomást, érintés is éri.

The first time he was touched by Gabriel was after he had seen the appearance of the glorified Christ, and the experience left him in “a deep sleep on my face, and my face toward the ground.” The vision had produced a separation, for those who had been with him “saw not the vision; but a great quaking fell upon them, so that they fled to hide themselves.” In the first disappointment, Jeremiah “sat alone, because of God’s hand,” and in Belteshazzar “there remained no strength” “for” his “comeliness was turned in me into corruption, and” he “retained no strength.”

Először azután érintette meg őt Gábriel, hogy meglátta a megdicsőült Krisztus megjelenését, és ez az élmény őt „mély álomba” ejtette „orcáján, arccal a föld felé”. A látomás elkülönülést idézett elő, mert azok, akik vele voltak, „nem látták a látomást; de nagy rettegés szállta meg őket, úgyhogy elfutottak, hogy elrejtőzzenek”. Az első csalódás idején Jeremiás „egyedül ült, az Úr keze miatt”, és Baltazárban „nem maradt semmi erő”, „mert” az ő „ékessége benne romlottsággá változott, és” ő „semmi erőt nem tartott meg”.

Once Gabriel touched him for the first time, Gabriel then sat Daniel upon his knees and the palms of his hands. He then commanded Daniel to understand the words he spoke and stand up, which he did, though he was trembling. Gabriel then provides Daniel a breakdown of what has occurred during the twenty-one days of Daniel’s mourning. He identified that after struggling with the kings of Persia for the twenty-one days, that Michael came down out of heaven to engage in the battle, and then Gabriel came to answer Daniel’s prayers and explain to Daniel “what shall befall thy people in the latter days.” When Michael came down out of heaven Gabriel was sent to explain the last days to Daniel.

Miután Gábriel először megérintette őt, azután Gábriel térdeire és kezei tenyereire emelte Dánielt. Ezt követően megparancsolta Dánielnek, hogy értse meg az általa mondott szavakat, és álljon fel; ezt meg is tette, noha reszketett. Gábriel ezután feltárja Dániel előtt annak magyarázatát, ami Dániel gyászolásának huszonegy napja alatt történt. Kijelentette, hogy miután huszonegy napon át küzdött Perzsia királyaival, Mihály alászállt a mennyből, hogy bekapcsolódjék a harcba, és ezután Gábriel eljött, hogy válaszoljon Dániel imádságaira, és megmagyarázza Dánielnek, „mi történik a te népeddel az utolsó napokban”. Amikor Mihály alászállt a mennyből, Gábriel küldetett, hogy megmagyarázza Dánielnek az utolsó napokat.

Gabriel’s explanation was given to Daniel at the end of the twenty-one days of mourning, which, in the line upon line application of Revelation chapter eleven, represents when Ezekiel in chapter thirty-seven is twice commanded to prophesy to the dead bones, in order to raise the two prophets out of their graves. It occurs when Michael comes down out of heaven and resurrects the body of Moses, while refusing to interact with Satan in the book of Jude. Daniel is still going to be touched twice more after Gabriel had given him the overview of the days of mourning.

Gábriel magyarázata Dánielnek a huszonegy napos gyász végén adatott, amely a Jelenések könyve tizenegyedik fejezetének „sort sorra” alkalmazásában azt jelképezi, amikor Ezékiel a harminchetedik fejezetben kétszer kap parancsot arra, hogy prófétáljon a holt csontoknak, hogy a két prófétát kiemelje sírjaikból. Ez akkor történik, amikor Mihály leszáll a mennyből, és feltámasztja Mózes testét, miközben Júdás könyvében megtagadja, hogy Sátánnal érintkezésbe lépjen. Dánielt még kétszer meg fogják érinteni azután is, hogy Gábriel áttekintést adott neki a gyász napjairól.

After Gabriel finished, Daniel, “set his face toward the ground, and he became dumb”, and then Christ Himself “touched” Daniel’s “lips,” and then Daniel “opened” his “mouth, and spake, and said unto him that stood before me, O my lord, by the vision my sorrows are turned upon me, and I have retained no strength. For how can the servant of this my lord talk with this my lord? for as for me, straightway there remained no strength in me, neither is there breath left in me.”

Miután Gábriel befejezte, Dániel „arcát a föld felé fordította, és megnémult”, majd maga Krisztus „megérintette” Dániel „ajkait”, és akkor Dániel „megnyitotta” „száját, és szólt, és monda az előttem állónak: Ó, uram, e látomás miatt fájdalmaim reám törtek, és semmi erőm nem maradt. Mert miként szólhatna ennek az én uramnak szolgája ezzel az én urammal? Mert engem illetően nyomban semmi erő nem maradt bennem, és lélekzet sem maradt bennem.”

The experience of seeing and speaking with Christ humbles Daniel into the dust. He was dumb, and would have remained so if Christ had not touched his lips, as Isaiah’s lips had been touched by the coal from the altar.

A Krisztus látásának és a vele való beszédnek tapasztalata Dánielt a porba alázza. Néma volt, és az is maradt volna, ha Krisztus nem érinti meg ajkát, miként Ézsaiás ajkát is megérintette az oltárról vett izzó parázs.

We will continue this study in the next article.

E tanulmányt a következő cikkben folytatjuk.

> “As Isaiah beheld this revelation of the glory and majesty of his Lord, he was overwhelmed with a sense of the purity and holiness of God. How sharp the contrast between the matchless perfection of his Creator, and the sinful course of those who, with himself, had long been numbered among the chosen people of Israel and Judah! ‘Woe is me!’ he cried; ‘for I am undone; because I am a man of unclean lips, and I dwell in the midst of a people of unclean lips: for mine eyes have seen the King, the Lord of hosts.’ Verse 5. Standing, as it were, in the full light of the divine presence within the inner sanctuary, he realized that if left to his own imperfection and inefficiency, he would be utterly unable to accomplish the mission to which he had been called. But a seraph was sent to relieve him of his distress and to fit him for his great mission. A living coal from the altar was laid upon his lips, with the words, ‘Lo, this hath touched thy lips; and thine iniquity is taken away, and thy sin purged.’ Then the voice of God was heard saying, ‘Whom shall I send, and who will go for Us?’ and Isaiah responded, ‘Here am I; send me.’ Verses 7, 8.

> Amikor Ésaiás szemlélte Urának dicsősége és fensége e kinyilatkoztatását, betöltötte őt Isten tisztaságának és szentségének tudata. Mily éles volt az ellentét Teremtőjének páratlan tökéletessége és azok bűnös életútja között, akik vele együtt hosszú ideje Izráel és Júda választott népe közé számláltattak! „Jaj nékem!” — kiáltotta — „mert elvesztem; mivel tisztátalan ajkú ember vagyok, és tisztátalan ajkú nép közepette lakom: hiszen a Királyt, a Seregek Urát látták szemeim.” 5. vers. Mintegy a belső szentélyben, az isteni jelenlét teljes világosságában állva felismerte, hogy ha saját tökéletlenségére és elégtelenségére hagyatkoznék, teljességgel képtelen volna betölteni azt a küldetést, amelyre elhívatott. De egy szeráf küldetett, hogy megszabadítsa gyötrelmétől és alkalmassá tegye nagy küldetésére. Az oltárról vett eleven szén érintette ajkát e szavakkal: „Ímé, ez illette ajkaidat, és hamisságod eltávozott, bűnöd pedig elfedeztetett.” Akkor Isten hangja hallatszott, amint ezt mondta: „Kit küldjek el, és ki megy el nékünk?” Ésaiás pedig így felelt: „Ímhol vagyok én; küldj el engem.” 7., 8. versek.

> “The heavenly visitant bade the waiting messenger, ‘Go, and tell this people, Hear ye indeed, but understand not; And see ye indeed, but perceive not. Make the heart of this people fat, And make their ears heavy, and shut their eyes; Lest they see with their eyes, and hear with their ears, And understand with their heart, And convert, and be healed.” Verses 9, 10.

> „A mennyei követ ezt parancsolta a várakozó hírnöknek: „Menj, és mondd meg e népnek: Hallván halljatok, de ne értsetek; és látván lássatok, de ne ismerjetek. Kövérítsd meg e nép szívét, tedd nehézzé füleiket, és hunyd be szemeiket; hogy ne lássanak szemeikkel, ne halljanak füleikkel, ne értsenek szívükkel, meg ne térjenek, és meg ne gyógyuljanak.” 9., 10. versek.

> “The prophet’s duty was plain; he was to lift his voice in protest against the prevailing evils. But he dreaded to undertake the work without some assurance of hope. ‘Lord, how long?’ he inquired. Verse 11. Are none of Thy chosen people ever to understand and repent and be healed?

> A próféta kötelessége világos volt; fel kellett emelnie szavát a mindent elárasztó gonoszságok elleni tiltakozásban. Ám rettegett attól, hogy a munkát a reménység valamilyen biztosítéka nélkül vállalja magára. „Uram, meddig még?” — kérdezte. 11. vers. Vajon a Te választott néped közül senki sem fogja valaha megérteni, megbánni bűneit és meggyógyulni?

> “His burden of soul in behalf of erring Judah was not to be borne in vain. His mission was not to be wholly fruitless. Yet the evils that had been multiplying for many generations could not be removed in his day. Throughout his lifetime he must be a patient, courageous teacher—a prophet of hope as well as of doom. The divine purpose finally accomplished, the full fruitage of his efforts, and of the labors of all God’s faithful messengers, would appear. A remnant should be saved. That this might be brought about, the messages of warning and entreaty were to be delivered to the rebellious nation, the Lord declared: ‘Until the cities be wasted without inhabitant, And the houses without man, And the land be utterly desolate, And the Lord have removed men far away, And there be a great forsaking in the midst of the land.’ Verse 11, 12.

> „Lelkének terhe az eltévelyedett Júda érdekében nem volt hiábavaló teher. Küldetése nem maradt teljesen gyümölcstelen. Ám azokat a gonoszságokat, amelyek sok nemzedéken át halmozódtak, az ő napjaiban nem lehetett eltávolítani. Egész életében türelmes, bátor tanítónak kellett lennie — a reménységnek éppúgy prófétájának, mint a végzetének. Végül, amikor az isteni szándék beteljesedik, erőfeszítéseinek teljes gyümölcse, valamint Isten minden hűséges követe munkálkodásának gyümölcse nyilvánvalóvá lesz. Egy maradék megmenekül. Hogy ez megtörténhessék, az Úr kijelentette, hogy a figyelmeztetés és a könyörgés üzeneteit kell hirdetni a lázadó nemzetnek: ‘Míg a városok elpusztulnak lakos nélkül, És a házak ember nélkül maradnak, És a föld teljesen pusztává lesz, És az Úr messze elveti az embereket, És nagy elhagyatottság lesz az ország közepette.’ 11., 12. vers.”

> “The heavy judgments that were to befall the impenitent,—war, exile, oppression, the loss of power and prestige among the nations,—all these were to come in order that those who would recognize in them the hand of an offended God might be led to repent. The ten tribes of the northern kingdom were soon to be scattered among the nations and their cities left desolate; the destroying armies of hostile nations were to sweep over their land again and again; even Jerusalem was finally to fall, and Judah was to be carried away captive; yet the Promised Land was not to remain wholly forsaken forever. The assurance of the heavenly visitant to Isaiah was: ‘In it shall be a tenth, And it shall return, and shall be eaten: As a teil tree, and as an oak, Whose substance is in them, when they cast their leaves: So the holy seed shall be the substance thereof.’ Verse 13.

> „A súlyos ítéleteknek, amelyek a meg nem térőkre készültek lesújtani — háborúnak, száműzetésnek, elnyomásnak, a hatalom és a tekintély elvesztésének a nemzetek között — mindezeknek azért kellett bekövetkezniük, hogy azok, akik ezekben a megsértett Isten kezét felismerik, bűnbánatra indíttassanak. Az északi királyság tíz törzsének hamarosan szét kellett szóratnia a nemzetek között, városaikat pedig pusztán kellett hagyni; az ellenséges népek pusztító seregeinek újra meg újra végig kellett söpörniük földjükön; végül még Jeruzsálemnek is el kellett esnie, és Júdát fogságba kellett hurcolni; mindazonáltal az Ígéret Földje nem maradhatott örökre teljesen elhagyatottan. A mennyei látogató biztosítása Ézsaiás felé így szólt: »De még lesz benne egy tizedrész, és ez ismét elpusztíttatik; mint a cserfa és a tölgy, amelyeknek kivágatásuk után is megmarad a törzsökük: ilyen törzsök lesz annak a szent mag.« 13. vers.”

> “This assurance of the final fulfillment of God’s purpose brought courage to the heart of Isaiah. What though earthly powers array themselves against Judah? What though the Lord’s messenger meet with opposition and resistance? Isaiah had seen the King, the Lord of hosts; he had heard the song of the seraphim, ‘The whole earth is full of His glory;’ he had the promise that the messages of Jehovah to backsliding Judah would be accompanied by the convicting power of the Holy Spirit; and the prophet was nerved for the work before him. Verse 3. Throughout his long and arduous mission he carried with him the memory of this vision. For sixty years or more he stood before the children of Judah as a prophet of hope, waxing bolder and still bolder in his predictions of the future triumph of the church.” Prophets and Kings, 307–310.

> „Isten szándékának végső beteljesedésére vonatkozó e bizonyosság bátorsággal töltötte el Ézsaiás szívét. Mit számít, ha földi hatalmak sorakoznak fel Júda ellen? Mit számít, ha az Úr követe ellenkezéssel és ellenállással találkozik? Ézsaiás látta a Királyt, a seregek Urát; hallotta a szeráfok énekét: »Az egész föld tele van az Ő dicsőségével«; birtokában volt az ígéretnek, hogy Jehova hitehagyó Júdához intézett üzeneteit a Szentlélek meggyőző ereje fogja kísérni; és a próféta megerősödött az előtte álló munkára. 3. vers. Hosszú és fáradságos küldetése során mindvégig magával hordozta e látomás emlékét. Hatvan éven át vagy még tovább állt Júda fiai előtt mint a reménység prófétája, egyre bátrabbá és még bátrabbá válva az egyház jövendő diadalára vonatkozó előrejelzéseiben.” Próféták és királyok, 307–310.

Back to Articles