Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Sixteen

Cartea lui Ioel și Biserica Adventistă de Ziua a Șaptea din Laodiceea - Numărul Șaisprezece

Number Sixteen

Broj šesnaest

Author

Jeff Pippenger

Published

December 22, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

My apologies for so many words in advance of taking up the primary topic. I wish to place certain prophetic lines in place, that are important pieces of the logic I intend to employ when we directly consider the book of Joel. I have previously mentioned that the Hebrew word that is translated as “cut off” in the book of Joel, finds its roots in the sacrificial method of ratifying a covenant in the days of Abraham.

Scuzele mele pentru atâtea cuvinte înainte de a aborda subiectul principal. Doresc să așez la locul lor anumite linii profetice, care sunt piese importante ale logicii pe care intenționez să o folosesc atunci când vom considera în mod direct cartea lui Ioel. Am menționat anterior că termenul ebraic tradus prin „nimicit” în cartea lui Ioel își găsește rădăcinile în metoda sacrificială de ratificare a unui legământ din zilele lui Avraam.

> Awake, ye drunkards, and weep; and howl, all ye drinkers of wine, because of the new wine; for it is cut off from your mouth. Joel 1:5.

> Treziți-vă, bețivilor, și plângeți; și văitați-vă, voi toți băutorii de vin, din pricina mustului; căci vi s-a luat de la gură. Ioel 1:5.

The Hebrew word “cut off” is H3772, and it is a primitive root meaning ‘to cut (off, down or asunder); by implication to destroy or consume; specifically to covenant (that is, make an alliance or bargain, originally by cutting flesh and passing between the pieces).’

Cuvântul ebraic „cut off” este H3772 și este o rădăcină primitivă care înseamnă „a tăia (de pe, jos sau în două); prin implicație, a distruge sau a mistui; în mod specific, a încheia un legământ (adică a face o alianță sau o învoială, la origine prin tăierea cărnii și trecerea printre bucăți).”

I realize that the Strong’s definition of “cut off,” calls it a “primitive root,” in the grammatical sense. That being said, the cutting associated with the covenant and Abraham, identifies that the light of the covenant is attached to the word, and that light is set forth at its primitive historical root. “Cut” in terms of covenant history; is a prophetic symbol based upon its primitive roots, and it is also grammatically identified as a primitive root.

Nimenyereye ko insobanuro ya Strong’s y’ijambo “gucibwaho,” iryita “umuzi w’ibanze,” mu rwego rw’ikibonezamvugo. Ibyo bivuzwe, ugucibwa kujyana n’isezerano na Aburahamu kugaragaza ko umucyo w’isezerano ufatanye n’iryo jambo, kandi uwo mucyo ugashyirwa ahagaragara ku muzi warwo w’ibanze mu mateka. “Gucibwa” mu rwego rw’amateka y’isezerano ni ikimenyetso cy’ubuhanuzi gishingiye ku mizi yacyo y’ibanze, kandi no mu kibonezamvugo kigaragazwa ko ari umuzi w’ibanze.

The pronouncement in verse five, is not only identifying that they do not have the message of the latter rain, as represented by the “new wine,” but also that they are ‘then and there’ rejected as God’s covenant people, a covenant people who trace their “primitive roots” back to Abraham.

Declarația din versetul cinci nu doar arată că ei nu au solia ploii târzii, reprezentată prin „vinul nou”, ci și că ei sunt, „atunci și acolo”, lepădați ca popor al legământului lui Dumnezeu, un popor al legământului care își urmărește „rădăcinile primitive” până la Avraam.

The generation that died in the wilderness over forty years, traced their primitive roots back to Abraham, meaning the father of many nations. The generation who entered the Promised Land with Joshua, traced their primitive roots back to Abraham. The Jews who crucified Christ traced their primitive roots back to Abraham. The Protestants who came out of the Dark Ages, and who were then tested and passed by as God’s chosen covenant people in 1844, traced their primitive roots back to Abraham. The Millerite Philadelphian movement that entered into the Most Holy Place on October 22, 1844 traced their primitive roots back to Abraham. The Millerite Laodicean movement that rebuilt Jericho in 1863, traced their primitive roots back to Abraham. The Laodicean Seventh-day Adventist church that is spewed out of the mouth of the Lord at the soon-coming Sunday law traced their primitive roots back to Abraham. All of those generations have, or will fulfill the parable of the vineyard.

Generationul care a murit în pustie de-a lungul a patruzeci de ani își trăgea rădăcinile originare din Avraam, adică tatăl multor neamuri. Generația care a intrat în Țara Făgăduită împreună cu Iosua își trăgea rădăcinile originare din Avraam. Iudeii care L-au răstignit pe Hristos își trăgeau rădăcinile originare din Avraam. Protestanții care au ieșit din Evul Întunecat și care au fost apoi încercați și trecuți cu vederea ca poporul ales al legământului lui Dumnezeu în 1844 își trăgeau rădăcinile originare din Avraam. Mișcarea millerită filadelfiană, care a intrat în Locul Preasfânt la 22 octombrie 1844, își trăgea rădăcinile originare din Avraam. Mișcarea millerită laodiceană, care a reconstruit Ierihonul în 1863, își trăgea rădăcinile originare din Avraam. Biserica adventistă de ziua a șaptea laodiceană, care este vărsată din gura Domnului la legea duminicală ce va veni în curând, își trage rădăcinile originare din Avraam. Toate aceste generații au împlinit sau vor împlini parabola viei.

The drunkards in Joel awake to find they have been rejected as God’s people, and that they do not have the message of the latter rain. The inverse is then true. Those who Joel identifies as wearing “crowns of glory,” then enter into covenant, are sealed and lifted up as an offering. The very first ratified covenant between God and a chosen people began with the same “cutting” that is represented at the final sacrifice of God’s people, which begins at the Sunday law. The cutting is the separation of wheat and tares. The tares are rejected and cast into the fire and the wheat is bundled together as the Pentecostal first fruit wheat offering, that is then lifted up, “as in former years.”

Bețivii din Ioel se trezesc și descoperă că au fost lepădați ca popor al lui Dumnezeu și că nu au solia ploii târzii. Atunci contrariul devine adevărat. Aceia pe care Ioel îi identifică drept purtând „cununi de slavă” intră apoi în legământ, sunt pecetluiți și înălțați ca o jertfă de dar. Chiar primul legământ ratificat dintre Dumnezeu și un popor ales a început cu aceeași „tăiere” care este reprezentată la jertfa finală a poporului lui Dumnezeu, care începe la legea duminicală. Tăierea este despărțirea grâului de neghină. Neghina este lepădată și aruncată în foc, iar grâul este legat în snopi împreună ca darul de grâu al primelor roade de la Cincizecime, care este apoi înălțat, „ca în anii de odinioară”.

There are four places that are typically pointed out to represent Abraham’s covenant. In Genesis twelve Abraham is ‘called’ and given the promise to make him a great nation. This is not part of the covenant, but it is the calling of a promise. At that point his name is Abram, for one of the symbols of a covenant relationship is a name-change. Abram’s name is changed in the third of the four steps of the covenant.

Există patru locuri care sunt de obicei indicate ca reprezentând legământul lui Avraam. În Geneza douăsprezece, Avraam este „chemat” și i se dă promisiunea că va fi făcut un neam mare. Aceasta nu face parte din legământ, ci este chemarea unei promisiuni. În acel moment, numele lui este Abram, căci unul dintre simbolurile unei relații de legământ este schimbarea numelui. Numele lui Abram este schimbat în al treilea dintre cele patru etape ale legământului.

> For when God made promise to Abraham, because he could swear by no greater, he sware by himself, Saying, Surely blessing I will bless thee, and multiplying I will multiply thee. And so, after he had patiently endured, he obtained the promise. For men verily swear by the greater: and an oath for confirmation is to them an end of all strife. Wherein God, willing more abundantly to shew unto the heirs of promise the immutability of his counsel, confirmed it by an oath: That by two immutable things, in which it was impossible for God to lie, we might have a strong consolation, who have fled for refuge to lay hold upon the hope set before us: Which hope we have as an anchor of the soul, both sure and stedfast, and which entereth into that within the veil; Whither the forerunner is for us entered, even Jesus, made an high priest for ever after the order of Melchisedec. Hebrews 6:13–20.

> Căci, atunci când Dumnezeu i-a dat făgăduința lui Avraam, fiindcă nu putea să Se jure pe unul mai mare, S-a jurat pe Sine Însuși, zicând: „Cu adevărat te voi binecuvânta și te voi înmulți cu adevărat.” Și astfel, după ce a răbdat cu îndelungă răbdare, a dobândit făgăduința. Oamenii, într-adevăr, se jură pe unul mai mare; iar jurământul, spre întărire, este pentru ei capătul oricărei neînțelegeri. De aceea Dumnezeu, vrând să arate și mai din belșug moștenitorilor făgăduinței nestrămutarea hotărârii Sale, a întărit-o printr-un jurământ; pentru ca, prin două lucruri nestrămutate, în care era cu neputință ca Dumnezeu să mintă, să avem o puternică mângâiere noi, care am alergat la adăpost ca să apucăm nădejdea pusă înaintea noastră; pe care o avem ca ancoră a sufletului, sigură și neclintită, și care pătrunde dincolo de perdea, unde Isus a intrat pentru noi ca înainte-mergător, fiind făcut Mare Preot în veac, după rânduiala lui Melhisedec. Evrei 6:13–20.

The calling was God’s promise to Abram, and He provided a second witness with the “oath” that followed. The “oath” that followed was threefold. After the calling of a promise, which was the first step, the second, third and fourth steps are the actual threefold covenant, by God, with a chosen people. In Genesis fifteen God formally “cuts” (establishes) the covenant through a dramatic ritual where God alone passes between divided animals, unconditionally promising land to Abraham’s descendants. The Promised Land was represented as a land between two rivers; the river of Egypt and the river Euphrates. The first step of the threefold covenant includes a direct reference of the prophetic symbolism of two rivers, and all that is attached to that symbol. When inspiration points to the Ulai and Hiddekel rivers as events that are now in the process of fulfillment, those two rivers were typified in Abram’s prophecy. The setting is between Abram’s two rivers, which when brought together with Daniel’s two rivers makes four rivers, for the voice of Christ is the voice of many waters.

Chemarea a fost făgăduința lui Dumnezeu către Avram, iar El a oferit o a doua mărturie prin „jurământul” care a urmat. „Jurământul” care a urmat a fost întreit. După chemarea unei făgăduințe, care a fost primul pas, al doilea, al treilea și al patrulea pas sunt legământul propriu-zis întreit, făcut de Dumnezeu cu un popor ales. În Geneza cincisprezece, Dumnezeu „taie” în mod formal (stabilește) legământul printr-un ritual dramatic în care numai Dumnezeu trece printre animalele despicate, făgăduind necondiționat țara urmașilor lui Avraam. Țara Făgăduită era reprezentată ca o țară între două râuri: râul Egiptului și râul Eufrat. Primul pas al legământului întreit include o referire directă la simbolismul profetic al celor două râuri și la tot ceea ce este legat de acel simbol. Când inspirația indică râurile Ulai și Hidechel ca evenimente care sunt acum în curs de împlinire, acele două râuri au fost prefigurate în profeția lui Avram. Cadrul se află între cele două râuri ale lui Avram, care, atunci când sunt puse împreună cu cele două râuri ale lui Daniel, alcătuiesc patru râuri, căci glasul lui Hristos este glasul multor ape.

> In the same day the Lord made a covenant with Abram, saying, Unto thy seed have I given this land, from the river of Egypt unto the great river, the river Euphrates: The Kenites, and the Kenizzites, and the Kadmonites, And the Hittites, and the Perizzites, and the Rephaims, And the Amorites, and the Canaanites, and the Girgashites, and the Jebusites. Genesis 15:18–21.

> En el mismo día hizo Jehová un pacto con Abram, diciendo: A tu descendencia he dado esta tierra, desde el río de Egipto hasta el río grande, el río Éufrates: los ceneos, los cenezeos, los cadmoneos, los heteos, los ferezeos, los refaítas, los amorreos, los cananeos, los gergeseos y los jebuseos. Génesis 15:18–21.

The land promised to Abram was the entire world which is represented by ten kings in the last days, whereas in the first days of the covenant it was listed as ten tribes, not kings. The one hundred and forty-four thousand will be in conflict with the entire world. The world will then be involved with the testing process of Sunday worship enforcement by a one-world government under the direction of the scarlet-colored whore of Revelation seventeen, who reigns over the ten kings of the earth. With Abram the church and state symbol of the image of the beast is represented by the river of Egypt, a symbol of statecraft and the river of Babylon, a symbol of churchcraft.

Țara făgăduită lui Avram era întreaga lume, care este reprezentată în zilele din urmă prin zece împărați, pe când în primele zile ale legământului era enumerată ca zece seminții, nu împărați. Cei o sută patruzeci și patru de mii vor fi în conflict cu întreaga lume. Atunci lumea va fi implicată în procesul de testare al impunerii închinării de duminică de către un guvern mondial unic, sub îndrumarea curvei stacojii din Apocalipsa șaptesprezece, care domnește peste cei zece împărați ai pământului. În cazul lui Avram, simbolul unirii dintre biserică și stat din icoana fiarei este reprezentat prin râul Egiptului, un simbol al meșteșugului de stat, și râul Babilonului, un simbol al meșteșugului bisericesc.

> After these things the word of the Lord came unto Abram in a vision, saying,

> După aceste lucruri, cuvântul Domnului a venit la Abram într-o vedenie, zicând:

> Fear not, Abram: I am thy shield, and thy exceeding great reward.

> Nu te teme, Avrame: Eu sunt scutul tău și răsplata ta nespus de mare.

> And Abram said, Lord God, what wilt thou give me, seeing I go childless, and the steward of my house is this Eliezer of Damascus? And Abram said, Behold, to me thou hast given no seed: and, lo, one born in my house is mine heir. And, behold, the word of the Lord came unto him, saying,

> U Abramu reče: Gospode Bože, šta ćeš mi dati, kad odlazim bez djece, a upravitelj moje kuće je ovaj Eliezer iz Damaska? I Abram reče: Evo, meni nisi dao potomstva; i gle, onaj koji je rođen u mojoj kući moj je nasljednik. I gle, riječ Gospodnja dođe mu govoreći,

> This shall not be thine heir; but he that shall come forth out of thine own bowels shall be thine heir. And he brought him forth abroad, and said, Look now toward heaven, and tell the stars, if thou be able to number them: and he said unto him, So shall thy seed be.

> Acesta nu va fi moștenitorul tău; ci cel ce va ieși din însuși pântecele tău îți va fi moștenitor. Și l-a dus afară și a zis: „Privește acum spre cer și numără stelele, dacă poți să le numeri.” Și i-a zis: „Așa va fi sămânța ta.”

> And he believed in the Lord; and he counted it to him for righteousness. And he said unto him,

> Și el a crezut în Domnul; și El i-a socotit aceasta ca neprihănire. Și i-a zis:

> I am the Lord that brought thee out of Ur of the Chaldees, to give thee this land to inherit it.

> Eu sunt Domnul care te-a scos din Urul caldeenilor, ca să-ți dau țara aceasta, s-o moștenești.

> And he said, Lord God, whereby shall I know that I shall inherit it? And he said unto him,

> Și a zis: Doamne Dumnezeule, prin ce voi cunoaște că o voi moșteni? Și El i-a zis:

> Take me an heifer of three years old, and a she goat of three years old, and a ram of three years old, and a turtledove, and a young pigeon.

> Ia-mi o juncă de trei ani, și o capră de trei ani, și un berbec de trei ani, și o turturea, și un pui de porumbel.

> And he took unto him all these, and divided them in the midst, and laid each piece one against another: but the birds divided he not. And when the fowls came down upon the carcases, Abram drove them away. And when the sun was going down, a deep sleep fell upon Abram; and, lo, an horror of great darkness fell upon him. And he said unto Abram,

> Și a luat toate acestea, le-a despărțit în două și a așezat fiecare bucată una în fața celeilalte; însă păsările nu le-a despărțit. Și când păsările de pradă s-au coborât peste trupurile moarte, Abram le-a alungat. Și, pe când soarele era la apus, un somn adânc a căzut peste Abram; și, iată, o groază de mare întuneric a căzut peste el. Și El i-a zis lui Abram,

> Know of a surety that thy seed shall be a stranger in a land that is not theirs, and shall serve them; and they shall afflict them four hundred years; And also that nation, whom they shall serve, will I judge: and afterward shall they come out with great substance.

> Să știi cu siguranță că sămânța ta va fi străină într-o țară care nu este a ei și le va sluji; iar aceia o vor asupri patru sute de ani. Dar și neamul acela căruia îi vor sluji îl voi judeca; și după aceea vor ieși cu mari bogății.

> And thou shalt go to thy fathers in peace; thou shalt be buried in a good old age.

> Și tu vei merge la părinții tăi în pace; vei fi îngropat la o bătrânețe fericită.

> But in the fourth generation they shall come hither again: for the iniquity of the Amorites is not yet full.

> Dar în a patra generație se vor întoarce aici din nou, căci nelegiuirea amoriților nu este încă deplină.

> And it came to pass, that, when the sun went down, and it was dark, behold a smoking furnace, and a burning lamp that passed between those pieces. Genesis 15:1–17.

> Și s-a întâmplat că, după ce a apus soarele și s-a făcut întuneric, iată, un cuptor fumegând și o lampă aprinsă au trecut printre acele bucăți. Geneza 15:1–17.

The One who would guide Moses and the children of Israel as a pillar of fire by night and a cloud by day passed between those “cut” pieces as a smoking furnace and burning lamp.

Cel ce avea să-i călăuzească pe Moise și pe copiii lui Israel ca un stâlp de foc noaptea și un nor ziua a trecut printre acele bucăți „tăiate” ca un cuptor fumegând și o flacără aprinsă.

> And the Lord went before them by day in a pillar of a cloud, to lead them the way; and by night in a pillar of fire, to give them light; to go by day and night: He took not away the pillar of the cloud by day, nor the pillar of fire by night, from before the people. Exodus 13:21, 22.

> Și Domnul mergea înaintea lor, ziua într-un stâlp de nor, ca să-i călăuzească pe cale, iar noaptea într-un stâlp de foc, ca să le dea lumină, pentru ca să meargă zi și noapte. El nu îndepărta dinaintea poporului stâlpul de nor ziua, nici stâlpul de foc noaptea. Exodul 13:21, 22.

The burning lamp and smoking furnace typified the pillar of cloud or fire and represents an prophetic element of the first step, of the three steps involved with God establishing the covenant with Abram. The chapter begins with the words, “Fear not,” for the message of the first angel is fear God, and those who like Abram fear God, will not need to fear God. There are two types of fear, because there are two classes of people.

កាំភ្លើងដែលកំពុងឆេះ និងភ្លើងភក់ដែលកំពុងហុយផ្សែង ជានិមិត្តរូបនៃសសរសំពៅ ឬសសរភ្លើង ហើយតំណាងឲ្យធាតុទំនាយមួយនៃជំហានទីមួយ ក្នុងចំណោមជំហានទាំងបីដែលពាក់ព័ន្ធនឹងព្រះជាម្ចាស់បង្កើតសញ្ញាសញ្ញាចំពោះអាប់រ៉ាម។ ជំពូកនេះចាប់ផ្តើមដោយពាក្យថា «កុំភ័យឡើយ» ដ្បិតសាររបស់ទេវតាទីមួយគឺ «ចូរកោតខ្លាចព្រះជាម្ចាស់» ហើយអស់អ្នកដែលដូចជាអាប់រ៉ាម កោតខ្លាចព្រះជាម្ចាស់ នោះនឹងមិនចាំបាច់ភ័យខ្លាចព្រះជាម្ចាស់ឡើយ។ មានការភ័យខ្លាចពីរប្រភេទ ព្រោះមានមនុស្សពីរប្រភេទ។

Further into the covenant passage Abram believes God and it was counted unto him as righteousness. The three angels parallel the work of the Holy Spirit as set forth by John who teaches the Holy Spirit convicts of three things; sin, righteousness and judgment. Those characteristics align with the three angels, so after the fear of God is set forth in the covenant passage, then the second step of righteousness is identified, only to be followed by the pronouncement of judgment, which is the third work of the Holy Spirit, and the message of the third angel. The first step of the covenant typified the first angel’s message, which is always a fractal of all three messages. The three steps of the covenant process, represent the three angels of Revelation fourteen.

Mai departe, în pasajul legământului, Avram L-a crezut pe Dumnezeu și aceasta i s-a socotit ca neprihănire. Cei trei îngeri sunt paraleli cu lucrarea Duhului Sfânt, așa cum este prezentată de Ioan, care învață că Duhul Sfânt dovedește lumea vinovată cu privire la trei lucruri: păcatul, neprihănirea și judecata. Aceste caracteristici se aliniază cu cei trei îngeri, astfel că, după ce frica de Dumnezeu este prezentată în pasajul legământului, este identificat apoi al doilea pas, al neprihănirii, numai pentru a fi urmat de proclamarea judecății, care este a treia lucrare a Duhului Sfânt și solia celui de-al treilea înger. Primul pas al legământului a prefigurat solia primului înger, care este întotdeauna un fractal al tuturor celor trei solii. Cei trei pași ai procesului legământului reprezintă cei trei îngeri din Apocalipsa paisprezece.

After Abram is counted as righteous marking the second angel, he prepares an offering, for the offering is prepared just before the third step of judgment. That offering represents the offering of the Levites of Malachi three that is lifted up as an ensign. Just as the three periods of forty years in the life of Moses represents the three angels’ messages, the first forty years of Moses has all three steps of the three angels’ message.

După ce lui Abram i se socotește neprihănirea, marcând al doilea înger, el pregătește o jertfă, căci jertfa este pregătită chiar înaintea celui de-al treilea pas al judecății. Acea jertfă reprezintă jertfa leviților din Maleahi trei, care este ridicată ca un steag. Așa cum cele trei perioade de câte patruzeci de ani din viața lui Moise reprezintă soliile celor trei îngeri, primii patruzeci de ani ai lui Moise cuprind toate cele trei etape ale soliei celor trei îngeri.

Where Moses’ testimony begins is with his parents fearing God, (the first step), followed by a visual test. The second step includes a visual test, as was the case in Daniel chapter one, when Daniel first fears God and refused to eat the Babylonian diet, and then is tested based upon his physical appearance. Then for Daniel it was the third test three years later by king Nebuchadnezzar, a symbol of the king of the north and the Sunday law, which is the third angels’ message.

Testimoniul lui Moise începe cu părinții săi care se tem de Dumnezeu (primul pas), urmat de o probă vizuală. Al doilea pas include o probă vizuală, așa cum a fost cazul în Daniel capitolul unu, când Daniel mai întâi se teme de Dumnezeu și a refuzat să mănânce hrana babiloniană, iar apoi este pus la probă pe baza înfățișării sale fizice. Apoi, pentru Daniel, a fost a treia probă, trei ani mai târziu, din partea împăratului Nebucadnețar, un simbol al împăratului de la miazănoapte și al legii duminicale, care este solia celui de-al treilea înger.

Moses’ parents fear God, put him into an ark in the water and Pharaoh’s daughter was led to see the situation, and then passed judgment in favor of saving the child. The beginning of Moses life was an illustration of the covenant that God made with mankind, and then through Moses, God also made a covenant with a chosen nation selected from mankind. Noah’s covenant with mankind represents the great multitude and Moses covenant with a chosen people is the one-hundred and forty-four thousand. The offering that Abram was to make to ratify the covenant bore the emblem of the covenant of Noah, just as did Moses who fulfilled Abram’s prophecy centuries later.

Wazazi wa Musa walimcha Mungu, wakamweka ndani ya safina majini, na binti ya Farao akaongozwa kuona hali ile, kisha akatoa hukumu ya kuokoa mtoto huyo. Mwanzo wa maisha ya Musa ulikuwa ni kielelezo cha agano ambalo Mungu alifanya na wanadamu, na kisha, kupitia kwa Musa, Mungu pia alifanya agano na taifa teule lililochaguliwa kutoka miongoni mwa wanadamu. Agano la Nuhu na wanadamu linawakilisha umati mkubwa, na agano la Musa na watu wateule ni wale mia na arobaini na nne elfu. Sadaka ambayo Abramu alipaswa kutoa ili kuthibitisha agano ilikuwa na nembo ya agano la Nuhu, kama alivyokuwa nayo pia Musa aliyelitimiza unabii wa Abramu karne nyingi baadaye.

The offering consisted of five various animals; a three-year-old heifer, a three-year-old she goat, a three-year-old ram, a turtledove and a young pigeon. The birds were left whole, and the heifer, ram and she goat were “cut” in halves. The offering typifies the lifting up of an ensign in the last days as a visual test for mankind. The visual sign for Pharaoh’s daughter was the baby Moses in the ark. The ark is symbolized by the eight souls on the ark. The number “eight” is established as one of the prophetic characteristics of the ensign of the one hundred and forty-four thousand. When you consider the five animal offerings and divide three in half, then your offering is made up of eight pieces, as typified by Noah, and then confirmed in Abram’s offering.

Jertfa consta în cinci animale felurite: o juncă de trei ani, o capră de trei ani, un berbec de trei ani, o turturea și un pui de porumbel. Păsările au fost lăsate întregi, iar junca, berbecul și capra au fost „tăiate” în două. Jertfa preînchipuie înălțarea unui steag în zilele de pe urmă, ca probă vizuală pentru omenire. Semnul vizual pentru fiica lui Faraon a fost pruncul Moise în arcă. Arca este simbolizată de cele opt suflete din arcă. Numărul „opt” este statornicit ca una dintre caracteristicile profetice ale steagului celor o sută patruzeci și patru de mii. Când iei în considerare cele cinci jertfe de animale și împarți trei în jumătate, atunci jertfa ta este alcătuită din opt părți, după cum a fost preînchipuit prin Noe și apoi confirmat în jertfa lui Avram.

Those five animals, when divided as directed by God, represent the number “eight,” and in so doing, they represent those souls at the end of the world that were typified by the “eight” souls upon the ark. The sign of circumcision, which is the second step in Abram’s threefold covenant was to be carried out on the “eighth” day after birth, and the rite was replaced by baptism, which typifies the resurrection of Christ which took place on the “eighth” day. The number “eight” is an established characteristic of the covenants of both Noah and Moses, and they typify the one hundred and forty-four thousand who will be lifted up as an ensign offering, and who are the “eighth” that is of the seven.

Acele cinci animale, când sunt despicate după cum a poruncit Dumnezeu, reprezintă numărul „opt”, și, făcând astfel, ele reprezintă acele suflete de la sfârșitul lumii care au fost preînchipuite de cele „opt” suflete aflate în arcă. Semnul circumciziei, care este a doua treaptă în legământul întreit al lui Abram, trebuia împlinit în a „opta” zi după naștere, iar această rânduială a fost înlocuită de botez, care preînchipuie învierea lui Hristos, care a avut loc în a „opta” zi. Numărul „opt” este o trăsătură consacrată a legămintelor atât ale lui Noe, cât și ale lui Moise, iar ele îi preînchipuie pe cei o sută patruzeci și patru de mii care vor fi înălțați ca un steag de jertfă și care sunt „al optulea”, care este din cei șapte.

Those five animals represent the five wise virgins, who are typified by the “eight” on the ark, will pass from an old world to a new world—without seeing death.

Acele cinci animale îi reprezintă pe cele cinci fecioare înţelepte, care, prefigurate de cei „opt” din arcă, vor trece dintr-o lume veche într-o lume nouă — fără să vadă moartea.

Abram’s offering was a pure offering, for all the animals in the offering were clean animals, and together they represent the primary animals used for whole burnt offerings. The first angel’s message includes the command to worship the Creator, and the primary sacrificial animals of the sanctuary service that was to be instituted when Abram’s prophecy was fulfilled in the time of Moses are set forth as the offerings of worship, while also typifying the first angel’s call to worship the Creator.

Jertfa lui Abram a fost o jertfă curată, căci toate animalele din jertfă erau animale curate și, împreună, ele reprezintă animalele principale folosite pentru arderile-de-tot. Solia primului înger include porunca de a se închina Creatorului, iar animalele de jertfă principale ale slujbei sanctuarului, care urma să fie instituită atunci când profeția lui Abram avea să se împlinească pe vremea lui Moise, sunt prezentate ca jertfe ale închinării, tipificând totodată și chemarea primului înger de a se închina Creatorului.

Verse eighteen explicitly states, “On that day the Lord made a covenant with Abram.” That marks the first of three steps that typify the three angels of Revelation fourteen. The covenant step in Genesis fifteen represents the first angel’s message of Revelation fourteen, which is followed by a second angel, who was typified by the second step of Abram’s covenant found in Genesis seventeen.

Versetul optsprezece afirmă în mod explicit: „În ziua aceea, Domnul a făcut un legământ cu Avram.” Acesta marchează primul dintre cei trei pași care prefigurează pe cei trei îngeri din Apocalipsa paisprezece. Etapa legământului din Geneza cincisprezece reprezintă solia primului înger din Apocalipsa paisprezece, urmată de un al doilea înger, care a fost prefigurat prin al doilea pas al legământului lui Avram, consemnat în Geneza șaptesprezece.

In step number two, Abram’s name is changed to Abraham. Abram means ‘the father is exalted,’ and Abraham means ‘the father of many nations.’ In the calling of Abram, the promise of becoming a great nation was given, but the promise was not ratified until Abram’s name was changed. Then he became the first father of a chosen covenant people. The next step typified the third angel’s message as Abraham is tested upon sacrificing Isaac, which typified the cross, which typified October 22, 1844, which typifies the Sunday law—which is the third angel’s message. That third covenant step was fulfilled on the twenty-second of October in 1844, and it is set forth in Genesis twenty-two.

La al doilea pas, numele lui Abram este schimbat în Avraam. Abram înseamnă „tatăl este înălțat”, iar Avraam înseamnă „tatăl multor neamuri”. În chemarea lui Abram, a fost dată făgăduința de a deveni un neam mare, dar făgăduința nu a fost ratificată decât atunci când numele lui Abram a fost schimbat. Atunci el a devenit primul tată al unui popor ales al legământului. Pasul următor a preînchipuit solia celui de-al treilea înger, când Avraam este pus la încercare în privința jertfirii lui Isaac, fapt care a preînchipuit crucea, care a preînchipuit ziua de 22 octombrie 1844, care preînchipuie legea duminicală — care este solia celui de-al treilea înger. Acest al treilea pas al legământului s-a împlinit la douăzeci și doi octombrie 1844 și este prezentat în Geneza douăzeci și doi.

In the second step, which is the second angel’s message, where Abram’s name is changed, the rite of circumcision is established as the “sign” of a covenant people and their relation to God. It is in the history of the second angel’s message, that God’s people are sealed. They are lifted up as an ensign at the third angel’s message represented by the Sunday law, but they are sealed in the period just before the Sunday law, which in Millerite history would be, just before the door closed on October 22, 1844.

În al doilea pas, care este solia celui de-al doilea înger, unde numele lui Abram este schimbat, rânduiala circumciziei este statornicită ca „semn” al unui popor al legământului și al relației lui cu Dumnezeu. În istoria soliei celui de-al doilea înger, poporul lui Dumnezeu este pecetluit. Ei sunt înălțați ca un steag la solia celui de-al treilea înger, reprezentată de legea duminicală, dar sunt pecetluiți în perioada chiar dinaintea legii duminicale, care, în istoria millerită, ar fi chiar înainte ca ușa să se închidă la 22 octombrie 1844.

The same is true with the three decrees to come out of Babylon that started the 2300-year prophecy, which ended at the third angel’s arrival on October 22, 1844. The temple was finished during the history of the second decree, after the first, but before the third. The foundations were laid during the first decree and the temple building finished in the history of the second decree. The third decree in 457 BC started the 2300 years, while the decree itself returned national sovereignty to the Jews. At the third waymark a kingdom is set up, as represented by the restoration of national sovereignty at the third decree and the lifting up of the church triumphant as an ensign at the Sunday law.

La même chose est vraie en ce qui concerne les trois décrets de sortie de Babylone qui ont inauguré la prophétie des 2300 ans, laquelle s’est achevée à l’arrivée du troisième ange, le 22 octobre 1844. Le temple fut achevé au cours de l’histoire du second décret, après le premier, mais avant le troisième. Les fondements furent posés durant le premier décret, et l’édifice du temple fut achevé dans l’histoire du second décret. Le troisième décret, en 457 av. J.-C., inaugura les 2300 ans, tandis que le décret lui-même rendait aux Juifs la souveraineté nationale. Au troisième waymark, un royaume est établi, comme le représente le rétablissement de la souveraineté nationale lors du troisième décret et l’élévation de l’Église triomphante comme une bannière au moment de la loi du dimanche.

The third decree typified the third angel’s arrival to the marriage on October 22, 1844. The bride makes herself ready, before the marriage, not at the marriage. The sealing of the one hundred and forty-four thousand is accomplished just before the Sunday law in the period of time prophetically represented as the image of the beast test. We are informed that the image of the beast test is the test we must pass before probation closes.

Cel de-al treilea decret a prefigurat sosirea celui de-al treilea înger la nuntă, la 22 octombrie 1844. Mireasa se pregătește înainte de nuntă, nu la nuntă. Sigilarea celor o sută patruzeci și patru de mii este împlinită chiar înainte de legea duminicală, în perioada de timp reprezentată profetic ca testul chipului fiarei. Ni se spune că testul chipului fiarei este proba pe care trebuie să o trecem înainte de încheierea timpului de probă.

> “The Lord has shown me clearly that the image of the beast will be formed before probation closes; for it is to be the great test for the people of God, by which their eternal destiny will be decided. Your position is such a jumble of inconsistencies that but few will be deceived.

> „Domnul mi-a arătat limpede că icoana fiarei va fi făcută înainte de încheierea timpului de probă; căci ea trebuie să fie marea încercare pentru poporul lui Dumnezeu, prin care se va hotărî destinul lor veșnic. Poziția dumneavoastră este o asemenea învălmășeală de inconsecvențe, încât doar foarte puțini vor fi înșelați.״

> “In Revelation 13 this subject is plainly presented; [Revelation 13:11–17, quoted].

> „În Apocalipsa 13, acest subiect este prezentat în mod limpede; [Apocalipsa 13:11–17, citat].”

> “This is the test that the people of God must have before they are sealed. All who proved their loyalty to God by observing His law, and refusing to accept a spurious sabbath, will rank under the banner of the Lord God Jehovah, and will receive the seal of the living God. Those who yield the truth of heavenly origin and accept the Sunday sabbath, will receive the mark of the beast.” Manuscript Releases, volume 15, 15.

> „Aceasta este proba pe care poporul lui Dumnezeu trebuie să o treacă înainte de a fi pecetluit. Toți cei care și-au dovedit loialitatea față de Dumnezeu prin păzirea Legii Sale și prin refuzul de a accepta un sabat falsificat se vor așeza sub stindardul Domnului Dumnezeu Iehova și vor primi sigiliul Dumnezeului celui viu. Cei care părăsesc adevărul de origine cerească și acceptă sabatul duminical vor primi semnul fiarei.” Manuscript Releases, volumul 15, p. 15.

The door closed on October 22, 1844, typifying the closed door at the Sunday law. Sister White states that the image of the beast test is the test we must pass “before” probation closes, and she also states that the test is where our eternal destiny is decided. Before the Sunday law, the bride makes herself ready, and this requires having the proper wedding garment, a garment that is to be purified by the refining fires of the Messenger of the Covenant. The seal is placed before the wedding, and then the wedding takes place at the Sunday law.

Ușa s-a închis la 22 octombrie 1844, preînchipuind ușa închisă la legea duminicală. Sora White afirmă că testul icoanei fiarei este testul pe care trebuie să-l trecem „înainte” de închiderea timpului de probă și afirmă, de asemenea, că acest test este locul în care se hotărăște destinul nostru veșnic. Înainte de legea duminicală, mireasa se pregătește, iar aceasta cere să aibă haina de nuntă potrivită, o haină care trebuie curățită prin focurile lămuritoare ale Solului Legământului. Sigiliul este pus înainte de nuntă, iar apoi nunta are loc la legea duminicală.

Sister White identifies that the sealing is a settling into the truth both intellectually and spiritually. She further identifies that ‘when’ God’s people are sealed, ‘then’ the shaking of God’s judgments will come. The shaking is the judgments that begin at the earthquake of Revelation eleven, which is the Sunday law in the United States.

Soră White arată că sigilarea este o întemeiere în adevăr, atât intelectual, cât și spiritual. Ea mai arată că, „atunci când” poporul lui Dumnezeu este sigilat, „atunci” va veni zguduirea judecăților lui Dumnezeu. Zguduirea este alcătuită din judecățile care încep la cutremurul din Apocalipsa unsprezece, care este legea duminicală din Statele Unite.

The Millerite temple was finished at the Midnight Cry, identifying that the seal is placed before the third waymark of judgment. In Abraham’s covenant the third step of judgment was Isaac on Mount Moriah, typifying not only Christ upon the cross, but also the offering of the Levites in Malachi three.

Templul millerit a fost încheiat la Strigătul de la Miezul Nopții, identificând că sigiliul este pus înaintea celui de-al treilea reper al judecății. În legământul lui Avraam, al treilea pas al judecății a fost Isaac pe Muntele Moria, prefigurând nu doar pe Hristos pe cruce, ci și aducerea ca jertfă a leviților din Maleahi trei.

> And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years.

> Iar El va ședea ca un topitor și curățitor al argintului; îi va curăți pe fiii lui Levi și-i va lămuri cum se lămuresc aurul și argintul, ca să aducă Domnului un dar de mâncare în neprihănire. Atunci darul de mâncare al lui Iuda și al Ierusalimului va fi plăcut Domnului, ca în zilele de odinioară și ca în anii de demult.

> And I will come near to you to judgment; and I will be a swift witness against the sorcerers, and against the adulterers, and against false swearers, and against those that oppress the hireling in his wages, the widow, and the fatherless, and that turn aside the stranger from his right, and fear not me, saith the Lord of hosts. Malachi 3:3–5.

> Și Mă voi apropia de voi pentru judecată; și voi fi un martor grabnic împotriva vrăjitorilor, și împotriva preacurvarilor, și împotriva celor ce jură strâmb, și împotriva celor ce asupresc pe simbriaș în plata lui, pe văduvă și pe orfan, și abat pe străin de la dreptul lui, și nu se tem de Mine, zice Domnul oștirilor. Maleahi 3:3–5.

After the purification process, the offering will ‘then’ be as in days of old, and the offering is prepared during the final act of judgment, for it is then that the Levites who have been purified and prepared as an offering, are contrasted with the foolish virgins who Christ is to be a “swift witness against.” The “swift witness” is the “faithful witness to the Laodicean church,” who cast Shebna as a ball into a far field, and who projectile vomits the Laodiceans out of His mouth. The separation of the wheat and tares will be swift, for the final movements are rapid ones. That swift messenger is He who suddenly comes to His temple in Malachi three.

Po procesu očišćenja, prinos će „tada” biti kao u drevnim danima, a prinos se pripravlja tijekom završnoga čina suda, jer se tada leviti koji su očišćeni i pripravljeni kao prinos suprotstavljaju ludim djevicama protiv kojih će Krist biti „brz svjedok”. Taj „brz svjedok” jest „vjerni svjedok Laodicejskoj crkvi”, koji Šebnu baca kao loptu u daleko polje i koji Laodicejce iz svojih usta izbacuje silovitim povraćanjem. Razdvajanje pšenice i kukolja bit će brzo, jer su završni pokreti brzi. Taj brzi glasnik jest Onaj koji iznenada dolazi u svoj Hram u trećem poglavlju Malahije.

The lifting up of the offering in Malachi “as in days of old,” is the lifting up of the ensign of the one hundred and forty-four thousand; it was the lifting up of the two Pentecostal wave loaves offering; it was the lifting up of the serpent on the pole in the wilderness; it was the lifting up of Christ on the cross and it was the lifting up of Shadrach, Meshack and Abednego in the fiery furnace with Christ while all the world marveled and wondered; it was the publication of the 1843 chart, and the intended purpose for the 1850 chart.

Ridicarea ofrandei în Maleahi „ca în zilele de odinioară” este ridicarea steagului celor o sută patruzeci și patru de mii; a fost ridicarea ofrandei celor două pâini legănate de la Cincizecime; a fost ridicarea șarpelui pe prăjină în pustie; a fost ridicarea lui Hristos pe cruce și a fost ridicarea lui Șadrac, Meșac și Abed-Nego în cuptorul de foc împreună cu Hristos, în timp ce întreaga lume se minuna și se uimea; a fost publicarea diagramei din 1843 și scopul intenționat al diagramei din 1850.

It was in the second step of Abraham’s covenant that the rite of circumcision was enacted and enforced, thus becoming the sign of the covenant. Abraham, unlike Moses, immediately circumcised Isaac, so when he lifted him up as an offering in the third step, Isaac would represent the sign. That sign would later be replaced by baptism, which together provide two witnesses to the sign of the cross.

A fost în cea de-a doua etapă a legământului lui Avraam că rânduiala circumciziei a fost instituită și impusă, devenind astfel semnul legământului. Avraam, spre deosebire de Moise, l-a circumcis îndată pe Isaac, astfel încât, atunci când l-a ridicat ca jertfă în cea de-a treia etapă, Isaac să reprezinte semnul. Acest semn avea să fie mai târziu înlocuit de botez, care împreună dau două mărturii despre semnul crucii.

> “What is the seal of the living God, which is placed in the foreheads of His people? It is a mark which angels, but not human eyes, can read; for the destroying angel must see this mark of redemption. The intelligent mind has seen the sign of the cross of Calvary in the Lord’s adopted sons and daughters. The sin of the transgression of the law of God is taken away. They have on the wedding garment, and are obedient and faithful to all God’s commands.” Manuscript Release, number 21, 51.

> „Care este sigiliul Dumnezeului celui viu, care este pus pe frunțile poporului Său? Este un semn pe care îngerii, dar nu ochii omenești, îl pot citi; căci îngerul nimicitor trebuie să vadă acest semn al răscumpărării. Mintea înzestrată cu pricepere a văzut semnul crucii de pe Calvar asupra fiilor și fiicelor înfiați ai Domnului. Păcatul călcării Legii lui Dumnezeu este îndepărtat. Ei au haina de nuntă și sunt ascultători și credincioși față de toate poruncile lui Dumnezeu.” Manuscript Release, nr. 21, 51.

In the first step of the covenant in Genesis fifteen, a time prophecy of 400 years in bondage is identified, and Paul identifies the same period as 430 years. Paul’s calculation begins with the calling in Exodus twelve, for he includes Abram’s time of sojourning. When closely considered the four hundred years in relation to thirty years is one symbol set forth by Paul, and four hundred years set forth by Abram is another symbol. So, what does the four-hundred-year period represent, and what does the four-hundred and thirty year period represent, and what does the thirty years represent?

În primul pas al legământului din Geneza cincisprezece este identificată o profeție de timp de 400 de ani de robie, iar Pavel identifică aceeași perioadă ca fiind de 430 de ani. Calculul lui Pavel începe cu chemarea din Exodul doisprezece, căci el include timpul pribegiei lui Avram. Dacă sunt cercetați cu atenție, cei patru sute de ani în raport cu treizeci de ani constituie un simbol prezentat de Pavel, iar cei patru sute de ani prezentați de Avram constituie un alt simbol. Așadar, ce reprezintă perioada de patru sute de ani, ce reprezintă perioada de patru sute treizeci de ani și ce reprezintă cei treizeci de ani?

The scholars have aptly demonstrated that the four hundred and thirty years can be divided into two periods of two hundred and fifteen years, the first period free of bondage and slavery, the second is slavery.

Cercetătorii au demonstrat în mod just că cei patru sute treizeci de ani pot fi împărțiți în două perioade de câte două sute cincisprezece ani: prima perioadă, lipsită de robie și sclavie; a doua, de sclavie.

Abraham entered Canaan at the age of 75, and Isaac was born when Abraham was 100 years old (25 years later). Jacob was born when Isaac was 60 years old, and Jacob entered Egypt when he was 130 years old. This totals 215 years in Canaan and 215 years in Egypt, for a total of 430 years. For a student of prophecy this provides two testimonies, from two covenant symbols, for Paul, as with Abram had his name changed. Paul identifies 430 and Abram 400. The line upon line fulfillment of two related time prophecies is associated with the first covenant period that led to the establishment of God’s chosen people.

Abraham a intrat în Canaan la vârsta de 75 de ani, iar Isaac s-a născut când Abraham avea 100 de ani (25 de ani mai târziu). Iacov s-a născut când Isaac avea 60 de ani, iar Iacov a intrat în Egipt când avea 130 de ani. Aceasta însumează 215 ani în Canaan și 215 ani în Egipt, pentru un total de 430 de ani. Pentru un cercetător al profeției, aceasta oferă două mărturii, din două simboluri ale legământului, pentru Pavel, după cum și Abram și-a avut numele schimbat. Pavel indică 430, iar Abram 400. Împlinirea, linie peste linie, a două profeții de timp înrudite este asociată cu perioada primului legământ care a dus la întemeierea poporului ales al lui Dumnezeu.

When Christ came into history to confirm the covenant with many for one week, that week represented two interrelated time prophecies. The four-hundred and thirty year prophecy of Paul can be divided into two equal parts, as with the week of Christ. 215 years in Canaan followed by the 215 years in Egypt, typifying the testimony of Christ in person for 1260 days, followed by 1260 days of Christ’s testimony in the person of His disciples. The 2520 days Christ confirmed the covenant also represents the seven times that are the “quarrel of His covenant.”

Panahon ginkarihi ni Cristo ha kasaysayan basi pamatud-an an kauyonan ha kadam-an sulod hin usa ka semana, an nasabi nga semana nagrirepresenta hin duha nga nagkakaugnay nga mga tagna mahitungod han panahon. An tagna ni Pablo nga upat ka gatos kag katloan ka tuig mahimo bahinon ngadto ha duha nga magkapareho nga mga bahin, sugad man han semana ni Cristo. An 215 ka tuig ha Canaan nga sinundan han 215 ka tuig ha Egipto, nga nagtitipo han pagpamatuod ni Cristo ha Iya kalugaringon nga persona sulod hin 1260 ka adlaw, nga ginsundan han 1260 ka adlaw han pagpamatuod ni Cristo pinaagi han persona han Iya mga disipulo. An 2520 ka adlaw nga ginpamatud-an ni Cristo an kauyonan nagrirepresenta liwat han pito ka mga panahon nga amo an “pakig-away han Iya kauyonan.”

From 723 BC unto 1798 is 2520 years, and those years are divided into two periods of 1260 years, representing paganism trampling down the sanctuary and host for 1260 years, followed by papalism trampling down the sanctuary and host for 1260 years. The middle of Christ’s week was the cross, and the middle of the week (538) produces 1260 years of pagan testimony followed by 1260 years of pagan testimony from the papal disciple of paganism. When Christ’s kingdom of grace was empowered at the cross it typified 538, when the antichrist’s kingdom was empowered. At the cross, literal Israel was passed by and spiritual Israel began. In 538, literal paganism was passed by, and spiritual paganism began.

Ab 723 î.Hr. până în 1798 sunt 2520 de ani, iar acești ani sunt împărțiți în două perioade de câte 1260 de ani, reprezentând păgânismul care calcă în picioare sanctuarul și oastea timp de 1260 de ani, urmat de papalitate, care calcă în picioare sanctuarul și oastea timp de 1260 de ani. Mijlocul săptămânii lui Hristos a fost crucea, iar mijlocul săptămânii (538) produce 1260 de ani de mărturie păgână, urmați de 1260 de ani de mărturie păgână din partea discipolului papal al păgânismului. Când împărăția de har a lui Hristos a fost împuternicită la cruce, aceasta a prefigurat anul 538, când împărăția antihristului a fost împuternicită. La cruce, Israelul literal a fost trecut cu vederea, iar Israelul spiritual a început. În 538, păgânismul literal a fost trecut cu vederea, iar păgânismul spiritual a început.

Abram’s prophecy of four hundred years, is also four hundred and thirty years. It is the same prophecy, but set forth by two covenant symbols. Those two related time prophecies were identifying the bondage and deliverance of God’s people that would be fulfilled at the beginning of ancient Israel’s covenant history. At the end of ancient Israel’s covenant history, there is one time prophecy that aligns with another, in a day for a year relationship, thus identifying two time-prophecies emphasizing deliverance and bondage.

Profeția lui Abram despre patru sute de ani este, de asemenea, de patru sute treizeci de ani. Este aceeași profeție, dar înfățișată prin două simboluri ale legământului. Aceste două profeții de timp înrudite identificau robia și eliberarea poporului lui Dumnezeu, care urmau să se împlinească la începutul istoriei legământului Israelului antic. La sfârșitul istoriei legământului Israelului antic, există o profeție de timp care se aliniază cu o alta, într-o relație de o zi pentru un an, identificând astfel două profeții de timp care subliniază eliberarea și robia.

In the middle history of the beginning and ending of ancient Israel we find Daniel in the captivity of Babylon. From that covenant history, which identifies bondage and a promise of delivery; the prophecy which ties ancient Israel covenant history together with modern Israel’s covenant history is set forth. In the book of Daniel, two time-prophecies are identified. The “oath” of Moses’ “seven times” of Leviticus twenty-six is identified in Daniel 9/11, as well as verse thirteen’s question in Daniel eight, that leads to the answer of verse fourteen, that identifies the prophecy of 2300 years. The “oath,” which if broken, is the “curse of Moses” in Daniel nine eleven, when carried out in 677 BC against the southern kingdom and it concluded on October 22, 1844, as did the 2300 years. Both 2520 scatterings are located in the question of verse thirteen, and verse fourteen’s answer is the 2300.

În istoria de mijloc a începutului și sfârșitului Israelului antic îl găsim pe Daniel în robia Babilonului. Din acea istorie de legământ, care identifică robia și o făgăduință de izbăvire, este prezentată profeția care leagă istoria de legământ a Israelului antic de istoria de legământ a Israelului modern. În cartea lui Daniel sunt identificate două profeții de timp. „Jurământul” celor „șapte vremi” ale lui Moise din Leviticul douăzeci și șase este identificat în Daniel 9/11, precum și întrebarea din versetul treisprezece din Daniel opt, care conduce la răspunsul din versetul paisprezece, care identifică profeția celor 2300 de ani. „Jurământul”, care, dacă este călcat, devine „blestemul lui Moise” în Daniel nouă unsprezece, atunci când a fost adus la îndeplinire în anul 677 î.Hr. împotriva împărăției de sud, s-a încheiat la 22 octombrie 1844, la fel ca și cei 2300 de ani. Ambele împrăștieri ale celor 2520 sunt cuprinse în întrebarea din versetul treisprezece, iar răspunsul din versetul paisprezece este cel al celor 2300.

As with Moses, the alpha of ancient Israel’s covenant history, and as with Christ, the omega of ancient Israel’s covenant history, the beginning alpha history of modern Israel included two interrelated time prophecies. One represented bondage and slavery and the other deliverance. The division of 430 years into two equal periods in the alpha history of ancient Israel typified, the prophetic division that was repeated in the week Christ confirmed the covenant, and the interrelated period of judgment for breaking the covenant which was divided into two equal periods, sets forth two witnesses; that the alpha history of modern Israel would have a similar prophetic anchor. The 2520 years and 2300 years ending together provide the third witness of two interrelated time-prophecies, which possess a prophecy that is divided equally in the middle.

Ca și în cazul lui Moise, alfa istoriei legământului Israelului antic, și ca și în cazul lui Hristos, omega istoriei legământului Israelului antic, istoria de început, alfa, a Israelului modern a inclus două profeții de timp intercorelate. Una reprezenta robia și sclavia, iar cealaltă izbăvirea. Împărțirea celor 430 de ani în două perioade egale în istoria alfa a Israelului antic a prefigurat împărțirea profetică repetată în săptămâna în care Hristos a întărit legământul, iar perioada intercorelată de judecată pentru călcarea legământului, care a fost împărțită în două perioade egale, înfățișează doi martori: că istoria alfa a Israelului modern avea să aibă o ancoră profetică asemănătoare. Cei 2520 de ani și cei 2300 de ani, încheindu-se împreună, oferă al treilea martor al celor două profeții de timp intercorelate, care cuprind o profeție împărțită în mod egal la mijloc.

Three witnesses would lead a soul to expect that when the Lord enters into covenant with the one hundred and forty-four thousand in the omega history of modern Israel, that there would be two related prophecies of prophetic time, and a period connected that is divided into two equal parts, but this cannot be so, for when the Lord entered into covenant with modern Israel, He raised His hand to heaven and proclaimed that time would be no longer.

Trei martori ar conduce un suflet să se aștepte ca, atunci când Domnul intră în legământ cu cei o sută patruzeci și patru de mii în istoria omega a lui Israelul modern, să existe două profeții înrudite ale timpului profetic și o perioadă conexă împărțită în două părți egale; dar nu poate fi așa, căci, atunci când Domnul a intrat în legământ cu Israelul modern, El Și-a ridicat mâna către cer și a proclamat că timpul nu va mai fi.

The covenant of the one hundred and forty-four thousand is represented by two wave loaves of the first fruit wheat offering. The prophetic structure of three witnesses, followed by a twofold witness that lacks the distinction of prophetic time, is found in Abram’s offering of a heifer (that was divided equally), a she goat (that was divided equally), and a ram (that was divided equally), followed by a turtledove and a pigeon.

Legământul celor o sută patruzeci și patru de mii este reprezentat prin două pâini legănate din darul de grâu al celor dintâi roade. Structura profetică a trei martori, urmată de o mărturie dublă căreia îi lipsește distincția timpului profetic, se regăsește în jertfa lui Avram: o juncană (care a fost împărțită în mod egal), o capră (care a fost împărțită în mod egal) și un berbec (care a fost împărțit în mod egal), urmate de o turturea și un porumbel.

The first three offerings all had three years attached to their symbolism, identifying they represent three offerings which possessed prophetic time. Not only did the three offerings all possess prophetic time, they each had prophetic time that was equally divided into two periods. The turtledove and the pigeon have no age attached, they simply needed to be young, for they represent the last generation of covenant people, who is represented by two birds, or two flocks.

Primele trei jertfe aveau toate atașați trei ani simbolismului lor, arătând că ele reprezintă trei jertfe care aveau timp profetic. Nu numai că toate cele trei jertfe aveau timp profetic, dar fiecare dintre ele avea un timp profetic împărțit în mod egal în două perioade. Turturica și puiul de porumbel nu au vârstă atașată, ci trebuiau doar să fie tinere, căci ele reprezintă ultima generație a poporului legământului, care este reprezentată prin două păsări, sau două turme.

The two flocks represent the great multitude and the one hundred and forty-four thousand, but the two birds hold a secondary meaning. The pigeon is one of the offerings for the sanctuary, and when you look up the identification of the pigeon as an offering, more times than not it means a type of dove; whereas the pigeon in Abram’s offering is identifying a bird that is so young it has no feathers, or worse yet, a bird whose feathers have been plucked off. At this prophetic level the two birds are the wheat and tares.

Cele două turme reprezintă marea mulțime și cei o sută patruzeci și patru de mii, însă cele două păsări au o semnificație secundară. Porumbelul este una dintre jertfele pentru sanctuar, iar când cercetați identificarea porumbelului ca jertfă, de cele mai multe ori el desemnează un tip de turturică; pe când porumbelul din jertfa lui Abram identifică o pasăre atât de tânără încât nu are pene, sau, mai rău încă, o pasăre căreia i-au fost smulse penele. La acest nivel profetic, cele două păsări sunt grâul și neghina.

In the last days the ensign will be lifted up to the heavens as a bird, and it will do so at the very time that two unclean birds are going to lift up wickedness and place her on her throne in Shinar.

În zilele de pe urmă, stindardul va fi ridicat spre ceruri ca o pasăre, și aceasta chiar în vremea când două păsări necurate vor ridica nelegiuirea și o vor așeza pe tronul ei în Șinear.

> Then the angel that talked with me went forth, and said unto me, Lift up now thine eyes, and see what is this that goeth forth. And I said, What is it? And he said, This is an ephah that goeth forth. He said moreover, This is their resemblance through all the earth. And, behold, there was lifted up a talent of lead: and this is a woman that sitteth in the midst of the ephah.

> Atunci îngerul care vorbea cu mine a ieșit și mi-a zis: „Ridică-ți acum ochii și vezi ce este aceasta care iese.” Și am zis: „Ce este?” Iar el a zis: „Aceasta este o efă care iese.” A mai zis: „Aceasta este înfățișarea lor pe tot pământul.” Și iată, s-a ridicat un talant de plumb; și aceasta este o femeie care șade în mijlocul efei.

> And he said, This is wickedness. And he cast it into the midst of the ephah; and he cast the weight of lead upon the mouth thereof.

> Și a zis: „Aceasta este răutatea.” Și a aruncat-o în mijlocul efei; și a aruncat greutatea de plumb peste gura ei.

> Then lifted I up mine eyes, and looked, and, behold, there came out two women, and the wind was in their wings; for they had wings like the wings of a stork: and they lifted up the ephah between the earth and the heaven. Then said I to the angel that talked with me, Whither do these bear the ephah? And he said unto me, To build it an house in the land of Shinar: and it shall be established, and set there upon her own base. Zechariah 5:5–11.

> Apoi mi-am ridicat ochii și m-am uitat, și iată că au ieșit două femei, și vântul era în aripile lor; căci aveau aripi ca aripile unei berze; și au ridicat efa între pământ și cer. Atunci am zis îngerului care vorbea cu mine: „Unde duc acestea efa?” Și el mi-a zis: „Ca să-i zidească o casă în țara Șinearului; și ea va fi întemeiată și așezată acolo pe temelia ei.” Zaharia 5:5–11.

The papacy, represented as “wickedness,” or by Paul as “that wicked,” received its deadly wound in 1798, when a talent of lead was placed over the basket she sits in. Thereafter spiritualism and apostate Protestantism are going lift her up and build her a house in Shinar, at the same point that God has finished building the house that He is going to lift up as an ensign. In Zechariah the counterfeit ensign is the woman of wickedness and the ensign are represented as doves. The world with then be choosing between Rome, which is the cage of every unclean and hateful bird, or the dove, a symbol of God’s covenant with mankind.

Papita, reprezentată ca „răutate”, sau de Pavel ca „cel nelegiuit”, a primit rana ei de moarte în 1798, când un talant de plumb a fost pus peste efa în care șade. După aceea, spiritualismul și protestantismul apostat o vor ridica și îi vor zidi o casă în Șinear, chiar în același moment în care Dumnezeu va fi sfârșit de zidit casa pe care urmează să o înalțe ca un steag. În Zaharia, steagul contrafăcut este femeia nelegiuirii, iar steagul sunt reprezentați ca porumbei. Atunci lumea va alege între Roma, care este colivia oricărei păsări necurate și urâte, și porumbelul, un simbol al legământului lui Dumnezeu cu omenirea.

> And he cried mightily with a strong voice, saying, Babylon the great is fallen, is fallen, and is become the habitation of devils, and the hold of every foul spirit, and a cage of every unclean and hateful bird. Revelation 18:2.

> וַיִּקְרָא בְּקוֹל גָּדוֹל וְעָצוּם לֵאמֹר: נָפְלָה, נָפְלָה בָּבֶל הַגְּדוֹלָה, וַתְּהִי מְעוֹן לַשֵּׁדִים וּמִשְׁמָר לְכָל־רוּחַ טְמֵאָה וּכְלוּב לְכָל־עוֹף טָמֵא וּמְתֹעָב. הִתְגַּלּוּת 18:2

Christ stated in connection with His death and resurrection, ‘destroy this temple, and I will raise it up in three days.’ Those three days represent a prophetic period when a temple is raised up, as was the case with Moses, with Christ and with the Millerites. The three-year-old requirement for Abram’s offering of a heifer, she goat and ram represent that within each of the three covenant histories we are now considering, a temple would be erected. The final covenant temple of the one hundred and forty-four thousand is the ensign is to be lifted up as a crown unto heaven. For this reason; the heifer, she goat and ram are earth beasts, thus making the distinction with the birds that fly in the heavens. The covenant temple that is erected in the last days is when Jerusalem is lifted up above all the hills and mountains.

Christos i-a spus, în legătură cu moartea și învierea Sa: „Stricați templul acesta și în trei zile îl voi ridica.” Aceste trei zile reprezintă o perioadă profetică în care este ridicat un templu, așa cum s-a întâmplat în cazul lui Moise, al lui Hristos și al milleriților. Cerința ca jertfa lui Avram să fie dintr-o juncană de trei ani, o capră de trei ani și un berbec de trei ani reprezintă faptul că, în cadrul fiecăreia dintre cele trei istorii ale legământului pe care le luăm acum în considerare, urma să fie zidit un templu. Templul final al legământului celor o sută patruzeci și patru de mii este steagul care trebuie să fie ridicat ca o coroană către cer. Din acest motiv, juncana, capra și berbecul sunt fiare ale pământului, făcând astfel deosebirea față de păsările care zboară în ceruri. Templul legământului care este zidit în zilele de pe urmă este atunci când Ierusalimul este înălțat deasupra tuturor dealurilor și munților.

Though I have not yet identified every element of Abram’s first of three covenant steps, so far, every element we have considered has a counterpart in the beginning and ending of ancient literal Israel, and in the beginning of modern Israel. We have shown the three steps of the angels of Revelation fourteen in Abram’s first covenant step. The fractal of the three angels that is in the first covenant step of Abram, will be even more clearly upheld when we consider Abram’s second and third covenant steps.

Deși încă nu am identificat fiecare element al primului dintre cei trei pași ai legământului lui Avram, până acum, fiecare element pe care l-am luat în considerare are un corespondent în începutul și sfârșitul vechiului Israel literal și în începutul Israelului modern. Am arătat cei trei pași ai îngerilor din Apocalipsa paisprezece în primul pas al legământului lui Avram. Fractalul celor trei îngeri care se află în primul pas al legământului lui Avram va fi susținut și mai clar atunci când vom lua în considerare al doilea și al treilea pas al legământului lui Avram.

Abram’s “eight” offerings represent not only offerings that would become part of Moses’ sanctuary rituals, but they identify and confirm the role of prophetic time in the story of God’s covenant people. They confirm the beginning and endings of Israel as God’s chosen people, whether literal or spiritual.

Ofrandele „opt” ale lui Abram reprezintă nu doar ofrande care aveau să devină parte a ritualurilor sanctuarului lui Moise, ci ele identifică și confirmă rolul timpului profetic în istoria poporului legământului lui Dumnezeu. Ele confirmă începuturile și sfârșiturile lui Israel ca popor ales al lui Dumnezeu, fie literal, fie spiritual.

Paul’s 430 years, is a prophetic period that cannot be logically separated from Abram’s 400 years. When laid over the top of one another they produce a thirty-year period, followed by four hundred years. This is where we will continue the next article.

Cei 430 de ani ai lui Pavel reprezintă o perioadă profetică ce nu poate fi separată în mod logic de cei 400 de ani ai lui Avram. Când sunt suprapuși unul peste celălalt, ei dau naștere unei perioade de treizeci de ani, urmată de patru sute de ani. De aici vom continua în articolul următor.

> “The prophecies recorded in the Old Testament are the word of the Lord for the last days, and will be fulfilled as surely as we have seen the desolation of San Francisco.” Letter 154, May 26, 1906.

> „Profețiile consemnate în Vechiul Testament sunt cuvântul Domnului pentru zilele din urmă și se vor împlini tot atât de sigur cum am văzut pustiirea orașului San Francisco.” Scrisoarea 154, 26 mai 1906.

Back to Articles