Article

# Rome Establishes the Vision - Number Five

రోము దర్శనాన్ని స్థాపిస్తుంది - సంఖ్య ఐదు

Unveiling the Repeated Prophetic Controversies in Adventism: Understanding the Robbers of Thy People

Dezvăluirea controverselor profetice repetate din adventism: înțelegerea tâlharilor poporului tău

Author

Jeff Pippenger

Published

August 9, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the last article we identified six prophetic lines of controversy which have occurred in the history of Adventism from the Millerite time period until the present day. I contend the first and the last controversy over the “robbers of thy people” in verse fourteen of Daniel chapter eleven are prophetically identical. The Millerites understood the “robbers” to be Rome, and the Protestants taught the “robbers” were a Syrian king named Antiochus Epiphanes.

ในบทความที่แล้ว เราได้ระบุแนวเส้นแห่งความขัดแย้งเชิงพยากรณ์หกประการซึ่งได้เกิดขึ้นในประวัติศาสตร์ของลัทธิแอ๊ดเวนตีส ตั้งแต่ช่วงเวลาของขบวนการมิลเลอไรต์จนถึงปัจจุบัน ข้าพเจ้ายืนยันว่าความขัดแย้งครั้งแรกและครั้งสุดท้ายเกี่ยวกับ “โจรแห่งชนชาติของเจ้า” ในข้อสิบสี่ของดาเนียลบทที่สิบเอ็ดนั้น มีลักษณะเชิงพยากรณ์ที่เหมือนกัน มิลเลอไรต์เข้าใจว่า “โจร” นั้นคือกรุงโรม และพวกโปรเตสแตนต์สอนว่า “โจร” นั้นคือกษัตริย์ซีเรียพระองค์หนึ่งนามว่าอันทิโอคุส เอพิฟาเนส

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> Și în vremurile acelea mulți se vor ridica împotriva împăratului de la miazăzi; de asemenea, jefuitorii poporului tău se vor înălța ca să împlinească vedenia; dar vor cădea. Daniel 11:14.

Beginning in verse ten, and continuing through verse fifteen a warfare between the kingdoms of Egypt and Syria is represented. Egypt is the king of the south in the passage, and the Syrian king is represented as the king of the north. Verse ten identifies what the historians call the beginning of the Fourth Syrian war in 219 BC, verses eleven and twelve represent the battle of Raphia in 217 BC, and its aftermath. Then verses thirteen through fifteen identify the battle of Panium in 200 BC. In verses ten through fifteen the Syrian king is Antiochus Magnus, ruler of the Seleucid Empire.

Pornind de la versetul zece și continuând până la versetul cincisprezece, este reprezentat un război între împărățiile Egiptului și Siriei. În acest pasaj, Egiptul este împăratul de la miazăzi, iar împăratul Siriei este reprezentat ca împăratul de la miazănoapte. Versetul zece identifică ceea ce istoricii numesc începutul celui de-al Patrulea Război Sirian în 219 î.Hr.; versetele unsprezece și doisprezece reprezintă bătălia de la Rafia din 217 î.Hr. și urmările ei. Apoi, versetele treisprezece până la cincisprezece identifică bătălia de la Panium din 200 î.Hr. În versetele zece până la cincisprezece, împăratul Siriei este Antioh cel Mare, conducătorul Imperiului Seleucid.

Verse ten represents the history when Antiochus Magnus begins a war to regain territory that was taken from the Seleucid kingdom years before. In the verse he regains the lost territory in 219 BC, but he temporarily ceases his aggressions, and seeks to regroup his military strength. He had regained control of the lost territory, and made it all the way to the border of Egypt, the southern kingdom ruled by the Ptolemy dynasty. Between 219 BC and 217 BC, both the king of the south and the king of the north made plans for the approaching battle of Raphia.

Versetul zece reprezintă istoria în care Antiohus Magnus începe un război pentru a recuceri teritoriul care fusese luat din regatul seleucid cu ani înainte. În verset, el recâștigă teritoriul pierdut în anul 219 î.Hr., dar își încetează temporar agresiunile și caută să-și regrupeze puterea militară. El recăpătase controlul asupra teritoriului pierdut și ajunsese până la hotarul Egiptului, regatul de sud condus de dinastia ptolemaică. Între anul 219 î.Hr. și anul 217 î.Hr., atât împăratul de la miazăzi, cât și împăratul de la miazănoapte au făcut planuri pentru bătălia de la Rafia, care se apropia.

The battle of Raphia took place in 217 BC, and the southern kingdom of Egypt, ruled by Ptolemy prevailed over the Syrian king Antiochus Magnus, king of the north in the prophetic passage. Then in verses thirteen through fifteen, seventeen years later in 200 BC, Antiochus Magnus, who had then formed an alliance with Philip of Macedon engaged Egypt in the battle of Panium. The southern kingdom of Egypt then had a child king of five or six years old, and Antiochus Magnis and Philip could not resist taking advantage of the child king of Egypt, and Antiochus Magnus prevailed in the battle of Panium. The three verses that represent the battle of Panium contain verse fourteen, where a new power is introduced into the prophetic narrative.

Bătălia de la Rafia a avut loc în anul 217 î.Hr., iar regatul din sud, Egiptul, condus de Ptolemeu, a biruit asupra împăratului sirian Antioh cel Mare, împăratul de la miazănoapte din pasajul profetic. Apoi, în versetele treisprezece până la cincisprezece, șaptesprezece ani mai târziu, în anul 200 î.Hr., Antioh cel Mare, care pe atunci formase o alianță cu Filip al Macedoniei, a angajat Egiptul în bătălia de la Panium. Regatul din sud, Egiptul, avea atunci un împărat copil, în vârstă de cinci sau șase ani, iar Antioh cel Mare și Filip nu au putut rezista să profite de împăratul-copil al Egiptului, iar Antioh cel Mare a biruit în bătălia de la Panium. Cele trei versete care reprezintă bătălia de la Panium conțin versetul paisprezece, unde o nouă putere este introdusă în narațiunea profetică.

The robbers of thy people are a different power than the Egyptian king of the south, or the Seleucid king of the north, or Philip the Macedonian ruler. The Millerites recognized that Rome is the robbers of thy people. One of the Hebrew root words that is translated as “robbers,” means breaker. Pagan Rome is represented in prophecy as the power who would break in pieces.

Jefuitorii poporului tău sunt o putere diferită de împăratul egiptean al miazăzii, sau de împăratul seleucid al miazănoaptei, sau de Filip, stăpânitorul macedonean. Milleriții au recunoscut că Roma este jefuitorii poporului tău. Unul dintre cuvintele-rădăcină ebraice tradus prin „jefuitori” înseamnă „sfărâmător”. Roma păgână este reprezentată în profeție ca puterea care avea să sfărâme în bucăți.

> After this I saw in the night visions, and behold a fourth beast, dreadful and terrible, and strong exceedingly; and it had great iron teeth: it devoured and brake in pieces, and stamped the residue with the feet of it: and it was diverse from all the beasts that were before it; and it had ten horns. Daniel 7:7.

> După aceea m-am uitat în vedeniile de noapte, și iată că era o a patra fiară, înfricoșătoare și grozavă, și nespus de puternică; avea dinți mari de fier: devora, sfărâma în bucăți și călca în picioare rămășița; și era deosebită de toate fiarele care fuseseră înaintea ei; și avea zece coarne. Daniel 7:7.

When Uriah Smith comments on the robbers, he quotes a historian who points out that robbers represent breakers.

Când Uriah Smith comentează despre tâlhari, el citează un istoric care arată că tâlharii îi reprezintă pe cei ce sfărâmă.

> “A new power is now introduced,—‘the robbers of thy people;’ literally, says Bishop Newton, ‘the breakers of thy people.’ Far away on the banks of the Tiber, a kingdom had been nourishing itself with ambitious projects and dark designs. Small and weak at first, it grew with marvelous rapidity in strength and vigor, reaching out cautiously here and there to try its prowess, and test the vigor of its warlike arm, till, conscious of its power, it boldly reared its head among the nations of the earth, and seized with invincible hand the helm of their affairs. Henceforth the name of Rome stands upon the historic page, destined for long ages to control the affairs of the world, and exert a mighty influence among the nations even to the end of time.

> „O nouă putere este acum introdusă — „tâlharii poporului tău”; literal, spune episcopul Newton, „spărgătorii poporului tău”. Departe, pe malurile Tibrului, un regat se hrănea cu planuri ambițioase și intenții întunecate. Mic și slab la început, el a crescut cu o repeziciune minunată în putere și vigoare, întinzându-se cu prudență când aici, când acolo, pentru a-și încerca tăria și a pune la probă vigoarea brațului său războinic, până când, conștient de puterea sa, și-a înălțat cu îndrăzneală capul între națiunile pământului și a apucat cu mână nebiruită cârma treburilor lor. De acum înainte, numele Romei stă înscris pe pagina istoriei, menit ca de-a lungul unor veacuri îndelungate să stăpânească asupra treburilor lumii și să exercite o influență puternică între națiuni chiar până la sfârșitul timpului.”

> “Rome spoke; and Syria and Macedonia soon found a change coming over the aspect of their dream. The Romans interfered in behalf of the young king of Egypt, determined that he should be protected from the ruin devised by Antiochus and Philip. This was BC 200, and was one of the first important interferences of the Romans in the affairs of Syria and Egypt.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 257.

> „රෝමය කථා කළේය; එවිට සිරියාවත් මැසිඩෝනියාවත් ඉක්මනින්ම තමන්ගේ සිහිනයේ දර්ශනය මත වෙනසක් පැමිණෙමින් ඇති බව සොයාගත්හ. රෝමවරු තරුණ මිසර රජුගේ පක්ෂයෙන් මැදිහත් වූහ; ඇන්ටියොකස් සහ පිලිප් විසින් සැලසුම් කරන ලද විනාශයෙන් ඔහු ආරක්ෂා කළ යුතු බවට ඔවුහු අධිෂ්ඨාන කරගෙන සිටියහ. මෙය ක්‍රි.පූ. 200 වසරෙහි සිදු වූ අතර, සිරියාව සහ මිසරය සම්බන්ධ කාරණාවල රෝමවරුන්ගේ පළමු වැදගත් මැදිහත්වීම් අතරින් එකක් විය.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 257.

The prediction set forth in the verses was fulfilled in roughly twenty years from 219 BC unto 200 BC, but the prophets speak more about the last days than the days in which they lived.

Predicția prezentată în aceste versete s-a împlinit în aproximativ douăzeci de ani, din 219 î.Hr. până în 200 î.Hr., însă profeții vorbesc mai mult despre zilele de pe urmă decât despre zilele în care au trăit.

> “Each of the ancient prophets spoke less for their own time than for ours, so that their prophesying is in force for us. ‘Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come.’ 1 Corinthians 10:11. ‘Not unto themselves, but unto us they did minister the things, which are now reported unto you by them that have preached the gospel unto you with the Holy Ghost sent down from heaven; which things the angels desire to look into.’ 1 Peter 1:12. . . .

> „Fiecare dintre profeții din vechime a vorbit mai puțin pentru vremea lor decât pentru a noastră, astfel încât profețirea lor este valabilă pentru noi. «Și toate aceste lucruri li s-au întâmplat ca pilde și au fost scrise pentru avertizarea noastră, peste care au venit sfârșiturile veacurilor.» 1 Corinteni 10:11. «Lor le-a fost descoperit că nu pentru ei înșiși, ci pentru noi slujeau aceste lucruri, care acum v-au fost vestite de cei ce v-au propovăduit Evanghelia prin Duhul Sfânt trimis din cer; lucruri în care îngerii doresc să privească.» 1 Petru 1:12....”

> “The Bible has accumulated and bound up together its treasures for this last generation. All the great events and solemn transactions of Old Testament history have been, and are, repeating themselves in the church in these last days.” Selected Messages, book 3, 338, 339.

> „Biblia și-a adunat și și-a strâns laolaltă comorile pentru această ultimă generație. Toate marile evenimente și solemnele desfășurări ale istoriei Vechiului Testament s-au repetat și se repetă în biserică în aceste zile de pe urmă.” Selected Messages, cartea 3, 338, 339.

Although Daniel did not live in the twenty-year time period we are considering, inspiration through the writings of Sister White informs is that much of the history recorded in Daniel eleven is to be repeated in the final fulfillment of Daniel eleven.

Deși Daniel nu a trăit în perioada de douăzeci de ani pe care o avem în vedere, inspirația transmisă prin scrierile Sorei White ne informează că o mare parte din istoria consemnată în Daniel unsprezece urmează să se repete în împlinirea finală a lui Daniel unsprezece.

> “We have no time to lose. Troublous times are before us. The world is stirred with the spirit of war. Soon the scenes of trouble spoken of in the prophecies will take place. The prophecy in the eleventh of Daniel has nearly reached its complete fulfillment. Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.” Manuscript Releases, number 13, 394.

> „Nie mamy czasu do stracenia. Przed nami są czasy ucisku. Świat jest poruszony duchem wojny. Wkrótce nastąpią sceny ucisku, o których mowa w proroctwach. Proroctwo z jedenastego rozdziału Księgi Daniela niemal osiągnęło swoje pełne wypełnienie. Wiele z historii, która dokonała się jako wypełnienie tego proroctwa, powtórzy się”. Manuscript Releases, nr 13, s. 394.

Verses ten through fifteen of Daniel eleven represent the history of the last days which leads up to the soon-coming Sunday law, for verse sixteen identifies when Rome, for the first time, conquered the “glorious land.”

Versetele zece până la cincisprezece din Daniel unsprezece reprezintă istoria zilelor din urmă care conduce până la legea duminicală ce va veni în curând, căci versetul șaisprezece identifică momentul în care Roma, pentru prima dată, a cucerit „țara cea minunată”.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. Daniel 11:16.

> Dar cel ce va veni împotriva lui va face după voia sa, și nimeni nu-i va sta înainte; și el va sta în țara cea slăvită, care va fi nimicită prin mâna lui. Daniel 11:16.

Daniel employs the expression “glorious land” twice in his writings. The first is verse sixteen, when literal pagan Rome conquered the literal glorious land of Judah.

Daniel folosește de două ori în scrierile sale expresia „țara cea slăvită”. Prima dată este în versetul șaisprezece, când Roma păgână literală a cucerit țara literală slăvită a lui Iuda.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Deși Egiptul nu a putut sta împotriva lui Antiohus, împăratul de la miazănoapte, Antiohus nu a putut sta împotriva romanilor, care acum au venit împotriva lui. Nicio împărăție nu mai era în stare să se împotrivească acestei puteri în ascensiune. Siria a fost cucerită și adăugată Imperiului Roman atunci când Pompei, în anul 65 î.Hr., l-a lipsit pe Antiohus Asiaticus de stăpânirile sale și a redus Siria la rangul de provincie romană.״

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 259.

> „Aceeași putere trebuia, de asemenea, să stea în Țara Sfântă și să o mistuie. Roma a ajuns să fie legată de poporul lui Dumnezeu, iudeii, prin alianță, în anul 162 î.Hr., dată de la care ocupă un loc proeminent în calendarul profetic. Totuși, ea nu a dobândit jurisdicție asupra Iudeii prin cucerire efectivă decât în anul 63 î.Hr.; și aceasta în felul următor.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 259.

The other verse where Daniel employs the “glorious land” is in verse forty-one.

Celălalt verset în care Daniel folosește expresia „țara cea slăvită” se află în versetul patruzeci și unu.

> He shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> El va intra și în țara cea slăvită, și multe țări vor fi răsturnate; dar acestea vor scăpa din mâna lui: Edomul, Moabul și fruntașii copiilor lui Amon. Daniel 11:41.

Verse forty-one of course follows verse forty, and verse forty begins with the words “and at the time of the end.” In The Great Controversy, Sister White identifies 1798 as the “time of the end,” so verse forty-one is identifying history that follows after the time of the end in 1798.

Versetul patruzeci și unu urmează, desigur, după versetul patruzeci, iar versetul patruzeci începe cu cuvintele „și la vremea sfârșitului”. În Tragedia veacurilor, sora White identifică anul 1798 ca fiind „vremea sfârșitului”, astfel încât versetul patruzeci și unu identifică o istorie care urmează după vremea sfârșitului din 1798.

> “But at the time of the end, says the prophet, “Many shall run to and fro, and knowledge shall be increased.’ Daniel 12:4. . . . Since 1798 the book of Daniel has been unsealed, knowledge of the prophecies has increased, and many have proclaimed the solemn message of the judgment near.” The Great Controversy, 356.

> „Dar la vremea sfârșitului, spune profetul, «Mulți vor alerga încoace și încolo, și cunoștința va crește.» Daniel 12:4.... Din 1798, cartea lui Daniel a fost desigilată, cunoașterea profețiilor a crescut, și mulți au vestit solemnul mesaj al judecății apropiate.” Tragedia veacurilor, 356.

The glorious land of verse forty-one is not literal ancient Judah of old, but spiritual modern Judah. The United States is spiritual modern Judah, and verse forty-one is identifying the soon-coming Sunday law in the United States.

Ţara cea slăvită din versetul patruzeci şi unu nu este Iuda antică literală de odinioară, ci Iuda spirituală modernă. Statele Unite sunt Iuda spirituală modernă, iar versetul patruzeci şi unu identifică legea duminicală care va veni în curând în Statele Unite.

> Howbeit that was not first which is spiritual, but that which is natural; and afterward that which is spiritual. 1 Corinthians 15:46.

> Dar cea dintâi n-a fost ceea ce este duhovnicesc, ci ceea ce este firesc; iar după aceea, ceea ce este duhovnicesc. 1 Corinteni 15:46.

That Sunday law is typified by verse sixteen, for “much of the history that has taken place” in the fulfillment of Daniel eleven is to be repeated. Verses ten through fifteen in the last days, represents the history preceding and leading up to the Sunday law.

Kwitegeko cyo ku Cyumweru cyerekanwa n’umurongo wa cumi na gatandatu, kuko “igice kinini cy’amateka yabayeho” mu isohozwa rya Daniyeli cumi na rimwe kigomba kongera kubaho. Imirongo ya cumi kugeza kuri cumi na gatanu, mu minsi y’imperuka, ihagarariye amateka abanziriza kandi ayobora ku itegeko ryo ku Cyumweru.

The king of the north in those five verses, as well as the king of the south who were fulfilled by the Seleucid king Antiochus Magnus and the Egyptian kings of the Ptolemaic kingdom, typify powers that are the focus of the history that leads to the soon-coming Sunday law. These verses identify the history of the movement of the one hundred and forty-four thousand, for verse ten identifies the collapse of the Soviet Union in 1989, and verse sixteen the soon-coming Sunday law.

Regele de la miazănoapte din acele cinci versete, precum și regele de la miazăzi, care au fost împlinite prin regele seleucid Antiohus Magnus și prin regii egipteni ai regatului ptolemaic, prefigurează puteri care constituie centrul istoriei ce conduce la legea duminicală care urmează să vină în curând. Aceste versete identifică istoria mișcării celor o sută patruzeci și patru de mii, căci versetul zece identifică prăbușirea Uniunii Sovietice în 1989, iar versetul șaisprezece, legea duminicală care urmează să vină în curând.

Christ emphasizes these verses by aligning verse ten with verse forty and verse sixteen with verse forty-one. The direct reference to the literal glorious land which typifies the spiritual glorious land of verse forty-one is the end of the six verses, and verse ten is the beginning.

Hristos subliniază aceste versete prin corelarea versetului zece cu versetul patruzeci și a versetului șaisprezece cu versetul patruzeci și unu. Referirea directă la țara literală slăvită, care prefigurează țara spirituală slăvită din versetul patruzeci și unu, se află la sfârșitul celor șase versete, iar versetul zece este începutul.

Just as Christ made sure verse sixteen has a direct connection with verse forty-one, and so too, verse ten has a direct connection with verse forty. The expression in verse ten “overflow, and pass through,” is the identical Hebrew phrase that is translated as “overflow and pass over,” in verse forty. The phrase is only found one other place in the Scriptures, but it is translated a little differently than verse ten and verse forty. Still, it is the same Hebrew phrase.

Așa cum Hristos a făcut să fie sigur că versetul șaisprezece are o legătură directă cu versetul patruzeci și unu, tot astfel și versetul zece are o legătură directă cu versetul patruzeci. Expresia din versetul zece, „se va revărsa și va trece prin”, este aceeași expresie ebraică tradusă prin „se va revărsa și va trece peste”, în versetul patruzeci. Expresia se mai găsește doar într-un singur alt loc din Scripturi, însă acolo este tradusă puțin diferit față de versetul zece și versetul patruzeci. Totuși, este aceeași expresie ebraică.

> And he shall pass through Judah; he shall overflow and go over, he shall reach even to the neck; and the stretching out of his wings shall fill the breadth of thy land, O Immanuel. Isaiah 8:8.

> Și el va trece prin Iuda; va năvăli și va trece peste, va ajunge până la gât; și întinderea aripilor sale va umple lățimea țării tale, o, Emanuel. Isaia 8:8.

Isaiah’s “overflow and go over,” is the same as verse ten’s “overflow, and pass through,” and verse forty’s “overflow and pass over.” More than this, each of the three verses are describing an attack from the king of the north upon the king of the south. In Isaiah, the northern king of Assyria, Sennacherib, was attacking Judah, the southern kingdom of Israel. In verse ten Antiochus Magnus, the northern king of the Seleucid Empire was attacking the southern kingdom of Egypt. In verse forty, the king of the north, the papal power, who had received a deadly wound at the beginning of verse forty, was attacking the southern atheistic power of the Soviet Union. Each verse represents the same prophetic structure of a conflict between the kings of the north and south, and in each verse the northern king “overflows and passes over.”

“அழிந்து வெள்ளம்போல் வந்து கடந்து செல்லும்” என்று இயேசாயா கூறுவது, பத்தாம் வசனத்தில் உள்ள “வெள்ளம்போல் வந்து கடந்து செல்லும்” என்பதற்கும், நாற்பதாம் வசனத்தில் உள்ள “வெள்ளம்போல் வந்து கடந்து செல்லும்” என்பதற்கும் ஒன்றே ஆகும். இதற்கு மேலாக, அந்த மூன்று வசனங்களிலும் ஒவ்வொன்றும் வடக்கு ராஜா தெற்கு ராஜாவின்மேல் நடத்தும் தாக்குதலை விவரிக்கின்றன. இயேசாயாவில், வடக்குத் ராஜாவாகிய அசீரியாவின் சென்னாகெரிப், இஸ்ரவேலின் தெற்கு இராச்சியமான யூதாவின்மேல் தாக்குதல் நடத்தியான். பத்தாம் வசனத்தில், செலூக்கிய பேரரசின் வடக்குத் ராஜாவாகிய அந்தியோகுஸ் மக்னஸ், எகிப்தின் தெற்கு இராச்சியத்தின்மேல் தாக்குதல் நடத்தினான். நாற்பதாம் வசனத்தில், நாற்பதாம் வசனத்தின் தொடக்கத்தில் மரணக்காயம் பெற்றிருந்த வடக்குத் ராஜாவாகிய பாப்பரச ஆட்சி, தெற்கிலுள்ள நாத்திக வல்லமையான சோவியத் ஒன்றியத்தின்மேல் தாக்குதல் நடத்தியது. ஒவ்வொரு வசனமும் வடக்கு மற்றும் தெற்கு ராஜாக்கள் இடையிலான மோதலின் அதே தீர்க்கதரிசன அமைப்பை பிரதிநிதித்துவப்படுத்துகிறது; ஒவ்வொரு வசனத்திலும் வடக்குத் ராஜா “வெள்ளம்போல் வந்து கடந்து செல்கிறான்.”

Isaiah’s testimony and verse ten both identify that when the northern king attacks he ceases before entering into the capital of the southern kingdom. Sennacherib brought his warfare to the walls of Jerusalem, and no further. In 219 BC, Antiochus Magnus came to the border of Egypt and stopped. Then he lost the battle of Raphia that occurred two years later in 217 BC. Sennacherib came to the walls of Jerusalem and lost the battle as God intervened.

Mărturia lui Isaia și versetul zece arată amândouă că, atunci când împăratul de la miazănoapte atacă, el se oprește înainte de a intra în capitala împărăției de la miazăzi. Sanherib și-a adus războiul până la zidurile Ierusalimului, și nu mai departe. În anul 219 î.Hr., Antioh cel Mare a ajuns la hotarul Egiptului și s-a oprit. Apoi a pierdut bătălia de la Rafia, care a avut loc doi ani mai târziu, în 217 î.Hr. Sanherib a ajuns la zidurile Ierusalimului și a pierdut lupta, când Dumnezeu a intervenit.

> Therefore thus saith the Lord concerning the king of Assyria, He shall not come into this city, nor shoot an arrow there, nor come before it with shield, nor cast a bank against it. By the way that he came, by the same shall he return, and shall not come into this city, saith the Lord. For I will defend this city, to save it, for mine own sake, and for my servant David’s sake. And it came to pass that night, that the angel of the Lord went out, and smote in the camp of the Assyrians an hundred fourscore and five thousand: and when they arose early in the morning, behold, they were all dead corpses. So Sennacherib king of Assyria departed, and went and returned, and dwelt at Nineveh. And it came to pass, as he was worshipping in the house of Nisroch his god, that Adrammelech and Sharezer his sons smote him with the sword: and they escaped into the land of Armenia. And Esarhaddon his son reigned in his stead. 2 Kings 19:32–37.

> De aceea, aşa zice Domnul despre împăratul Asiriei: Nu va intra în cetatea aceasta, nu va arunca acolo nicio săgeată, nu va veni înaintea ei cu scut şi nu va ridica împotriva ei întăritură. Pe calea pe care a venit, pe aceeaşi se va întoarce şi nu va intra în cetatea aceasta, zice Domnul. Căci Eu voi ocroti cetatea aceasta, ca s-o mântuiesc, pentru Mine Însumi şi pentru robul Meu David. Şi s-a întâmplat în noaptea aceea că îngerul Domnului a ieşit şi a lovit în tabăra Asirienilor o sută optzeci şi cinci de mii; şi când s-au sculat dis-de-dimineaţă, iată că toţi erau trupuri moarte. Astfel, Sanherib, împăratul Asiriei, a plecat, s-a dus, s-a întors şi a locuit la Ninive. Şi s-a întâmplat că, pe când se închina în casa lui Nisroc, dumnezeul său, Adramelec şi Şareţer, fiii lui, l-au lovit cu sabia; iar ei au scăpat în ţara Armeniei. Şi în locul lui a domnit fiul său Esarhadon. 2 Împăraţi 19:32–37.

In 1989, the king of the north swept away the Soviet Union, but he did not overcome the capital of the Soviet Union. Russia was left standing. The next battle, typified in verses eleven and twelve, was the battle of Raphia, which was also typified by the overthrow of Sennacherib’s army and his subsequent death which identifies a victory for the southern king, which was Judah in the testimony of Sennacherib, and Raphia in the testimony of Antiochus Magnus.

În 1989, împăratul de la miazănoapte a măturat Uniunea Sovietică, dar nu a biruit capitala Uniunii Sovietice. Rusia a rămas în picioare. Următoarea bătălie, prefigurată în versetele unsprezece și doisprezece, a fost bătălia de la Rafia, care a fost de asemenea prefigurată prin nimicirea oștirii lui Sanherib și moartea sa ulterioară, fapt ce identifică o biruință pentru împăratul de la miazăzi, care a fost Iuda în mărturia lui Sanherib și Rafia în mărturia lui Antioh cel Mare.

Verse ten provides a direct connection to verse forty and verse sixteen provides a direct connection with verse forty-one. Verses ten through sixteen represent the history of 1989 unto the Sunday law. The verse represents a hidden history in verse forty that begins with the collapse of the Soviet Union in 1989 and continues unto the Sunday law. Verse ten also directly connects the “seven times” of Leviticus twenty-six to the hidden history, but that line of truth is outside what we are here setting forth.

Versetul zece oferă o legătură directă cu versetul patruzeci, iar versetul șaisprezece oferă o legătură directă cu versetul patruzeci și unu. Versetele zece până la șaisprezece reprezintă istoria din 1989 până la legea duminicală. Versetul reprezintă o istorie ascunsă în versetul patruzeci, care începe cu prăbușirea Uniunii Sovietice în 1989 și continuă până la legea duminicală. Versetul zece leagă de asemenea în mod direct „cele șapte vremi” din Leviticul douăzeci și șase de istoria ascunsă, însă acea linie a adevărului se află în afara celor pe care le prezentăm aici.

In Millerite history the first of six primary controversies within Adventism concerning the correct identification of Rome occurred, and it was over who the robbers of verse fourteen represented. The Protestants held they represented Antiochus Epiphanes, and the Millerites identified them as Rome. In the last controversy of Adventism concerning the correct identification of Rome it is also over the robbers of verse fourteen. One class, represented by the Millerites, is upholding the foundational understanding of the Millerites, which was endorsed by the Spirit of Prophecy.

În istoria millerită a avut loc prima dintre cele șase controverse principale din cadrul adventismului cu privire la identificarea corectă a Romei, iar aceasta privea pe cine reprezentau tâlharii din versetul paisprezece. Protestanții susțineau că ei îl reprezentau pe Antioh Epifanes, iar milleriții i-au identificat ca fiind Roma. În ultima controversă a adventismului cu privire la identificarea corectă a Romei, disputa este de asemenea asupra tâlharilor din versetul paisprezece. O categorie, reprezentată de milleriți, susține înțelegerea fundamentală a milleriților, care a fost aprobată de Spiritul Profetic.

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> „Am văzut că diagrama din 1843 a fost îndrumată de mâna Domnului și că nu trebuia să fie modificată; că cifrele erau așa cum le voia El; că mâna Sa era peste ea și a ascuns o greșeală în unele dintre cifre, astfel încât nimeni nu a putut să o vadă, până când mâna Sa a fost retrasă.” Early Writings, 74.

That sacred chart identifies the controversy with the notation of 164 BC.

Acea diagramă sacră identifică controversa prin mențiunea anului 164 î.Hr.

> “164 Death of Antiochus Epiphanes, who of course, stood not up against the Prince of Princes, as he had been 164 yrs. dead before the Prince of Princes was born.”

> „164 Moartea lui Antiohus Epifanes, care, desigur, nu s-a ridicat împotriva Domnului domnilor, întrucât murise de 164 de ani înainte ca Domnul domnilor să Se nască.”

The reference of that controversy upon the sacred chart represents the only truth represented upon the sacred chart that is not based upon a prophetic passage from God’s Word. In doing so it identifies a waymark, not of biblical history, but of Advent history, and “it should not be altered,” for the controversy identifies how the prophetic vision is established. To reject that foundational truth is to simultaneously reject the authority of the Spirit of Prophecy’s endorsement of the sacred chart.

Referința acelei controverse de pe harta sacră reprezintă singurul adevăr reprezentat pe harta sacră care nu se întemeiază pe un pasaj profetic din Cuvântul lui Dumnezeu. Procedând astfel, ea identifică un semn de hotar, nu al istoriei biblice, ci al istoriei advente, și „nu trebuie să fie schimbat”, căci controversa identifică modul în care este stabilită viziunea profetică. A respinge acel adevăr fundamental înseamnă a respinge, în același timp, autoritatea aprobării hărții sacre de către Spiritul Profetic.

> “The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony. He will bring in spurious visions to mislead, and will mingle the false with the true, and so disgust people that they will regard everything that bears the name of visions as a species of fanaticism; but honest souls, by contrasting false and true, will be enabled to distinguish between them.” Selected Messages, book 2, 78.

> „Cea din urmă înșelăciune a lui Satana va fi să facă fără efect mărturia Duhului lui Dumnezeu. «Unde nu este nicio vedenie, poporul piere» (Proverbe 29:18). Satana va lucra cu iscusință, în diferite feluri și prin diferite mijloace, pentru a zdruncina încrederea rămășiței poporului lui Dumnezeu în mărturia cea adevărată. El va aduce vedenii false pentru a induce în rătăcire și va amesteca falsul cu adevărul, iar astfel îi va dezgusta pe oameni, încât ei vor privi tot ceea ce poartă numele de vedenii ca pe o formă de fanatism; însă sufletele sincere, punând în contrast falsul și adevăratul, vor fi făcute în stare să deosebească între ele.” Selected Messages, cartea 2, 78.

The last controversy of “the robbers of thy people”, is the same as the first, and without an understanding of the symbol which establishes the vision, “the people perish.” They “perish” because they “make of none effect the testimony of the Spirit of God.”

Controversa din urmă a „jefuitorilor poporului tău” este aceeași cu cea dintâi, iar fără o înțelegere a simbolului care întemeiază vedenia, „poporul piere”. Ei „pier” pentru că „desființează mărturia Duhului lui Dumnezeu”.

The other class claims that the United States is represented as the robbers of verse fourteen. That class is unable or unwilling to see that Antiochus Magnus in verses ten through fifteen represents the United States. Just as the Protestants of Millerite history claimed the robbers were Antiochus, the class who is unwilling to see identifies the robbers as the power (the United States) that is typified by Antiochus.

O altă categorie susține că Statele Unite sunt reprezentate ca „jefuitorii” din versetul paisprezece. Acea categorie este incapabilă sau nu dorește să vadă că Antiohus Magnus, în versetele zece până la cincisprezece, reprezintă Statele Unite. Așa cum protestanții din istoria millerită susțineau că jefuitorii erau Antiohus, tot astfel categoria care nu este dispusă să vadă îi identifică pe jefuitori drept puterea (Statele Unite) care este prefigurată de Antiohus.

Sennacherib’s attack upon Judah that reached to the capital, Jerusalem, and that failed, was led by Sennacherib’s general, the Rabshakeh.

Atacul lui Sanherib asupra lui Iuda, care a ajuns până la capitală, Ierusalim, și care a eșuat, a fost condus de generalul lui Sanherib, Rabșache.

> Now therefore, I pray thee, give pledges to my lord the king of Assyria, and I will deliver thee two thousand horses, if thou be able on thy part to set riders upon them. How then wilt thou turn away the face of one captain of the least of my master’s servants, and put thy trust on Egypt for chariots and for horsemen? Am I now come up without the Lord against this place to destroy it? The Lord said to me, Go up against this land, and destroy it. Then said Eliakim the son of Hilkiah, and Shebna, and Joah, unto Rabshakeh, Speak, I pray thee, to thy servants in the Syrian language; for we understand it: and talk not with us in the Jews’ language in the ears of the people that are on the wall. But Rabshakeh said unto them, Hath my master sent me to thy master, and to thee, to speak these words? hath he not sent me to the men which sit on the wall, that they may eat their own dung, and drink their own piss with you? Then Rabshakeh stood and cried with a loud voice in the Jews’ language, and spake, saying, Hear the word of the great king, the king of Assyria. 2 Kings 18:23–28.

> Așadar, te rog, dă zăloage domnului meu, împăratul Asiriei, și îți voi da două mii de cai, dacă vei fi în stare, din partea ta, să pui călăreți pe ei. Cum dar ai putea să întorci fața unui singur căpetenii dintre cei mai neînsemnați slujitori ai stăpânului meu și să-ți pui încrederea în Egipt pentru care și pentru călăreți? Oare am venit eu acum fără Domnul împotriva acestui loc ca să-l nimicesc? Domnul mi-a zis: „Suie-te împotriva acestei țări și nimicește-o.” Atunci Eliachim, fiul lui Hilchia, și Șebna, și Ioah au zis lui Rabșache: „Vorbește, te rugăm, slujitorilor tăi în limba siriană, căci o înțelegem; și nu vorbi cu noi în limba iudeilor, în auzul poporului care este pe zid.” Dar Rabșache le-a zis: „Oare la stăpânul tău și la tine m-a trimis stăpânul meu să spun aceste cuvinte? Nu m-a trimis el oare la oamenii care stau pe zid, ca să-și mănânce propriul gunoi și să-și bea propria urină împreună cu voi?” Atunci Rabșache a stat în picioare și a strigat cu glas tare în limba iudeilor și a vorbit, zicând: „Ascultați cuvântul marelui împărat, împăratul Asiriei.” 2 Împărați 18:23–28.

The Rabshakeh was presenting not his words, but the words of Sennacherib, king of Assyria. In Daniel eleven verse forty the king of the north is the papal power who at the time of the end in 1798 received a deadly wound at the hands of atheistic France, the southern king. In the verse the king of the north ultimately retaliates and overflows the southern kingdom (the USSR) in 1989. When the king of the north accomplished that work, he brought with him “chariots, and with horsemen, and many ships.” “Chariots and horsemen” represent military might and “ships” represent economic power. Those symbols identify the United States as papal Rome’s proxy army in the victory of 1989, as typified by Rabshakeh. Antiochus Magnus in verse ten through fifteen represents the United States, and as William Miller correctly identified that the word “also” in verse fourteen establishes a new power entering the prophetic narrative, the “robbers” must represent a power distinct from either the Ptolemaic kings of the south, or Antiochus the king of the north or Philip of Macedon.

Rabsache nu prezenta cuvintele sale, ci cuvintele lui Sanherib, împăratul Asiriei. În Daniel 11:40, împăratul de la miazănoapte este puterea papală care, la vremea sfârşitului, în 1798, a primit o rană de moarte din mâna Franţei atee, împăratul de la miazăzi. În verset, împăratul de la miazănoapte ripostează în cele din urmă şi se revarsă peste împărăţia de la miazăzi (URSS) în 1989. Când împăratul de la miazănoapte a împlinit acea lucrare, el a adus cu sine „care, şi călăreţi, şi multe corăbii”. „Carele şi călăreţii” reprezintă puterea militară, iar „corăbiile” reprezintă puterea economică. Aceste simboluri identifică Statele Unite ca armata interpusă a Romei papale în victoria din 1989, aşa cum este preînchipuit de Rabsache. Antioh cel Mare, în versetele 10–15, reprezintă Statele Unite, iar, aşa cum William Miller a identificat în mod corect că termenul „şi” din versetul 14 stabileşte intrarea unei noi puteri în naraţiunea profetică, „jefuitorii” trebuie să reprezinte o putere distinctă fie de împăraţii ptolemeici ai miazăzii, fie de Antioh, împăratul de la miazănoapte, fie de Filip al Macedoniei.

> “The king of the south, in this verse, without any doubt, means king of Egypt; but what the robbers of thy people means remains yet a doubt perhaps to some. That it cannot mean Antiochus, or any king of Syria, it is plain; for the angel had been talking about that nation for a number of verses previous, and now says, ‘also the robbers of thy people,’ etc., evidently implying some other nation. I will admit that Antiochus did perhaps rob the Jews; but how could this ‘establish the vision,’ as Antiochus is not spoken of anywhere in the vision as performing any act of that kind; for he belonged to what is called the Grecian kingdom in the vision. Again, ‘to establish the vision,’ must mean to make sure, complete, or fulfill the same.” William Miller, Miller’s Works, Lecture 6, 89.

> „Împăratul de la miazăzi”, în acest verset, fără nicio îndoială, înseamnă împăratul Egiptului; însă ce înseamnă „jefuitorii poporului tău” rămâne încă, poate pentru unii, o îndoială. Că nu poate însemna Antioh sau vreun împărat al Siriei este limpede; căci îngerul vorbise despre acea națiune în decursul unui număr de versete anterioare, iar acum spune: „și, de asemenea, jefuitorii poporului tău” etc., lăsând în mod evident să se înțeleagă o altă națiune. Voi admite că Antioh poate i-a jefuit pe iudei; dar cum ar putea acest lucru „să întărească vedenia”, de vreme ce despre Antioh nu se vorbește nicăieri în vedenie ca să fi săvârșit vreun act de felul acesta; căci el aparținea, în vedenie, la ceea ce se numește împărăția grecească. Mai mult, „a întări vedenia” trebuie să însemne a o face sigură, deplină sau a o împlini.” William Miller, Miller’s Works, Lecture 6, 89.

“Antiochus” was a name selected by many of the kings of the Syrian Seleucid Empire. The founder of that empire was Seleucid Nicator, and somewhere between twenty-six to thirty kings made up the entire list of Seleucid kings. Many of those kings chose the name “Antiochus”, just as the many popes choose throne-names when they are selected as popes. The popes are all “antichrist,” which means “against Christ”. The word “anti” meaning “against”. As antichrists they have taken the name of their spiritual forefather, who is Satan. Satan and the popes are both identified as the antichrist in inspiration.

„Antiohus” a fost un nume ales de mulți dintre regii Imperiului Sirian Seleucid. Întemeietorul acelui imperiu a fost Seleucid Nicator, iar undeva între douăzeci și șase și treizeci de regi alcătuiau întreaga listă a regilor seleucizi. Mulți dintre acei regi au ales numele „Antiohus”, așa cum mulți papi aleg nume de tron atunci când sunt aleși ca papi. Papii sunt cu toții „anticrist”, ceea ce înseamnă „împotriva lui Hristos”. Cuvântul „anti” înseamnă „împotriva”. Ca anticriști, ei au luat numele părintelui lor spiritual, care este Satana. Atât Satana, cât și papii sunt identificați în inspirație ca fiind anticristul.

> “The determination of antichrist to carry out the rebellion he began in heaven will continue to work in the children of disobedience.” Testimonies, volume 9, 230.

> „Hotărârea lui antihrist de a duce la îndeplinire răzvrătirea pe care a început-o în cer va continua să lucreze în copiii neascultării.” Testimonies, volumul 9, 230.

A pope is a representative of Satan, and thus they are both against Christ, and therefore are the “antichrist.” They choose a name when they take the position as pope, and become Satan’s earthly representative.

Un papă este un reprezentant al Satanei și, prin urmare, amândoi sunt împotriva lui Hristos, și de aceea sunt „antihristul”. Ei își aleg un nume atunci când preiau poziția de papă și devin reprezentantul pământesc al Satanei.

> “To secure worldly gains and honors, the church was led to seek the favor and support of the great men of earth; and having thus rejected Christ, she was induced to yield allegiance to the representative of Satan—the bishop of Rome.” The Great Controversy, 50.

> „Pentru a-și asigura câștigurile și onorurile lumești, biserica a fost determinată să caute favoarea și sprijinul marilor oameni ai pământului; și, respingându-L astfel pe Hristos, a fost înduplecată să-și dea ascultarea față de reprezentantul lui Satana — episcopul Romei.” Tragedia veacurilor, 50.

By their works you shall know them, and the popes carry on the same work as Satan.

După faptele lor îi veți cunoaște, iar papii duc mai departe aceeași lucrare ca Satana.

> “Through the pope of Rome the same work has been carried on here on earth as was carried on in the courts of heaven before the expulsion of the prince of darkness. Satan sought to correct the law of God in heaven, and to supply an amendment of his own. He exalted his own judgment above that of his Creator, and placed his will above the will of Jehovah, and in this way virtually declared God to be fallible. The pope also takes the same course and, claiming infallibility for himself, seeks to adjust the law of God to meet his own ideas, thinking himself able to correct the mistakes he thinks he sees in the statutes and commands of the Lord of heaven and earth. He virtually says to the world, I will give you better laws than those of Jehovah. What an insult is this to the God of heaven!” Signs of the Times, November 19, 1894.

> „प्रभुता के अन्धकार के प्रधान के निष्कासन से पहिले स्वर्गीय प्राङ्गणों में जो कार्य किया गया था, वही कार्य रोम के पोप के द्वारा यहाँ पृथ्वी पर भी किया जाता रहा है। शैतान ने स्वर्ग में परमेश्वर की व्यवस्था को सुधारने और अपनी ओर से उसमें संशोधन प्रस्तुत करने का प्रयत्न किया। उसने अपने सृजनहार के न्याय को अपने ही न्याय से नीचा ठहराया, और अपनी इच्छा को यहोवा की इच्छा से ऊपर रखा, और इस प्रकार वस्तुतः यह घोषित किया कि परमेश्वर त्रुटिहीन नहीं है। पोप भी यही मार्ग अपनाता है, और अपने लिए अचूकता का दावा करते हुए परमेश्वर की व्यवस्था को अपने विचारों के अनुकूल ठहराने का प्रयत्न करता है, मानो वह उन भूलों को सुधार सकता हो जिन्हें वह स्वर्ग और पृथ्वी के प्रभु की विधियों और आज्ञाओं में देखने का विचार करता है। वह वस्तुतः संसार से कहता है, मैं तुम्हें यहोवा की व्यवस्था से भी उत्तम व्यवस्थाएँ दूँगा। यह स्वर्ग के परमेश्वर के प्रति कितना बड़ा अपमान है!” Signs of the Times, November 19, 1894.

Though Seleucus Nicator established the Seleucid Empire, many of the following kings chose the name “Antiochus,” in honor, not of Seleucus, but of his father. Seleucus’ father, Antiochus, was a nobleman and a general in the service of King Philip II of Macedon, who was the father of Alexander the Great. This noble status and military background helped establish the foundation for Seleucus’s own prominent role and subsequent rise to power after the death of Alexander the Great.

Deși Seleucus Nicator a întemeiat Imperiul Seleucid, mulți dintre regii care au urmat au ales numele „Antioh”, în cinste nu a lui Seleucus, ci a tatălui său. Tatăl lui Seleucus, Antioh, a fost un nobil și un general aflat în slujba regelui Filip al II-lea al Macedoniei, care a fost tatăl lui Alexandru cel Mare. Acest statut nobiliar și acest trecut militar au contribuit la punerea temeliei pentru propriul rol proeminent al lui Seleucus și pentru ascensiunea sa ulterioară la putere după moartea lui Alexandru cel Mare.

Seleucus’ kingdom was established when he took control of three of the four areas of Alexander’s kingdom. Rome also conquers three geographical powers in order to take control and become the king of the north. When Seleucus had secured the east, the west and the north he became the king of the north in the historical narrative, and his capital was the city of Babylon. Many of the following kings chose the name “Antiochus” when they took the northern throne in order to honor their political forefather. The parallel is easy to see, if you choose to see. If you don’t, you don’t.

Regatul lui Seleucus a fost întemeiat atunci când el a preluat controlul asupra a trei dintre cele patru regiuni ale imperiului lui Alexandru. Și Roma cucerește trei puteri geografice pentru a prelua controlul și a deveni împăratul de la miazănoapte. Când Seleucus și-a asigurat răsăritul, apusul și miazănoaptea, el a devenit împăratul de la miazănoapte în narațiunea istorică, iar capitala sa era cetatea Babilonului. Mulți dintre regii care au urmat au ales numele „Antiohus” atunci când au luat tronul de la miazănoapte, pentru a-l cinsti pe înaintașul lor politic. Paralela este ușor de văzut, dacă alegi să vezi. Dacă nu, nu.

The name “Antiochus” (Ἀντίοχος in Greek) comes from the Greek elements’ “anti” (meaning “against” or “opposite”) and “ocheo” (meaning “to hold fast” or “to maintain”). The northern kings chose the name to maintain their political heritage with the father, just as the antichrist (popes) choose names when they begin to rule. Just as the popes are representatives of their father, the devil, so too the Antiochus’ of the Syrian Empire typify representatives of their father. In this application Antiochus represents a proxy of their father. The proxy of the papal power in 1989 was the United States, and the secular testimony upholds the relationship between the antichrist, Pope John Paul II, and Ronald Reagan in their work to bring down the former Soviet Union.

Numele „Antiohus” (Ἀντίοχος în greacă) provine din elementele grecești „anti” (care înseamnă „împotriva” sau „opus”) și „ocheo” (care înseamnă „a ține cu tărie” sau „a menține”). Regii de la miazănoapte au ales acest nume pentru a-și menține moștenirea politică de la tatăl lor, tot așa cum anticristul (papii) își aleg nume atunci când încep să domnească. După cum papii sunt reprezentanți ai tatălui lor, diavolul, tot astfel Antiohus-ii Imperiului Sirian prefigurează reprezentanți ai tatălui lor. În această aplicație, Antiohus reprezintă un intermediar al tatălui lor. Intermediarul puterii papale în 1989 a fost Statele Unite, iar mărturia seculară susține relația dintre anticrist, Papa Ioan Paul al II-lea, și Ronald Reagan în lucrarea lor de a doborî fosta Uniune Sovietică.

In verses ten through sixteen, the first and last verse possess direct references to verses forty and forty-one. Verse ten directly represents verse forty. Verse sixteen directly represents verse forty-one. The verses represent the portion of the prophecy of Daniel that relates to the last days.

În versetele zece până la șaisprezece, primul și ultimul verset conțin referințe directe la versetele patruzeci și patruzeci și unu. Versetul zece reprezintă în mod direct versetul patruzeci. Versetul șaisprezece reprezintă în mod direct versetul patruzeci și unu. Aceste versete reprezintă partea profeției lui Daniel care se referă la zilele de pe urmă.

> “The book that was sealed was not the book of Revelation, but that portion of the prophecy of Daniel which related to the last days. The Scripture says, ‘But thou, O Daniel, shut up the words, and seal the book, even to the time of the end: many shall run to and fro, and knowledge shall be increased’ (Daniel 12:4). When the book was opened, the proclamation was made, ‘Time shall be no longer.’ (See Revelation 10:6.) The book of Daniel is now unsealed, and the revelation made by Christ to John is to come to all the inhabitants of the earth. By the increase of knowledge a people is to be prepared to stand in the latter days. . . .

> „Cartea care fusese pecetluită nu era cartea Apocalipsei, ci acea parte a profeției lui Daniel care se referea la zilele de pe urmă. Scriptura spune: «Dar tu, Daniele, ține ascunse aceste cuvinte și pecetluiește cartea până la vremea sfârșitului: mulți vor alerga încoace și încolo, iar cunoștința va crește» (Daniel 12:4). Când cartea a fost deschisă, s-a făcut proclamarea: «Nu va mai fi timp.» (Vezi Apocalipsa 10:6.) Cartea lui Daniel este acum desigilată, iar descoperirea făcută de Hristos lui Ioan trebuie să ajungă la toți locuitorii pământului. Prin creșterea cunoștinței, un popor trebuie să fie pregătit să stea în picioare în zilele din urmă....”

> “In the first angel’s message men are called upon to worship God, our Creator, who made the world and all things that are therein. They have paid homage to an institution of the Papacy, making of no effect the law of Jehovah, but there is to be an increase of knowledge on this subject.” Selected Messages, book 2, 105, 106.

> „În mesajul primului înger, oamenii sunt chemați să I se închine lui Dumnezeu, Creatorul nostru, care a făcut lumea și toate lucrurile care sunt în ea. Ei au adus omagiu unei instituții a Papalității, făcând fără efect Legea lui Iehova, dar urmează să aibă loc o creștere a cunoștinței cu privire la acest subiect.” Selected Messages, cartea 2, 105, 106.

At the time of the end in 1989 the last six verses of Daniel chapter eleven represent the “portion of the prophecy of Daniel which related to the last days.” It was recognized when it was then unsealed, and that unsealing produced an increase of knowledge on the “institution of the Papacy, making of no effect the law of Jehovah.” The Alpha and Omega always illustrates the end with the beginning, and the testing process that began in 1989, was designed to produce two classes of worshippers.

La vremea sfârșitului, în 1989, ultimele șase versete din capitolul unsprezece al lui Daniel reprezintă „partea profeției lui Daniel care se referea la zilele de pe urmă”. Acest lucru a fost recunoscut atunci când a fost desigilată, iar acea desigilare a produs o sporire a cunoștinței cu privire la „instituirea Papalității, făcând fără efect legea lui Iehova”. Alfa și Omega ilustrează întotdeauna sfârșitul prin început, iar procesul de punere la probă, care a început în 1989, a fost rânduit să producă două clase de închinători.

> And he said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. Daniel 12:9, 10.

> Și el a zis: „Du-te, Daniele, căci cuvintele sunt închise și pecetluite până la vremea sfârșitului. Mulți vor fi curățiți, albiți și încercați; dar cei răi vor face răul; și niciunul dintre cei răi nu va înțelege; însă cei înțelepți vor înțelege.” Daniel 12:9, 10.

We are now in the final period of that testing process, for the controversy of the robbers at the beginning of Adventism is now being repeated. To identify the robbers as the United States is to identify Antiochus as the robbers. It is the identical controversy of the Millerites and Protestants.

நாம் இப்போது அந்தச் சோதனைச் செயல்முறையின் இறுதிக் காலப்பகுதியில் இருக்கிறோம்; ஏனெனில் அட்வென்டிசத்தின் தொடக்கத்தில் இருந்த கொள்ளைக்காரர்களைப் பற்றிய சர்ச்சை இப்போது மீண்டும் நிகழ்கிறது. கொள்ளைக்காரர்களை ஐக்கிய அமெரிக்க நாடுகளாக அடையாளப்படுத்துவது, அந்தியோகஸை கொள்ளைக்காரர்களாக அடையாளப்படுத்துவதே ஆகும். இது மில்லரைட்டுகளும் புராட்டஸ்டண்டர்களும் இடையே இருந்த அதே சர்ச்சையே ஆகும்.

At the end of the testing process, just as in the beginning of the testing process, which began in 1989, the Lion of the tribe of Judah unseals “that portion of the prophecy of Daniel which related to the last days.” In 1989 it was the last six verses of Daniel eleven, and at the ending it is the hidden history of verse forty, that is typified by verses ten through sixteen.

La sfârșitul procesului de punere la probă, întocmai ca la începutul procesului de punere la probă, care a început în 1989, Leul din seminția lui Iuda desigilează „acea parte a profeției lui Daniel care privea ultimele zile”. În 1989, aceasta a fost reprezentată de ultimele șase versete din Daniel unsprezece, iar la încheiere este istoria ascunsă a versetului patruzeci, care este prefigurată de versetele zece până la șaisprezece.

We will continue our consideration of the six lines of controversies within the history of Adventism in the following articles. The first of those six controversies illustrates the last of those six controversies. We will use the first and last controversies to overlay the other four controversies as we unfold the elements involved with the efforts of the enemy of righteousness to prevent God’s people from rightly dividing “the vision”, which is established with the symbol of Rome.

Vom continua examinarea celor șase linii de controverse din cadrul istoriei adventismului în articolele următoare. Prima dintre aceste șase controverse o ilustrează pe ultima dintre aceste șase controverse. Vom folosi prima și ultima controversă pentru a le suprapune peste celelalte patru controverse, pe măsură ce desfășurăm elementele implicate în eforturile vrăjmașului neprihănirii de a împiedica poporul lui Dumnezeu să împartă drept „viziunea”, care este stabilită prin simbolul Romei.

> “Unless we understand the importance of the moments that are swiftly passing into eternity, and make ready to stand in the great day of God, we shall be unfaithful stewards. The watchman is to know the time of night. Everything is now clothed with a solemnity that all who believe the truth for this time should realize. They should act in reference to the day of God. The judgments of God are about to fall upon the world, and we need to be preparing for that great day.

> „Dacă nu înțelegem importanța clipelor care trec cu repeziciune în veșnicie și nu ne pregătim să stăm în picioare în ziua cea mare a lui Dumnezeu, vom fi administratori necredincioși. Străjerul trebuie să cunoască vremea nopții. Totul este acum învăluit într-o solemnitate pe care toți cei ce cred adevărul pentru acest timp ar trebui să o înțeleagă. Ei ar trebui să acționeze având în vedere ziua lui Dumnezeu. Judecățile lui Dumnezeu sunt pe punctul de a cădea asupra lumii și trebuie să ne pregătim pentru acea zi mare.

> “Our time is precious. We have but few, very few days of probation in which to make ready for the future, immortal life. We have no time to spend in haphazard movements. We should fear to skim the surface of the word of God.” Testimonies, volume 6, 407.

> „Vremea noastră este prețioasă. Nu avem decât puține, foarte puține zile de probă în care să ne pregătim pentru viața viitoare, nemuritoare. Nu avem timp de risipit în acțiuni făcute la întâmplare. Ar trebui să ne temem să rămânem doar la suprafața Cuvântului lui Dumnezeu.” Testimonies, volumul 6, 407.

Back to Articles