Article

# Elijah - Number Thirteen

Elie - Numărul treisprezece

Forty-six

Patruzeci și șase

Author

Jeff Pippenger

Published

October 19, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the previous article we were aligning Elijah with the history of 1798 through 1844. Elijah symbolically enters that history when William Miller was raised up to proclaim the first angel’s message. The widow of Sarepta represents a faithful church that is gathering two sticks, or two nations that would become one nation on October 22, 1844.

În articolul precedent, l-am pus în corespondență pe Ilie cu istoria perioadei 1798–1844. Ilie intră simbolic în această istorie atunci când William Miller a fost ridicat pentru a proclama solia primului înger. Văduva din Sarepta reprezintă o biserică credincioasă care adună două lemne, sau două națiuni care aveau să devină o singură națiune la 22 octombrie 1844.

> And say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, and bring them into their own land: And I will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all: and they shall be no more two nations, neither shall they be divided into two kingdoms any more at all: Neither shall they defile themselves any more with their idols, nor with their detestable things, nor with any of their transgressions: but I will save them out of all their dwelling places, wherein they have sinned, and will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God. And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children for ever: and my servant David shall be their prince forever. Moreover I will make a covenant of peace with them; it shall be an everlasting covenant with them: and I will place them, and multiply them, and will set my sanctuary in the midst of them for evermore. My tabernacle also shall be with them: yea, I will be their God, and they shall be my people. And the heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them for evermore. Ezekiel 37:21–28.

> Și spune-le: Așa zice Domnul Dumnezeu: Iată, îi voi lua pe copiii lui Israel din mijlocul neamurilor, unde s-au dus, îi voi aduna din toate părțile și-i voi aduce în țara lor. Și voi face din ei un singur neam în țară, pe munții lui Israel; și un singur împărat va fi împărat peste ei toți; nu vor mai fi două neamuri și nu vor mai fi împărțiți în două împărății. Nu se vor mai întina cu idolii lor, nici cu lucrurile lor urâcioase, nici cu vreuna din fărădelegile lor; ci îi voi izbăvi din toate locuințele lor în care au păcătuit și-i voi curăți; astfel ei vor fi poporul Meu, iar Eu voi fi Dumnezeul lor. Robul Meu David va fi împărat peste ei, și toți vor avea un singur păstor; vor umbla și în judecățile Mele, vor păzi poruncile Mele și le vor împlini. Vor locui în țara pe care am dat-o robului Meu Iacov, în care au locuit părinții voștri; vor locui în ea ei, copiii lor și copiii copiilor lor pentru totdeauna; și robul Meu David va fi voievodul lor pe vecie. Mai mult, voi încheia cu ei un legământ de pace; va fi un legământ veșnic cu ei; îi voi așeza, îi voi înmulți și voi pune locașul Meu cel sfânt în mijlocul lor pentru totdeauna. Cortul Meu va fi de asemenea cu ei; da, Eu voi fi Dumnezeul lor, iar ei vor fi poporul Meu. Și neamurile vor cunoaște că Eu sunt Domnul care sfințesc pe Israel, când locașul Meu cel sfânt va fi în mijlocul lor pentru totdeauna. Ezechiel 37:21–28.

There are several blessings Ezekiel identifies that are promised to the two sticks, that are two nations that become one nation. We will begin by considering four of those blessings that Sister White has marked as four “comings,” which were all fulfilled at the same time, on October 22, 1844.

Există mai multe binecuvântări pe care Ezechiel le identifică drept făgăduite celor două toiege, adică celor două neamuri care devin un singur neam. Vom începe prin a considera patru dintre aceste binecuvântări, pe care sora White le-a desemnat ca patru „veniri”, toate fiind împlinite în același timp, la 22 octombrie 1844.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> „Venirea lui Hristos, ca Marele nostru Preot, în Locul Preasfânt, pentru curățirea sanctuarului, prezentată în Daniel 8:14; venirea Fiului omului la Cel Îmbătrânit de zile, așa cum este înfățișată în Daniel 7:13; și venirea Domnului la templul Său, prevestită de Maleahi, sunt descrieri ale aceluiași eveniment; iar acesta este, de asemenea, reprezentat prin venirea Mirelui la nuntă, descrisă de Hristos în parabola celor zece fecioare, din Matei 25.” Marea luptă, 426.

The first “coming” Sister White references, is the coming of the high priest for the “cleansing of the sanctuary,” that was to take place at the end of twenty-three hundred years. That verse provides the answer, to the question of Daniel eight and verse thirteen which asks, “How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot?” Verse fourteen identifies that the cleansing of the sanctuary would begin at the end of twenty-three hundred years. Ezekiel says that God will “take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, … and the nation that is gathered will no longer defile themselves” for God would “cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God.”

Prima „venire” la care face referire sora White este venirea Marelui Preot pentru „curățirea sanctuarului”, care urma să aibă loc la sfârșitul celor două mii trei sute de ani. Acel verset oferă răspunsul la întrebarea din Daniel opt, versetul treisprezece, care întreabă: „Până când va ține vedenia despre jertfa necurmată și despre fărădelegea pustiirii, ca să fie călcate în picioare atât sfântul locaș, cât și oștirea?” Versetul paisprezece arată că curățirea sanctuarului avea să înceapă la sfârșitul celor două mii trei sute de ani. Ezechiel spune că Dumnezeu îi va „lua pe copiii lui Israel din mijlocul neamurilor la care s-au dus și îi va strânge din toate părțile, … iar neamul care va fi adunat nu se va mai spurca” căci Dumnezeu îi va „curăți; astfel ei vor fi poporul Meu, și Eu voi fi Dumnezeul lor.”

On October 22, 1844, the second “coming” Sister White referred to, was the fulfillment of Daniel chapter seven, verse thirteen, which identifies that the Son of man would come to the Ancient of days, to receive a kingdom. Ezekiel says that God “will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all.” Ezekiel represents Christ as king with the name of “David,” when he says that “David my servant shall be king over them.” He also identifies Christ, as David, would be their “one shepherd” and that His “servant David shall” also “be their prince forever.” A king by definition needs his title as king, and he needs a dominion to rule over and citizens of his kingdom. If there are no citizens, there would be no kingdom.

Pe 22 octombrie 1844, a doua „venire” la care se referea Sora White a fost împlinirea lui Daniel, capitolul șapte, versetul treisprezece, care arată că Fiul omului avea să vină la Cel Îmbătrânit de zile, ca să primească o împărăție. Ezechiel spune că Dumnezeu „îi va face un singur neam în țară, pe munții lui Israel; și un singur împărat va domni peste toți.” Ezechiel Îl reprezintă pe Hristos ca împărat sub numele de „David”, când spune că „David, robul Meu, va fi împărat peste ei.” El arată, de asemenea, că Hristos, ca David, avea să fie „singurul lor păstor” și că „robul Meu David va fi” de asemenea „voievodul lor pentru totdeauna.” Un împărat, prin definiție, are nevoie de titlul său de împărat și are nevoie de o stăpânire peste care să domnească și de supușii împărăției sale. Dacă nu ar exista supuși, nu ar exista nici împărăție.

> I saw in the night visions, and, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of days, and they brought him near before him. And there was given him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve him: his dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away, and his kingdom that which shall not be destroyed. Daniel 7:13, 14.

> Am văzut în vedeniile nopții și iată că pe norii cerului a venit Cineva ca un Fiu al omului; a înaintat spre Cel Îmbătrânit de zile și a fost adus înaintea Lui. Și I s-au dat stăpânire, slavă și împărăție, pentru ca toate popoarele, neamurile și limbile să-I slujească; stăpânirea Lui este o stăpânire veșnică, care nu va trece, iar împărăția Lui este una care nu va fi nimicită. Daniel 7:13, 14.

The third “coming” identified by Sister White was when Christ, as “the messenger of the covenant” suddenly came to His temple to purify the sons of Levi. Ezekiel says that Christ “will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God,” and that “moreover” He would make “a covenant of peace with them,” which will “be an everlasting covenant.” The covenant would be accomplished when God would “set” His “sanctuary in the midst of them,” and that the “heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them.”

The third “coming” identified by Sister White was when Christ, as “the messenger of the covenant,” suddenly came to His temple to purify the sons of Levi. Ezekiel says that Christ “will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God,” and that “moreover” He would make “a covenant of peace with them,” which will “be an everlasting covenant.” The covenant would be accomplished when God would “set” His “sanctuary in the midst of them,” and that the “heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them.”

> Behold, I will send my messenger, and he shall prepare the way before me: and the Lord, whom ye seek, shall suddenly come to his temple, even the messenger of the covenant, whom ye delight in: behold, he shall come, saith the Lord of hosts. But who may abide the day of his coming? and who shall stand when he appeareth? for he is like a refiner’s fire, and like fullers’ soap: And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:1–4.

> Iată, voi trimite pe solul Meu, și el va pregăti calea înaintea Mea; și deodată va veni în Templul Său Domnul pe care-L căutați, și Solul legământului, în care vă găsiți plăcerea: iată, El vine, zice Domnul oștirilor. Dar cine va putea suferi ziua venirii Lui? și cine va rămâne în picioare când Se va arăta? căci El este ca focul topitorului și ca leșia înălbitorului. El Se va așeza ca un topitor și curățitor de argint; va curăți pe fiii lui Levi și-i va lămuri cum se lămurește aurul și argintul, ca să aducă Domnului un dar de mâncare în neprihănire. Atunci darul de mâncare al lui Iuda și al Ierusalimului va fi plăcut Domnului, ca în zilele de odinioară și ca în anii de demult. Maleahi 3:1–4.

The messenger that prepared the way for Christ, the “messenger of the covenant” in the history of 1798 through 1844, was Elijah, as represented by William Miller. When Christ, suddenly came to His temple, He purified the “sons of Levi” as a “refiner’s fire.”

Mesagerul care a pregătit calea pentru Hristos, „mesagerul legământului” în istoria dintre 1798 și 1844, a fost Ilie, așa cum a fost reprezentat prin William Miller. Când Hristos a venit deodată la templul Său, El i-a curățit pe „fiii lui Levi” ca printr-un „foc de topitor”.

The other “coming” that was fulfilled on October 22, 1844, was the coming of the bridegroom. Twice Ezekiel identifies that the nation that was gathered from two sticks would be God’s “people, and” that He “will be their God.” This was accomplished with the marriage. On October 22, 1844, the four prophecies that were fulfilled which Sister White refers to, are all identified by the testimony of Ezekiel’s two sticks.

Cealaltă „venire” care s-a împlinit la 22 octombrie 1844 a fost venirea Mirelui. De două ori, Ezechiel arată că neamul adunat din două toiege va fi „poporul” lui Dumnezeu și că El „va fi Dumnezeul lor”. Acest lucru s-a împlinit prin căsătorie. La 22 octombrie 1844, cele patru profeții care s-au împlinit, la care se referă Sora White, sunt toate identificate prin mărturia celor două toiege ale lui Ezechiel.

Elijah represents the messenger that prepares the way for the messenger of the covenant. Christ identified John the Baptist as the messenger that prepared the way for his first coming. Sister White identified William Miller as Elijah, and Miller prepared the way for Christ to come as the “high priest,” the “Son of man,” the “messenger of the covenant” and the “bridegroom.”

Elija reprezintă solul care pregătește calea pentru solul legământului. Hristos l-a identificat pe Ioan Botezătorul drept solul care a pregătit calea pentru prima Sa venire. Sora White l-a identificat pe William Miller ca fiind Ilie, iar Miller a pregătit calea pentru ca Hristos să vină ca „mare preot”, „Fiul omului”, „solul legământului” și „mirele”.

After three and a half years, Elijah came from Sarepta, where he had stayed with the widow and her son and commanded Ahab to call all Israel to Carmel. Ezekiel says the heathen would know that God was God, when He placed his sanctuary in the midst of the nation that was gathered together from the two sticks. At Mount Carmel Elijah told Israel to choose whether God was God or Baal was God, but he placed the question in the context of not only who was the true God, but also in the context of who was the true prophet.

După trei ani și jumătate, Ilie a venit din Sarepta, unde rămăsese la văduvă și la fiul ei, și i-a poruncit lui Ahab să cheme tot Israelul la Carmel. Ezechiel spune că neamurile vor cunoaște că Dumnezeu era Dumnezeu atunci când Își va așeza sanctuarul în mijlocul națiunii care fusese adunată laolaltă din cele două toiege. Pe Muntele Carmel, Ilie i-a spus lui Israel să aleagă dacă Dumnezeu era Dumnezeu sau dacă Baal era Dumnezeu, însă el a pus întrebarea în contextul nu doar al cine era adevăratul Dumnezeu, ci și în contextul cine era adevăratul proroc.

> And Elijah came unto all the people, and said, How long halt ye between two opinions? if the Lord be God, follow him: but if Baal, then follow him. And the people answered him not a word. Then said Elijah unto the people, I, even I only, remain a prophet of the Lord; but Baal’s prophets are four hundred and fifty men. 1 Kings 18:21, 22.

> Și Ilie a venit la tot poporul și a zis: „Până când veți șchiopăta între două păreri? Dacă Domnul este Dumnezeu, urmați-L; iar dacă Baal, atunci urmați-l pe el.” Și poporul nu i-a răspuns niciun cuvânt. Atunci Ilie a zis poporului: „Am rămas numai eu singur proroc al Domnului; iar prorocii lui Baal sunt patru sute cincizeci de oameni.” 1 Împărați 18:21, 22.

All Israel, including Ahab, knew Elijah’s God was God, when fire came down from heaven and consumed Elijah’s offering. The descent of the fire on mount Carmel marks when God placed His sanctuary in the midst of the nation made of two sticks. The miracle of fire at Mount Carmel demonstrated that God was God, and Baal was a false god.

Tot Israel, inclusiv Ahab, a știut că Dumnezeul lui Ilie este Dumnezeu, când focul s-a coborât din cer și a mistuit jertfa lui Ilie. Coborârea focului pe muntele Carmel marchează momentul când Dumnezeu Și-a așezat sanctuarul în mijlocul neamului alcătuit din două toiege. Minunea focului de pe muntele Carmel a demonstrat că Dumnezeu era Dumnezeu, iar Baal era un dumnezeu fals.

The miracle in Sarepta, when Elijah laid upon the widow’s dead son three times, proved to her that Elijah was a man of God, and the miracle at Carmel accomplished the same thing. Not only did the fire of Carmel prove God was God, but it demonstrated that Elijah was God’s true prophet, in contrast with the prophets of Baal and the prophets of the groves. In the history of 1840 through 1844, Miller and the Millerites were demonstrated to be the true prophets, in contrast with the false prophets of apostate Protestantism, who in that very history had manifested that they were the daughters of Jezebel.

Miracolul din Sarepta, când Ilie s-a întins de trei ori peste fiul mort al văduvei, i-a dovedit acesteia că Ilie era un om al lui Dumnezeu, iar miracolul de pe Carmel a împlinit același lucru. Focul de pe Carmel nu numai că a dovedit că Dumnezeu este Dumnezeu, ci a demonstrat și că Ilie era adevăratul proroc al lui Dumnezeu, în contrast cu prorocii lui Baal și cu prorocii dumbrăvilor. În istoria anilor 1840–1844, s-a demonstrat că Miller și milleriții erau adevărații proroci, în contrast cu prorocii mincinoși ai protestantismului apostat, care, chiar în acea istorie, dăduseră pe față că erau fiicele Izabelei.

Elijah at Carmel represents the work of identifying the true Protestant horn, for the sixth kingdom of Bible prophecy, the earth beast of Revelation thirteen, has a horn of Protestantism and a horn of Republicanism, and it had just started its reign in 1798. In 1798, at the end of three and a half years of Jezebel’s rule, Elijah came from Sarepta to make a clear distinction of which church was the horn of Protestantism on the earth beast.

Ilie la Carmel reprezintă lucrarea de identificare a adevăratului corn protestant, căci a șasea împărăție a profeției biblice, fiara care se ridică din pământ din Apocalipsa treisprezece, are un corn al protestantismului și un corn al republicanismului, iar ea tocmai își începuse domnia în 1798. În 1798, la sfârșitul a trei ani și jumătate ai domniei Izabelei, Ilie a venit din Sarepta pentru a face o distincție clară cu privire la care biserică era cornul protestant de pe fiara care se ridică din pământ.

The widow of Sarepta was traveling from the history of Thyatira to the marriage, where her widowhood was to be removed. Her resurrected son represents those that were murdered by Jezebel during the three and a half years of drought. The two sticks she was gathering for a fire was the two houses of literal Israel that were to be gathered together as one nation, and that nation was spiritual Israel. The widow was going to use the two sticks to build a fire, which took place at Carmel and on October 22, 1844, when the messenger of the covenant purified the sons of Levi with a “refiner’s fire.”

Văduva din Sarepta călătorea din istoria Tiatirei către nuntă, unde văduvia ei urma să fie îndepărtată. Fiul ei înviat îi reprezintă pe aceia care au fost uciși de Izabela în timpul celor trei ani și jumătate de secetă. Cele două lemne pe care le aduna pentru foc erau cele două case ale Israelului literal, care urmau să fie adunate împreună ca o singură națiune, iar acea națiune era Israelul spiritual. Văduva urma să folosească cele două lemne pentru a aprinde un foc, lucru care a avut loc la Carmel și la 22 octombrie 1844, când mesagerul legământului i-a curățit pe fiii lui Levi cu „focul topitorului”.

Fire is a symbol of the outpouring of God’s Spirit, which took place at Carmel and at the Midnight Cry that climaxed on October 22, 1844.

Focul este un simbol al revărsării Duhului lui Dumnezeu, care a avut loc la Carmel și la Strigătul de la Miezul Nopții, care a atins punctul culminant la 22 octombrie 1844.

> And when the day of Pentecost was fully come, they were all with one accord in one place. And suddenly there came a sound from heaven as of a rushing mighty wind, and it filled all the house where they were sitting. And there appeared unto them cloven tongues like as of fire, and it sat upon each of them. And they were all filled with the Holy Ghost, and began to speak with other tongues, as the Spirit gave them utterance. Acts 2:1–4.

> Și, când a sosit pe deplin ziua Cincizecimii, toți erau împreună, în același loc, într-un cuget. Și deodată a venit din cer un sunet ca vuietul unui vânt puternic care sufla, și a umplut toată casa unde ședeau ei. Și li s-au arătat niște limbi despicate, ca de foc, și s-au așezat câte una pe fiecare dintre ei. Și toți s-au umplut de Duhul Sfânt și au început să vorbească în alte limbi, după cum le dădea Duhul să vorbească. Faptele Apostolilor 2:1–4.

The outpouring of the Spirit represents the proclamation of a message, and the widow was going to make a fire, so she could prepare some food to eat, which is a message.

Revărsarea Duhului reprezintă proclamarea unui mesaj, iar văduva urma să facă un foc, ca să poată pregăti ceva de mâncare, ceea ce este un mesaj.

> And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:9, 10.

> Și m-am dus la înger și i-am zis: Dă-mi cărticica. Și el mi-a zis: Ia-o și mănânc-o; ea îți va amărî pântecele, dar în gura ta va fi dulce ca mierea. Și am luat cărticica din mâna îngerului și am mâncat-o; și în gura mea a fost dulce ca mierea; dar, după ce am mâncat-o, pântecele mi s-a amărât. Apocalipsa 10:9, 10.

The message that was immediately proclaimed to Jezebel by Ahab was that Elijah’s God was the true God, for Ahab had just witnessed Elijah’s God answer by fire. The message that was immediately opened up on October 22, 1844 was the third angel’s message. In either case, the message delivered by Ahab or the third angel’s message infuriates Jezebel.

Mesajul care i-a fost vestit îndată Izabelei de către Ahab a fost că Dumnezeul lui Ilie era adevăratul Dumnezeu, căci Ahab tocmai fusese martor la faptul că Dumnezeul lui Ilie răspunsese prin foc. Mesajul care a fost deschis îndată la 22 octombrie 1844 a fost solia celui de-al treilea înger. În oricare dintre cazuri, mesajul transmis de Ahab sau solia celui de-al treilea înger o înfurie pe Izabela.

> But tidings out of the east and out of the north shall trouble him: therefore he shall go forth with great fury to destroy, and utterly to make away many. Daniel 11:44.

> Dar vești dinspre răsărit și dinspre miazănoapte îl vor tulbura; de aceea va ieși cu o mare furie ca să nimicească și să piardă cu desăvârșire pe mulți. Daniel 11:44.

Daniel’s “tidings out of the east and north” represents the message that enrages the king of the north, who is Jezebel, and she initiates the final persecution of earth’s history. That message was represented by Ahab’s message to Jezebel, and the arrival of the third angel’s message at the opening of the judgment in 1844.

„Veştile dinspre răsărit şi dinspre miazănoapte” din Daniel reprezintă solia care îl înfurie pe împăratul de la miazănoapte, care este Izabela, iar ea declanşează persecuţia finală din istoria pământului. Acea solie a fost reprezentată prin mesajul lui Ahab către Izabela şi prin sosirea soliei celui de-al treilea înger la deschiderea judecăţii în 1844.

> And Ahab told Jezebel all that Elijah had done, and withal how he had slain all the prophets with the sword. Then Jezebel sent a messenger unto Elijah, saying, So let the gods do to me, and more also, if I make not thy life as the life of one of them by tomorrow about this time. 1 Kings 19:1, 2.

> І Аhab розповів Єзавелі все, що зробив Ілля, а також як він усіх пророків повбивав мечем. Тоді Єзавель послала до Іллі посланця, говорячи: Нехай те й те вчинять мені боги, і ще більше, якщо я до цього часу завтра не зроблю з твоїм життям те саме, що з життям кожного з них. 1 Царів 19:1, 2.

Elijah, as a symbol, is represented through the wilderness time period of 538 through 1798. Then in 1798, Elijah appears in history as William Miller. In 1844, Elijah is calling the fire of the Midnight Cry down from heaven. Then in 1863, Elijah and his message were rejected. His message was Moses’ message of the “seven times,” represented also by the message of Ezekiel’s two sticks. The gathering of the two sticks at the conclusion of their scattering was the message of the widow of Sarepta, and she gathered the two sticks in advance of preparing a meal.

Ilie, ca simbol, este reprezentat prin perioada de pustie dintre anii 538 și 1798. Apoi, în 1798, Ilie apare în istorie ca William Miller. În 1844, Ilie coboară din cer focul Strigătului de la Miezul Nopții. Apoi, în 1863, Ilie și solia lui au fost respinse. Solia lui era solia lui Moise despre „șapte vremi”, reprezentată de asemenea prin solia celor două toiege ale lui Ezechiel. Strângerea celor două toiege la încheierea împrăștierii lor era solia văduvei din Sarepta, iar ea a strâns cele două toiege înainte de a pregăti o masă.

Millerite Adventism, according to James and Ellen White, became Laodicean Adventism in 1856, and when they thereafter rejected Elijah’s message of Moses’ “seven times” in 1863, they removed the logical ability to understand the increase of knowledge of the “seven times” that God had sought to bring forth in 1856 (through the eight unfinished articles of Hiram Edson.) They were forced by logic to begin to tear down the foundational system of truths the angels led William Miller to assemble. The first ‘stone’ that was discovered by Miller, was the foundation stone that Laodicean Adventism would stumble over throughout its entire history. The rejection of that first stone of truth produced the blindness of Laodicea, a symptom that is curable, but rarely pursued.

Adventismul millerit, potrivit lui James și Ellen White, a devenit adventism laodicean în 1856, iar când, ulterior, au respins în 1863 solia lui Ilie despre „șapte vremi” ale lui Moise, au înlăturat capacitatea logică de a înțelege sporirea cunoștinței cu privire la „șapte vremi”, pe care Dumnezeu căutase să o aducă la lumină în 1856 (prin cele opt articole neterminate ale lui Hiram Edson.) Ei au fost constrânși de logică să înceapă să dărâme sistemul fundamental de adevăruri pe care îngerii l-au călăuzit pe William Miller să-l adune. Prima „piatră” descoperită de Miller a fost piatra de temelie de care adventismul laodicean avea să se poticnească de-a lungul întregii sale istorii. Respingerea acelei prime pietre a adevărului a produs orbirea Laodiceei, un simptom care poate fi vindecat, dar care este rareori urmărit spre vindecare.

The cleansing of the temple that began on October 22, 1844, involved the cleansing of the “host” that had been trampled down along with the sanctuary in Daniel 8:13. The host was represented by the “two sticks” that the widow of Zarephath had gathered for the fire. The two sticks were the two houses of literal ancient Israel. Literal Ephraim and Judah, were to be gathered into one spiritual nation, and purified by the messenger of the covenant at the opening of the judgment. Those two nations were the “host,” that had been trampled down.

Curăţirea sanctuarului, care a început la 22 octombrie 1844, a implicat curăţirea „oştirii” care fusese călcată în picioare împreună cu sanctuarul, în Daniel 8:13. Oştirea era reprezentată de „cele două lemne” pe care văduva din Sarepta le adunase pentru foc. Cele două lemne erau cele două case ale Israelului literal din vechime. Efraim şi Iuda, în sens literal, urmau să fie adunaţi într-o singură naţiune spirituală şi curăţiţi de solul legământului la deschiderea judecăţii. Aceste două naţiuni erau „oştirea” care fusese călcată în picioare.

Ezekiel’s promise was that God would “take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone”, and would “gather them” “and bring them into their own land.” The land of literal Israel was the glorious land, or the promised land, or Judah. The spiritual glorious land in 1798, was the land of the two-horned earth beast of Revelation thirteen.

L-promessa ta’ Eżekjel kienet li Alla “jieħu lil ulied Iżrael minn fost il-pagani, fejn ikunu marru”, u li “jiġborhom” “u jdaħħalhom f’artithom stess.” L-art ta’ Iżrael letterali kienet l-art glorjuża, jew l-art imwiegħda, jew Ġuda. L-art glorjuża spiritwali fl-1798 kienet l-art tal-bhima tal-art b’żewġ qrun ta’ Rivelazzjoni tlettax.

> In the day that I lifted up mine hand unto them, to bring them forth of the land of Egypt into a land that I had espied for them, flowing with milk and honey, which is the glory of all lands. . . . Yet also I lifted up my hand unto them in the wilderness, that I would not bring them into the land which I had given them, flowing with milk and honey, which is the glory of all lands. Ezekiel 20:6, 15.

> În ziua în care Mi-am ridicat mâna către ei, ca să-i scot din țara Egiptului într-o țară pe care o cercetasem pentru ei, unde curge lapte și miere, care este slava tuturor țărilor.... Totuși, Mi-am ridicat mâna și către ei în pustie, că nu-i voi duce în țara pe care le-o dădusem, unde curge lapte și miere, care este slava tuturor țărilor. Ezechiel 20:6, 15.

The two literal houses of Israel lived in the land that was the “glory of all lands,” the land that “flowed” with “milk and honey.” When the two literal houses of Israel were gathered together as spiritual Israel, they were promised to be placed in their own land. The spiritual “glorious land” is where the movement of the Millerites at the beginning and the movement of the one hundred and forty-four thousand at the ending are located during the reign of the earth beast. The movement that represents the one hundred and forty-four thousand could only be raised up in the land of the earth beast. A movement claiming to be the movement of the third angel from any other land is a counterfeit, for the Alpha and Omega always illustrates the end with the beginning.

Cele două case literale ale lui Israel au locuit în țara care era „slava tuturor țărilor”, țara care „curgea” cu „lapte și miere”. Când cele două case literale ale lui Israel au fost adunate împreună ca Israel spiritual, li s-a făgăduit că vor fi așezate în propria lor țară. „Țara slăvită” spirituală este locul unde se află mișcarea milleriților la început și mișcarea celor o sută patruzeci și patru de mii la sfârșit, în timpul domniei fiarei pământului. Mișcarea care îi reprezintă pe cei o sută patruzeci și patru de mii nu putea fi ridicată decât în țara fiarei pământului. O mișcare care pretinde că este mișcarea îngerului al treilea, venind din orice altă țară, este o contrafacere, căci Alfa și Omega ilustrează întotdeauna sfârșitul prin început.

> “The unrivaled mercies and blessings of God have been showered upon our nation, it has been a land of liberty, and the glory of the whole earth. But instead of returning gratitude to God, instead of honoring God and his law, the professed Christians of America have become leavened with pride, covetousness, and self-sufficiency. . . .

> „Harurile și binecuvântările fără seamăn ale lui Dumnezeu au fost revărsate asupra națiunii noastre; ea a fost un pământ al libertății și slava întregului pământ. Dar, în loc să-I aducă lui Dumnezeu recunoștință, în loc să-L onoreze pe Dumnezeu și Legea Sa, creștinii cu numele din America s-au lăsat pătrunși de mândrie, lăcomie și încredere în sine....”

> “The time has come when judgment is fallen in the streets, and equity cannot enter, and he that departeth from evil maketh himself a prey. But the Lord’s arm is not shortened that it cannot save, and his ear is not heavy that it cannot hear. The people of the United States have been a favored people; but when they restrict religious liberty, surrender Protestantism, and give countenance to popery, the measure of their guilt will be full, and ‘national apostasy’ will be registered in the books of heaven. The result of this apostasy will be national ruin.” Review and Herald, May 2, 1893.

> „A sosit vremea când judecata este căzută în ulițe, iar dreptatea nu poate intra, și cel ce se depărtează de rău se face pe sine o pradă. Dar brațul Domnului nu este scurtat ca să nu poată mântui, și urechea Lui nu este prea grea ca să nu poată auzi. Poporul Statelor Unite a fost un popor favorizat; dar atunci când va restrânge libertatea religioasă, va renunța la protestantism și va da sprijin papalității, măsura vinovăției sale va fi deplină, iar «apostazia națională» va fi înregistrată în cărțile cerului. Rezultatul acestei apostazii va fi ruina națională.” Review and Herald, 2 mai 1893.

Daniel chapter eight, verses thirteen and fourteen identify the treading down of both the sanctuary and the host. The host was the two houses of literal Israel. Jerusalem was trampled down during the twelve hundred and sixty years of the Dark Ages.

Daniel capitolul opt, versetele treisprezece și paisprezece identifică călcarea în picioare atât a sanctuarului, cât și a oștirii. Oștirea era alcătuită din cele două case ale lui Israel literal. Ierusalimul a fost călcat în picioare în timpul celor o mie două sute șaizeci de ani ai Evului Întunecat.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> Și mi s-a dat o trestie asemenea unei nuiele; și îngerul stătea, zicând: Scoală-te și măsoară templul lui Dumnezeu, și altarul, și pe cei ce se închină în el. Dar curtea care este afară din templu las-o deoparte și n-o măsura; căci a fost dată neamurilor, și cetatea sfântă o vor călca în picioare patruzeci și două de luni. Apocalipsa 11:1, 2.

John in chapter eleven of Revelation is told to measure not only the temple, but also “them that worship therein.” John was prophetically located at October 22, 1844, when he was commanded to measure the temple and the worshippers therein.

Ioan, în capitolul unsprezece din Apocalipsa, este îndemnat să măsoare nu numai templul, ci și „pe cei ce se închină în el”. Ioan era așezat în mod profetic la 22 octombrie 1844, când i s-a poruncit să măsoare templul și pe cei ce se închină în el.

> And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:10.

> Și am luat cărticica din mâna îngerului și am mâncat-o; și în gura mea a fost dulce ca mierea; iar îndată ce am mâncat-o, pântecele meu s-a făcut amar. Apocalipsa 10:10.

In verse ten of chapter ten of Revelation, John represented the bitter disappointment of October 22, 1844, and he was immediately told to measure both the sanctuary and the host. The subject of the question of Daniel eight and verse thirteen, is the trampling down of both the sanctuary and the host. John informs us that “the Gentiles” were to “tread under foot” the “holy city” for “forty and two months.” The forty-two months was Elijah’s three and a half years. It was the Dark Ages from 538 through 1798. Prophetically standing in October 22, 1844, John was told to leave off the court and “measure it not, for it was given to the Gentiles, and the holy city shall they tread under foot forty and two months.”

Na versetul zece al capitolului zece din Apocalipsa, Ioan a reprezentat dezamăgirea amară din 22 octombrie 1844 și i s-a spus imediat să măsoare atât sanctuarul, cât și oștirea. Subiectul întrebării din Daniel opt cu versetul treisprezece este călcarea în picioare atât a sanctuarului, cât și a oștirii. Ioan ne informează că „neamurile” urmau să „calce în picioare” „cetatea sfântă” timp de „patruzeci și două de luni”. Cele patruzeci și două de luni au fost cei trei ani și jumătate ai lui Ilie. Aceasta a fost Epoca Întunecată, din 538 până în 1798. Stând în mod profetic la 22 octombrie 1844, lui Ioan i s-a spus să lase la o parte curtea și „să n-o măsori, căci a fost dată neamurilor, iar cetatea sfântă o vor călca în picioare patruzeci și două de luni”.

When John was told to measure the “temple, and the altar, and them that worship therein;” in the words of Daniel eight and verse thirteen, he was told to measure the sanctuary and the host. If John was told ‘not’ to count the twelve hundred and sixty years, then he was to measure from 1798 to where he was standing in 1844. 1798 to 1844, when measured, represents forty-six years. The beginning of the forty-six years was in 1798, when Moses’ “seven times” against the northern house of Israel was fulfilled. The ending of the forty-six years was in 1844, when Moses’ “seven times” against the southern house of Israel was fulfilled. John’s measurement equates to forty-six years. The number forty-six symbolizes the temple. Jesus said destroy this temple, and in three days I will raise it up, but the quibbling Jews argued the temple had been erected in forty-six years.

A tunc când lui Ioan i s-a spus să măsoare „templul, și altarul, și pe cei ce se închină în el”, în cuvintele din Daniel opt și versetul treisprezece, i s-a spus să măsoare sanctuarul și oștirea. Dacă lui Ioan i s-a spus „să nu” numere cei o mie două sute șaizeci de ani, atunci el trebuia să măsoare de la 1798 până acolo unde stătea el în 1844. 1798 până la 1844, când sunt măsurați, reprezintă patruzeci și șase de ani. Începutul celor patruzeci și șase de ani a fost în 1798, când „cele șapte vremuri” ale lui Moise împotriva casei de nord a lui Israel s-au împlinit. Sfârșitul celor patruzeci și șase de ani a fost în 1844, când „cele șapte vremuri” ale lui Moise împotriva casei de sud a lui Israel s-au împlinit. Măsurarea lui Ioan echivalează cu patruzeci și șase de ani. Numărul patruzeci și șase simbolizează templul. Isus a spus: dărâmați templul acesta, și în trei zile îl voi ridica, dar iudeii cârtitori au susținut că templul fusese zidit în patruzeci și șase de ani.

> Jesus answered and said unto them, Destroy this temple, and in three days I will raise it up. Then said the Jews, Forty and six years was this temple in building, and wilt thou rear it up in three days? But he spake of the temple of his body. John 2:19–21.

> Jezus le-a răspuns și le-a zis: „Dărâmați templul acesta, și în trei zile îl voi ridica.” Atunci iudeii au zis: „Acest templu a fost zidit în patruzeci și șase de ani, și Tu îl vei ridica în trei zile?” Dar El vorbea despre templul trupului Său. Ioan 2:19–21.

Jesus took the flesh of Adam after Adam fell, with all of its inherited degenerations, in order to set an example that we might overcome as He overcame. Upon two witnesses, to teach that Christ’s flesh did not contain the inherited degeneracies of four thousand years of sin, is to promote the wine of Babylon, for to teach that Christ did not accept those inherited weaknesses is a primary doctrine of Catholicism.

Isus a luat trupul lui Adam după căderea lui Adam, cu toate degenerările lui moștenite, pentru a da un exemplu ca noi să biruim așa cum a biruit El. Pe mărturia a doi martori, a învăța că trupul lui Hristos nu a cuprins degenerările moștenite ale celor patru mii de ani de păcat înseamnă a promova vinul Babilonului, căci a învăța că Hristos nu a primit acele slăbiciuni moștenite este o doctrină fundamentală a catolicismului.

> And every spirit that confesseth not that Jesus Christ is come in the flesh is not of God: and this is that spirit of antichrist, whereof ye have heard that it should come; and even now already is it in the world. 1 John 4:3.

> Și orice duh care nu mărturisește că Isus Hristos a venit în trup nu este de la Dumnezeu; și acesta este duhul lui antihrist, despre care ați auzit că are să vină; și acum este deja în lume. 1 Ioan 4:3.

> For many deceivers are entered into the world, who confess not that Jesus Christ is come in the flesh. This is a deceiver and an antichrist. 2 John 1:7.

> Pentru că mulți amăgitori au intrat în lume, care nu mărturisesc că Isus Hristos a venit în trup. Acesta este amăgitorul și antihristul. 2 Ioan 1:7.

The temple of Christ’s body was the temple of every human being’s body.

Templul trupului lui Hristos era templul trupului fiecărei ființe omenești.

> “Christ was not in as favorable a position in the desolate wilderness to endure the temptations of Satan as was Adam when he was tempted in Eden. The Son of God humbled Himself and took man’s nature after the race had wandered four thousand years from Eden, and from their original state of purity and uprightness. Sin had been making its terrible marks upon the race for ages; and physical, mental, and moral degeneracy prevailed throughout the human family.

> „Hristos nu Se afla într-o poziție atât de favorabilă, în pustia pustie, pentru a îndura ispitele lui Satana, cum s-a aflat Adam atunci când a fost ispitit în Eden. Fiul lui Dumnezeu S-a smerit și a luat asupra Sa natura omului după ce neamul omenesc rătăcise patru mii de ani de la Eden și de la starea lor originară de curăție și neprihănire. Păcatul își lăsase de veacuri urmele lui îngrozitoare asupra rasei omenești; iar degenerarea fizică, mintală și morală domnea în întreaga familie omenească.

> “When Adam was assailed by the tempter in Eden he was without the taint of sin. He stood in the strength of his perfection before God. All the organs and faculties of his being were equally developed, and harmoniously balanced.

> „Când Adam a fost atacat de ispititor în Eden, el era fără întinarea păcatului. El stătea înaintea lui Dumnezeu în puterea desăvârșirii sale. Toate organele și facultățile ființei sale erau deopotrivă dezvoltate și armonios echilibrate.״

> “Christ, in the wilderness of temptation, stood in Adam’s place to bear the test he failed to endure. Here Christ overcame in the sinner’s behalf, four thousand years after Adam turned his back upon the light of his home. Separated from the presence of God, the human family had been departing, every successive generation, farther from the original purity, wisdom, and knowledge which Adam possessed in Eden. Christ bore the sins and infirmities of the race as they existed when He came to the earth to help man. In behalf of the race, with the weaknesses of fallen man upon Him, He was to stand the temptations of Satan upon all points wherewith man would be assailed.” Selected Messages, book 1, 267, 268.

> „Hristos, în pustia ispitirii, a stat în locul lui Adam pentru a purta proba pe care acesta nu a reușit s-o îndure. Aici Hristos a biruit în favoarea păcătosului, la patru mii de ani după ce Adam a întors spatele luminii căminului său. Despărțită de prezența lui Dumnezeu, familia omenească se îndepărtase, cu fiecare generație succesivă, tot mai mult de curăția, înțelepciunea și cunoașterea originare pe care Adam le-a avut în Eden. Hristos a purtat păcatele și neputințele neamului omenesc așa cum existau ele atunci când El a venit pe pământ ca să-l ajute pe om. În numele neamului omenesc, având asupra Sa slăbiciunile omului căzut, El trebuia să înfrunte ispitele lui Satana în toate punctele prin care omul urma să fie asaltat.” Selected Messages, cartea 1, 267, 268.

In John chapter two Christ was speaking of His body as a temple, and His body-temple was that of a human being with the degeneracies of four thousand years of compounded weakness. The human temple that Christ referred to is made up of forty-six chromosomes. When Moses went upon Sinai to receive the law and instruction for erecting the temple, he was on the mount forty-six days. Ezekiel refers to Christ placing His temple in the “midst” of the two sticks. The period of time from the conclusion of the seven times of the northern kingdom and the southern kingdom that John was told to measure was forty-six years, and it represented the “midst” or period of time between 1798 and 1844. In those forty-six years, Jesus erected the spiritual temple that he would suddenly cleanse when He came as the messenger of the covenant. As the messenger of the covenant, He would write his law upon his people’s hearts. That law is represented by two tables. The first table has four commandments, the second table has six. Together they represent the number forty-six.

În capitolul doi din Ioan, Hristos vorbea despre trupul Său ca despre un templu, iar templul-trup al Său era cel al unei ființe omenești, purtând degenerările a patru mii de ani de slăbiciune acumulată. Templul omenesc la care S-a referit Hristos este alcătuit din patruzeci și șase de cromozomi. Când Moise s-a suit pe Sinai pentru a primi legea și instrucțiunile pentru ridicarea templului, el a fost pe munte patruzeci și șase de zile. Ezechiel se referă la Hristos așezându-Și templul în „mijlocul” celor două toiege. Perioada de timp de la încheierea celor șapte vremi ale împărăției de nord și ale împărăției de sud, pe care Ioan a fost îndemnat să o măsoare, a fost de patruzeci și șase de ani și a reprezentat „mijlocul” sau perioada de timp dintre 1798 și 1844. În acei patruzeci și șase de ani, Isus a ridicat templul spiritual pe care avea să-l curețe deodată când va veni ca solul legământului. Ca sol al legământului, El avea să-Și scrie legea pe inimile poporului Său. Acea lege este reprezentată prin două table. Prima tablă are patru porunci, a doua tablă are șase. Împreună, ele reprezintă numărul patruzeci și șase.

The gathering of spiritual Israel from 1798 through 1844, represents the gathering of spiritual Israel, but it also represents the establishment of a temple.

Adunarea lui Israelul spiritual din 1798 până în 1844 reprezintă adunarea lui Israelul spiritual, dar reprezintă și întemeierea unui templu.

> To whom coming, as unto a living stone, disallowed indeed of men, but chosen of God, and precious, Ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ.

> La Acela venind, ca la o piatră vie, lepădată, în adevăr, de oameni, dar aleasă de Dumnezeu și prețioasă, și voi, ca niște pietre vii, sunteți zidiți ca o casă duhovnicească, o preoție sfântă, ca să aduceți jertfe duhovnicești, plăcute lui Dumnezeu, prin Isus Hristos.

> Wherefore also it is contained in the scripture, Behold, I lay in Sion a chief corner stone, elect, precious: and he that believeth on him shall not be confounded.

> De aceea este cuprins și în Scriptură: „Iată, pun în Sion o piatră din capul unghiului, aleasă, prețioasă; și cine crede în El nu va fi dat de rușine.”

> Unto you therefore which believe he is precious: but unto them which be disobedient, the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner, And a stone of stumbling, and a rock of offence, even to them which stumble at the word, being disobedient: whereunto also they were appointed.

> Așadar, pentru voi, care credeți, El este prețios; dar pentru cei neascultători, piatra pe care au lepădat-o zidarii a ajuns să fie piatra din capul unghiului, și o piatră de poticnire și o stâncă de cădere, pentru cei ce se poticnesc de cuvânt, fiind neascultători; la aceasta au fost și rânduiți.

> But ye are a chosen generation, a royal priesthood, an holy nation, a peculiar people; that ye should show forth the praises of him who hath called you out of darkness into his marvellous light: Which in time past were not a people, but are now the people of God: which had not obtained mercy, but now have obtained mercy. 1 Peter 2:4–10.

> Dar voi sunteți o seminție aleasă, o preoție împărătească, un neam sfânt, un popor deosebit, ca să vestiți virtuțile Celui ce v-a chemat din întuneric la lumina Sa minunată; voi, care odinioară nu erați un popor, dar acum sunteți poporul lui Dumnezeu; care nu căpătaserăți îndurare, dar acum ați căpătat îndurare. 1 Petru 2:4–10.

The temple that was erected from 1798 to 1844 includes a class that were “appointed” to disobedience. Their disobedience was manifested in their rejection of the “seven times,” “the corner stone,” “the stone which the builders disallowed” which is the “rock of offence” and the “stone of stumbling.”

Templul care a fost ridicat din 1798 până în 1844 include o categorie care a fost „rânduită” spre neascultare. Neascultarea lor s-a manifestat în respingerea „celor șapte vremi”, a „pietrei din capul unghiului”, a „pietrei pe care au lepădat-o zidarii”, care este „piatra de poticnire” și „stânca de scandal”.

The class that was “chosen of God,” recognized the “stone” that had been “disallowed of men” as the “living stone,” and as the “stone” that had been “chosen of God, and” was “precious.” The “chosen of God,” the “chosen generation” were in “times past” “not a people, but were” then to be “the people of God.” When God gathered the two sticks, He brought them out from the “heathen.” They were to become His people when he brought the two nations together as one during the forty-six years from 1798 until 1844.

Աստծու կողմից «ընտրված» դասը ճանաչեց այն «քարը», որ «մարդկանց կողմից մերժված» էր, որպես «կենդանի քար», և որպես այն «քարը», որ «Աստծու կողմից ընտրված» էր և «պատուական»։ «Աստծու կողմից ընտրվածները», «ընտրյալ ազգը», «նախկին ժամանակներում» «ժողովուրդ չէին, բայց» այնուհետև պիտի դառնային «Աստծու ժողովուրդը»։ Երբ Աստված հավաքեց երկու փայտերը, Նա նրանց դուրս բերեց «հեթանոսներից»։ Նրանք պիտի դառնային Նրա ժողովուրդը, երբ Նա 1798-ից մինչև 1844 թվականները ներառող քառասունվեց տարիների ընթացքում երկու ազգերը միավորեց մեկի մեջ։

There is only one foundation, and that foundation is Jesus Christ, but the “stone of stumbling” that was the foundation of the history that was rejected by the disobedient, was Moses’ seven times. When the “seven times” was rejected in 1863, it was a rejection of Jesus Christ.

Există o singură temelie, iar această temelie este Isus Hristos; însă „piatra de poticnire”, care a fost temelia istoriei lepădată de cei neascultători, a fost „de șapte ori” a lui Moise. Când „de șapte ori” a fost respins în 1863, aceasta a fost o respingere a lui Isus Hristos.

The dish of fables that infers that the cleansing of the sanctuary that began on October 22, 1844 was a fulfillment of the twenty-three hundred year prophecy alone, identifies an empty sanctuary, a sanctuary without a host, a kingdom without citizens. There is no purpose for the sanctuary provided by inspiration, that is of higher priority, than what God said the purpose of the sanctuary is.

Mâncarea de fabule care deduce că curățirea sanctuarului începută la 22 octombrie 1844 a fost o împlinire numai a profeției celor două mii trei sute de ani identifică un sanctuar gol, un sanctuar fără oștire, o împărăție fără cetățeni. Nu există niciun scop al sanctuarului oferit prin inspirație care să aibă o prioritate mai înaltă decât ceea ce a spus Dumnezeu că este scopul sanctuarului.

> And let them make me a sanctuary; that I may dwell among them. Exodus 25:8.

> Și să-Mi facă un locaș sfânt, ca să locuiesc în mijlocul lor. Exodul 25:8.

In the Scriptures, God’s sanctuary is always associated with His people, who are the host. Ezekiel’s two sticks, that are identified as two nations, were to become one nation and God’s sanctuary would be in their midst. To misrepresent the question of verse thirteen of Daniel eight, in order to hide what is actually asked by the question, is simultaneously also rejecting the “certain saint” in verse thirteen, who was asked to answer the question.

Mu Byanditswe Byera, ubuturo bwera bw’Imana buri gihe bufitanye isano n’ubwoko bwayo, ari bwo ngabo. Inkoni ebyiri za Ezekiyeli, zigaragazwa ko ari amahanga abiri, zagombaga guhinduka ihanga rimwe kandi ubuturo bwera bw’Imana bukaba hagati muri bo. Guhindura nabi ikibazo cyo mu murongo wa cumi na gatatu wa Daniyeli umunani, kugira ngo hihishwe icyo mu by’ukuri ikibazo kibaza, icyarimwe ni no kwanga “uwera runaka” wo mu murongo wa cumi na gatatu, wasabwe gusubiza icyo kibazo.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Apoi am auzit un sfânt vorbind, și un alt sfânt a zis către acel sfânt care vorbea: „Până când va ține vedenia despre jertfa necurmată și despre fărădelegea pustiirii, care dă atât Sfântul Locaș, cât și oștirea să fie călcate în picioare?” Și el mi-a zis: „Până la două mii trei sute de zile; apoi Sfântul Locaș va fi curățit.” Daniel 8:13, 14.

The heavenly being who was asked the question is called “that certain saint,” and the expression is translated from the Hebrew word “Palmoni”, which means the wonderful numberer, the numberer of secrets. In the passage, which is the central pillar and foundation of Adventism, Christ represents himself as the wonderful numberer. He does so right where He identifies the relationship between the longest time prophecy in the Bible and also the time prophecy of the twenty-three hundred days. The longest time prophecy is Moses’ oath, which is the seven times of Leviticus twenty-six. It is the prophecy that identifies the scattering and enslavement of both houses of Israel, who are identified as the “host” that will be trampled down in verse thirteen, whereas, verse fourteen identifies the prophecy of trampling down of the sanctuary. Both prophecies were fulfilled on October 22, 1844, after the widow of Zarephath gathered the two sticks for the fire of the messenger of the covenant.

Cerul care a fost întrebat este numit „acel sfânt anume”, iar expresia este tradusă din cuvântul ebraic „Palmoni”, care înseamnă minunatul numărător, numărătorul tainelor. În pasajul care constituie stâlpul central și temelia Adventismului, Hristos Se reprezintă pe Sine ca fiind minunatul numărător. El face aceasta chiar în locul unde identifică relația dintre cea mai lungă profeție de timp din Biblie și, de asemenea, profeția de timp a celor două mii trei sute de zile. Cea mai lungă profeție de timp este jurământul lui Moise, care este cele șapte vremi din Levitic douăzeci și șase. Ea este profeția care identifică risipirea și înrobirea ambelor case ale lui Israel, care sunt identificate ca „oastea” ce va fi călcată în picioare în versetul treisprezece, în timp ce versetul paisprezece identifică profeția călcării în picioare a sanctuarului. Ambele profeții s-au împlinit la 22 octombrie 1844, după ce văduva din Sarepta a adunat cele două lemne pentru focul solului legământului.

When Adventism rejected the very first truth of prophetic time which the angels led William Miller to understand, they blinded themselves. In 1856, with the eight articles of Hiram Edson, Palmoni attempted to increase the light of the seven times, but to no avail. They rejected the message to Laodicea, and accepted the five malignant manifestations of Laodicea, thus identifying themselves as the five foolish virgins.

Când adventismul a respins chiar primul adevăr al timpului profetic pe care îngerii l-au condus pe William Miller să-l înțeleagă, s-a orbit pe sine însuși. În 1856, prin cele opt articole ale lui Hiram Edson, Palmoni a încercat să sporească lumina asupra celor șapte vremi, dar fără niciun folos. Ei au respins solia către Laodicea și au acceptat cele cinci manifestări maligne ale Laodiceei, identificându-se astfel ca fiind cele cinci fecioare nechibzuite.

The sixty-five years of Isaiah seven, that identifies 742BC, 723BC and 677BC in its beginning, was repeated in the ending history of 1798, 1844 and 1863. That ending history is represented by the gathering of the two sticks in Ezekiel chapter thirty-seven, and the widow of Sarepta (as she is called in the Greek of the New Testament), is the history of God establishing a covenant relationship with spiritual Israel in spiritual Judah (the glorious land) during the history of the sixth kingdom of Bible prophecy. That history being the end of the prophecy of sixty-five years, also represents the beginning of the earth beast of Revelation thirteen. At the beginning of the sixth kingdom of Bible prophecy, the joining of two sticks illustrates the ending of the sixth kingdom of Bible prophecy. That history contains a parallel history of the horn of Protestantism and the horn of Republicanism.

Șaizeci și cinci de ani din Isaia șapte, care identifică 742 î.Hr., 723 î.Hr. și 677 î.Hr. la începutul său, s-au repetat în istoria de la sfârșit a anilor 1798, 1844 și 1863. Acea istorie de la sfârșit este reprezentată prin adunarea celor două toiege din Ezechiel capitolul treizeci și șapte, iar văduva din Sarepta (așa cum este numită în greaca Noului Testament) este istoria prin care Dumnezeu stabilește o relație de legământ cu Israelul spiritual în Iuda spirituală (țara cea slăvită) în timpul istoriei celei de-a șasea împărății a profeției biblice. Acea istorie, fiind sfârșitul profeției celor șaizeci și cinci de ani, reprezintă de asemenea începutul fiarei care se ridică din pământ din Apocalipsa treisprezece. La începutul celei de-a șasea împărății a profeției biblice, unirea a două toiege ilustrează sfârșitul celei de-a șasea împărății a profeției biblice. Acea istorie conține o istorie paralelă a cornului protestantismului și a cornului republicanismului.

Prophetically a power, or a horn, or a nation, or a kingdom, or a king or a head are interchangeable symbols, depending upon the context where they are used. All these symbols also refer to the two sticks which Ezekiel identifies as two nations. In the beginning of the earth beast’s prophetic history, the Protestant horn was gathered into one nation, or one horn. At the end of that very same history the Republican horn will come together with the horn of apostate Protestantism to make one nation. That nation will be an image to the sea beast of Revelation thirteen. Logically, if we refuse to see the testimony of the curse of the seven times (that was carried out against both houses of literal Israel), we certainly will not be able to see how those two literal houses of ancient Israel became the nation of spiritual Israel in 1844. If we cannot see that history, we are absolutely “clueless” about how that history at the beginning of the United States identifies the history at the end, when the Republican horn repeats the gathering process and the joining together that was illustrated in the beginning with the Protestant horn.

În limbajul profetic, o putere, sau un corn, sau o națiune, sau o împărăție, sau un împărat, ori un cap, sunt simboluri interschimbabile, în funcție de contextul în care sunt folosite. Toate aceste simboluri se referă, de asemenea, la cele două toiege pe care Ezechiel le identifică drept două națiuni. La începutul istoriei profetice a fiarei pământului, cornul protestant a fost adunat într-o singură națiune, sau într-un singur corn. La sfârșitul aceleiași istorii, cornul republican se va uni cu cornul protestantismului apostat pentru a alcătui o singură națiune. Acea națiune va fi o icoană a fiarei mării din Apocalipsa treisprezece. În mod logic, dacă refuzăm să vedem mărturia blestemului celor șapte vremi (care a fost împlinit împotriva ambelor case ale lui Israel literal), cu siguranță nu vom putea vedea cum acele două case literale ale vechiului Israel au devenit națiunea Israelului spiritual în 1844. Dacă nu putem vedea această istorie, suntem cu desăvârșire „fără nicio înțelegere” cu privire la felul în care acea istorie de la începutul Statelor Unite identifică istoria de la sfârșit, când cornul republican repetă procesul de adunare și unirea laolaltă care a fost ilustrată la început prin cornul protestant.

We will continue to consider these truths in the next article.

Vom continua să luăm în considerare aceste adevăruri în articolul următor.

Back to Articles