Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Five

Cartea lui Ioel și Biserica Adventistă de Ziua a Șaptea Laodiceană - Numărul Cinci

How Long? The Fifth Seal

Câtă vreme? A cincea pecete

Author

Jeff Pippenger

Published

December 7, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

When “the light for that time is given” it is either “received” or “rejected.” The separation that is accomplished when the light is introduced is the work of the everlasting gospel, which includes not only the sealing of God’s people, but the separation of the wheat and the tares. The final testing and separation process began at 9/11, when the prophetic question asks, “how long?” and the prophetic answer is, “until the Sunday law.” The last mention of the symbol of “how long” is found in the fifth seal in the book of Revelation.

Când „lumina pentru acel timp este dată”, ea este fie „primită”, fie „respinsă”. Separarea care se realizează atunci când lumina este introdusă este lucrarea Evangheliei veșnice, care cuprinde nu doar sigilarea poporului lui Dumnezeu, ci și separarea grâului de neghină. Procesul final de încercare și separare a început la 11 septembrie, când întrebarea profetică întreabă: „până când?”, iar răspunsul profetic este: „până la legea duminicală”. Ultima mențiune a simbolului „până când” se găsește în pecetea a cincea din cartea Apocalipsei.

> And when he had opened the fifth seal, I saw under the altar the souls of them that were slain for the word of God, and for the testimony which they held: And they cried with a loud voice, saying, How long, O Lord, holy and true, dost thou not judge and avenge our blood on them that dwell on the earth?

> Și când a deschis pecetea a cincea, am văzut sub altar sufletele celor ce fuseseră înjunghiați pentru Cuvântul lui Dumnezeu și pentru mărturia pe care o ținuseră. Și au strigat cu glas tare, zicând: Până când, Stăpâne, Tu, Cel sfânt și adevărat, nu vei judeca și nu vei răzbuna sângele nostru asupra celor ce locuiesc pe pământ?

> And white robes were given unto every one of them; and it was said unto them, that they should rest yet for a little season, until their fellowservants also and their brethren, that should be killed as they were, should be fulfilled. Revelation 6:9–11.

> Și fiecăruia dintre ei i s-a dat o haină albă; și li s-a spus să se odihnească încă puțină vreme, până se va împlini și numărul celor împreună-slujitori ai lor și al fraților lor, care aveau să fie omorâți ca și ei. Apocalipsa 6:9–11.

Inspiration places the answer to the question of “how long” asked by the “souls of them that were slain” in future, when a second group of papal martyrs is made up. That begins at the Sunday law, and for this reason Sister White identifies Revelation chapter eighteen as the fulfilment of the second group of martyrs. There are two “voices” in the first five verses; the first voice marks 9/11 and the second voice calls men and women out of Babylon at the Sunday law. Sister White identifies the symbol of “how long” in the fifth seal with the first five verses of Revelation eighteen to outline 9/11 to the Sunday law. The focus is not on separation and sealing God’s people, but on the judgment of the papacy for murdering the martyrs of past history and those martyrs during the Sunday law crisis that make up the second group of papal martyrs.

Inspirația așază răspunsul la întrebarea „până când”, adresată de „sufletele celor ce fuseseră junghiați”, în viitor, când se va completa un al doilea grup de martiri ai papalității. Acest lucru începe la legea duminicală și, din acest motiv, sora White identifică Apocalipsa capitolul optsprezece ca fiind împlinirea celui de-al doilea grup de martiri. Există două „glasuri” în primele cinci versete; primul glas marchează 9/11, iar al doilea glas îi cheamă pe bărbați și pe femei să iasă din Babilon la legea duminicală. Sora White identifică simbolul „până când” din pecetea a cincea împreună cu primele cinci versete din Apocalipsa optsprezece pentru a contura perioada de la 9/11 până la legea duminicală. Accentul nu este pus pe separarea și sigilarea poporului lui Dumnezeu, ci pe judecata papalității pentru uciderea martirilor din istoria trecută și a acelor martiri din timpul crizei legii duminicale care alcătuiesc al doilea grup de martiri ai papalității.

> “When the fifth seal was opened, John the Revelator in vision saw beneath the altar the company that were slain for the Word of God and the testimony of Jesus Christ. After this came the scenes described in the eighteenth of Revelation, when those who are faithful and true are called out from Babylon. [Revelation 18:1–5, quoted.]” Manuscript Releases, volume 20, 14.

> „Când a fost deschisă a cincea pecete, Ioan Revelatorul a văzut în viziune sub altar ceata celor care au fost uciși pentru Cuvântul lui Dumnezeu și pentru mărturia lui Isus Hristos. După aceasta au urmat scenele descrise în capitolul al optsprezecelea din Apocalipsa, când cei care sunt credincioși și adevărați sunt chemați să iasă din Babilon. [Apocalipsa 18:1–5, citat.]” Manuscript Releases, volumul 20, 14.

In the other passage where she identifies the martyrs of the fifth seal and the future and second group of martyrs who are made up in the Sunday law crisis, she says those scenes “would be in a period of time in the future.” The two voices of Revelation eighteen represent the “period of time in the future.” The first voice in the beginning at 9/11 and the second voice at the Sunday law

În celălalt pasaj în care ea îi identifică pe martirii celei de-a cincea peceți și viitorul și al doilea grup de martiri care se formează în criza legii duminicale, ea spune că acele scene „vor fi într-o perioadă de timp în viitor”. Cele două glasuri din Apocalipsa optsprezece reprezintă „perioada de timp în viitor”. Primul glas la început, la 11 septembrie, iar al doilea glas la legea duminicală.

> “‘And when he had opened the fifth seal, I saw under the altar the souls of them that were slain for the word of God, and for the testimony which they held: and they cried with a loud voice, saying, How long, O Lord, Holy and true, doest Thou not judge and avenge our blood on them that dwell on the earth? And white robes were given unto every one of them [They were pronounced pure and holy]; and it was said unto them, that they should rest yet for a little season, until their fellowservants also and their brethren, that should be killed as they were, should be fulfilled’ [Revelation 6:9–11]. Here were scenes presented to John that were not in reality but that which would be in a period of time in the future.

> «Дар ҳангоме ки ӯ муҳри панҷумро кушод, ман дар зери қурбонгоҳ ҷонҳои онҳоеро дидам, ки барои каломи Худо ва барои шаҳодате, ки нигоҳ дошта буданд, кушта шуда буданд; ва онҳо бо овози баланд нидо карда, мегуфтанд: То ба кай, эй Парвардигори муқаддас ва ҳақиқӣ, доварӣ намекунӣ ва интиқоми хуни моро аз сокинони замин намегирӣ? Ва ба ҳар яки онҳо ҷомаи сафед дода шуд [Онҳо пок ва муқаддас эълон карда шуданд]; ва ба онҳо гуфта шуд, ки боз андаке биёроманд, то ҳамхизматони онҳо низ ва бародаронашон, ки бояд мисли онҳо кушта шаванд, ба камол расанд» [Ваҳй 6:9–11]. Дар ин ҷо манзараҳое ба Юҳанно нишон дода шуданд, ки дар воқеият дар он вақт набуданд, балки он чизе буданд, ки дар як давраи ояндаи замон ба вуқӯъ хоҳад пайваст.

> “Revelation 8:1–4 quoted.” Manuscript Releases, volume 20, 197.

> „Apocalipsa 8:1–4 citat.” Manuscript Releases, volumul 20, 197.

Sister White associates the fulfillment of the formation of the second group of martyrs in the future and in the other passage she quotes Revelation 18:1–5, which identifies a voice in the first three verses and another voice in verses four and five. The first voice marks 9/11 when the great buildings of New York came down and the second voice is the Sunday law when God’s other flock is called out of Babylon. In the second passage she refers to Revelation chapter eight and the first four verses which identify the opening of the seventh seal, when coals from off the altar are cast to the earth which aligns with Pentecost, when fire came from heaven and illuminated the disciples, just as Elijah’s twelve stones were illuminated and as represented by tongues of fire upon the disciples.

Soră White asociază împlinirea formării celui de-al doilea grup de martiri cu viitorul, iar în celălalt pasaj ea citează Apocalipsa 18:1–5, care identifică un glas în primele trei versete și un alt glas în versetele patru și cinci. Primul glas marchează 11 septembrie, când marile clădiri ale New Yorkului s-au prăbușit, iar al doilea glas este legea duminicală, când cealaltă turmă a lui Dumnezeu este chemată să iasă din Babilon. În al doilea pasaj ea face referire la capitolul opt din Apocalipsa și la primele patru versete, care identifică deschiderea celei de-a șaptea peceți, când cărbuni de pe altar sunt aruncați pe pământ, fapt ce se armonizează cu Cincizecimea, când focul a coborât din cer și i-a luminat pe ucenici, așa cum au fost luminate cele douăsprezece pietre ale lui Ilie și cum este reprezentat prin limbi ca de foc asupra ucenicilor.

## How Long? Zechariah & John

Cât timp? Zaharia și Ioan

How long is a prophetic symbol of the period of time from 9/11 unto the Sunday law which has been typified in the story of Mount Carmel, the history of the Millerites from 1840 to 1844, the history of Moses’ from the eighth to tenth plague, the witness of the martyrs of the fifth seal and in Zechariah the question is asked “how long” would it be until God had mercy upon Jerusalem that had been in Babylon for seventy years.

Cât de lung este un simbol profetic al perioadei de timp de la 11 septembrie până la legea duminicală, care a fost prefigurată în istoria Muntelui Carmel, în istoria milleriților din 1840 până în 1844, în istoria lui Moise de la a opta până la a zecea plagă, în mărturia martirilor din pecetea a cincea, iar în Zaharia este pusă întrebarea „câtă vreme” va mai fi până când Dumnezeu va avea milă de Ierusalimul care fusese în Babilon timp de șaptezeci de ani.

> Then the angel of the Lord answered and said, O Lord of hosts, how long wilt thou not have mercy on Jerusalem and on the cities of Judah, against which thou hast had indignation these threescore and ten years?

> Atunci îngerul Domnului a răspuns și a zis: „O, Doamne al oștirilor, până când nu vei avea milă de Ierusalim și de cetățile lui Iuda, împotriva cărora Te-ai mâniat acești șaptezeci de ani?”

> And the Lord answered the angel that talked with me with good words and comfortable words.

> Și Domnul i-a răspuns îngerului care vorbea cu mine cu cuvinte bune și cuvinte de mângâiere.

> So the angel that communed with me said unto me, Cry thou, saying, Thus saith the Lord of hosts; I am jealous for Jerusalem and for Zion with a great jealousy. And I am very sore displeased with the heathen that are at ease: for I was but a little displeased, and they helped forward the affliction. Therefore thus saith the Lord; I am returned to Jerusalem with mercies: my house shall be built in it, saith the Lord of hosts, and a line shall be stretched forth upon Jerusalem. Cry yet, saying, Thus saith the Lord of hosts; My cities through prosperity shall yet be spread abroad; and the Lord shall yet comfort Zion, and shall yet choose Jerusalem. Zechariah 1:12–17.

> Atunci îngerul care vorbea cu mine mi-a zis: „Strigă, zicând: Așa vorbește Domnul oștirilor: Sunt plin de o mare gelozie pentru Ierusalim și pentru Sion. Și sunt foarte mâniat pe neamurile care stau fără grijă; căci Eu eram doar puțin mâniat, dar ele au ajutat la sporirea necazului. De aceea, așa vorbește Domnul: M-am întors spre Ierusalim cu îndurări; casa Mea va fi zidită în el, zice Domnul oștirilor, și frânghia de măsurat va fi întinsă peste Ierusalim. Strigă din nou, zicând: Așa vorbește Domnul oștirilor: Cetățile Mele se vor revărsa iarăși de belșug; Domnul va mângâia iarăși Sionul și va alege iarăși Ierusalimul.” Zaharia 1:12–17.

Sister White directly aligns Zechariah’s “threescore and ten years” (seventy years) that literal ancient Israel was in bondage to literal Babylon with the twelve hundred and sixty years from 538 unto 1798 that spiritual Israel (Christians) were in bondage to spiritual Babylon (Roman Catholicism).

Sora White aliniază în mod direct „șaptezeci de ani” din Zaharia — perioada în care Israelul literal din vechime a fost în robie față de Babilonul literal — cu cei o mie două sute șaizeci de ani, din 538 până în 1798, în care Israelul spiritual (creștinii) a fost în robie față de Babilonul spiritual (catolicismul roman).

> “God’s church on earth was as verily in captivity during this long period of relentless persecution as were the children of Israel held captive in Babylon during the period of the exile.” Prophets and Kings, 714.

> „Biserica lui Dumnezeu de pe pământ s-a aflat cu adevărat în captivitate în timpul acestei lungi perioade de persecuție neîncetată, așa cum copiii lui Israel au fost ținuți captivi în Babilon în perioada exilului.” Profeți și Regi, 714.

In 1798, at the end of the twelve hundred and sixty years the first of three messages represented as angels in Revelation fourteen arrived. The second arrived on April 19, 1844 and the third on October 22, 1844. The history symbolized by the question, “how long” is from 9/11 unto the Sunday law, and that period of time was typified in the beginning of Adventism in the Millerite movement of August 11, 1840 unto October 22, 1844. That period is symbolically illustrated by John the Revelator in chapter ten when John eats the little book that was sweet in his mouth, but became bitter in his stomach.

Mu 1798, pakupera pemakore ane chiuru chimwe namazana maviri namakumi matanhatu, shoko rokutanga remashoko matatu anomiririrwa sevatumwa muna Zvakazarurwa gumi neina rakasvika. Rechipiri rakasvika musi wa19 Kubvumbi, 1844, uye rechitatu musi wa22 Gumiguru, 1844. Nhoroondo inomiririrwa nomubvunzo wokuti, “kusvikira rinhi,” inobva pa9/11 kusvikira kumurayiro weSvondo, uye nguva iyoyo yakafananidzirwa pakutanga kweAdventism mukufamba kwevaMillerite kubva musi wa11 Nyamavhuvhu, 1840, kusvikira musi wa22 Gumiguru, 1844. Nguva iyoyo inoratidzirwa nenzira yokufananidzira naJohane muZvakazarurwa muchitsauko chegumi apo Johane anodya kabhuku kaduku kakanga kakatapira mumuromo make, asi kakazovava mudumbu make.

> And the voice which I heard from heaven spake unto me again, and said, Go and take the little book which is open in the hand of the angel which standeth upon the sea and upon the earth. And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter.

> Și glasul pe care-l auzisem din cer mi-a vorbit din nou și a zis: Du-te și ia cărticica deschisă din mâna îngerului care stă pe mare și pe pământ. Și m-am dus la înger și i-am zis: Dă-mi cărticica. Iar el mi-a zis: Ia-o și mănânc-o; ea îți va amărî pântecele, dar în gura ta va fi dulce ca mierea. Și am luat cărticica din mâna îngerului și am mâncat-o; și în gura mea a fost dulce ca mierea; iar după ce am mâncat-o, pântecele mi s-a amărât.

> And he said unto me, Thou must prophesy again before many peoples, and nations, and tongues, and kings. Revelation 10:8–11.

> Și mi-a zis: „Trebuie să prorocești din nou înaintea multor popoare, și neamuri, și limbi, și împărați.” Apocalipsa 10:8–11.

The history John is illustrating is represented by the book that was eaten, for the eating represented the Millerites coming to understand the message and their experience in proclaiming that message. So, when John is told immediately after that history is set forth that John must prophesy again, the prophesying that is being identified is the history of 1840 to 1844. John is told that the Millerite history from 1840 to 1844 is repeated in the history of the end of Adventism. As soon as John is told that he must prophesy again he is told to measure the temple.

Istoria pe care o ilustrează Ioan este reprezentată de cărticica ce a fost mâncată, căci mâncarea ei reprezenta faptul că milleriții au ajuns să înțeleagă solia și experiența lor în vestirea acelei solii. Așadar, când lui Ioan i se spune imediat după prezentarea acelei istorii că trebuie să profețească din nou, profețirea care este identificată este istoria anilor 1840–1844. Lui Ioan i se spune că istoria millerită din 1840 până în 1844 se repetă în istoria sfârșitului adventismului. De îndată ce lui Ioan i se spune că trebuie să profețească din nou, i se spune să măsoare templul.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> Și mi s-a dat o trestie asemenea unei nuiele; și îngerul stătea, zicând: Ridică-te și măsoară Templul lui Dumnezeu, și altarul, și pe cei ce se închină în el. Dar curtea care este în afara Templului las-o deoparte și n-o măsura; căci a fost dată neamurilor: și cetatea cea sfântă o vor călca în picioare patruzeci și două de luni. Apocalipsa 11:1, 2.

The work given to Adventism post-October 22, 1844 was represented by John as measuring or building the temple, in agreement with the promise set forth in Zechariah that “a line would be stretched forth upon Jerusalem” again—for the Lord would “yet choose Jerusalem.” The history represented at the beginning of Adventism with the Philadelphian movement of Millerite Adventism is repeated at the ending of Adventism with the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand. At the great disappointment of October 22, 1844, a period of time, represented as “the days of the voice of the seventh angel” began.

Lucrara încredințată adventismului după 22 octombrie 1844 a fost reprezentată de Ioan ca măsurarea sau zidirea templului, în acord cu făgăduința prezentată în Zaharia că „o funie de măsurat va fi întinsă din nou peste Ierusalim”, căci Domnul avea să „aleagă iarăși Ierusalimul”. Istoria reprezentată la începutul adventismului prin mișcarea filadelfiană a adventismului millerit se repetă la încheierea adventismului prin mișcarea filadelfiană a celor o sută patruzeci și patru de mii. La marea dezamăgire din 22 octombrie 1844, a început o perioadă de timp, reprezentată ca „zilele glasului îngerului al șaptelea”.

> But in the days of the voice of the seventh angel, when he shall begin to sound, the mystery of God should be finished, as he hath declared to his servants the prophets. Revelation 10:7.

> Dar în zilele glasului celui de-al șaptelea înger, când va începe să sune, taina lui Dumnezeu se va sfârși, așa cum a vestit slujitorilor Săi, prorocii. Apocalipsa 10:7.

The message was sweet to the Millerites when the Islamic time prophecy of the second woe was fulfilled just as the Millerites had predicted in advance of August 11, 1840. The message turned bitter in the stomach at the great disappointment of October 22, 1844. As soon as John finishes illustrating the history of 1840 to 1844, he is informed that he must do the very same thing (prophesy) again. Then he is told to measure Jerusalem, and when he does so he is aligning with Zechariah’s prophecy of the Lord choosing Jerusalem. From October 22, 1844 onward prophetic history is represented as the “days of the voice of the seventh angel.” The “days” of the message (voice) of the seventh angel (third woe) represent a period of time when the divinity of Christ would be permanently combined with humanity who were to be the one hundred and forty-four thousand. That work was delayed by the rebellion of 1863, and on 9/11 the sounding of the seventh angel (third woe) once again began to sound.

Mesajul a fost dulce pentru milleriți atunci când profeția islamică de timp a celui de-al doilea vai s-a împlinit întocmai așa cum preziseseră milleriții înainte de 11 august 1840. Mesajul s-a prefăcut în amărăciune în pântece la marea dezamăgire din 22 octombrie 1844. De îndată ce Ioan încheie ilustrarea istoriei din 1840 până în 1844, i se aduce la cunoștință că trebuie să facă din nou exact același lucru (să prorocească). Apoi i se spune să măsoare Ierusalimul, iar când face aceasta se aliniază cu profeția lui Zaharia despre alegerea Ierusalimului de către Domnul. Din 22 octombrie 1844 înainte, istoria profetică este reprezentată ca „zilele glasului celui de-al șaptelea înger”. „Zilele” mesajului (glasului) celui de-al șaptelea înger (al treilea vai) reprezintă o perioadă de timp în care dumnezeirea lui Hristos urma să fie unită în chip permanent cu omenirea care trebuia să fie cei o sută patruzeci și patru de mii. Această lucrare a fost întârziată de răzvrătirea din 1863, iar la 9/11 sunarea celui de-al șaptelea înger (al treilea vai) a început din nou să răsune.

In sacred history the Lord chose Jerusalem to place His name there, and his “name” is His character. Jerusalem and Zion are referenced by Zechariah when he states, “I am jealous for Jerusalem and for Zion with a great jealousy” and thereafter with, “the Lord shall yet comfort Zion, and shall yet choose Jerusalem.” Zion is comforted when it receives the Holy Spirit who is the “Comforter.” The comforting of the Holy Spirit began at 9/11 in agreement with Christ breathing on the disciples after His descent from meeting with the Father after His resurrection. The manifestation of the Holy Spirit was greatly increased at Pentecost. That season began with the first fruit offering being resurrected and it ended with the first fruit offering of Pentecost, when the entire world then heard the message.

În istoria sacră, Domnul a ales Ierusalimul ca să-Și pună acolo Numele, iar „Numele” Său este caracterul Său. Ierusalimul și Sionul sunt menționate de Zaharia când spune: „Sunt gelos pentru Ierusalim și pentru Sion cu o mare gelozie”, iar apoi: „Domnul va mai mângâia încă Sionul și va mai alege încă Ierusalimul.” Sionul este mângâiat când primește Duhul Sfânt, care este „Mângâietorul”. Mângâierea prin Duhul Sfânt a început la 9/11, în acord cu Hristos suflând peste ucenici după coborârea Sa de la întâlnirea cu Tatăl, după învierea Sa. Manifestarea Duhului Sfânt a fost mult sporită la Cincizecime. Acel timp a început cu învierea ofrandei de pârgă și s-a încheiat cu ofranda de pârgă de la Cincizecime, când atunci întreaga lume a auzit mesajul.

> Comfort ye, comfort ye my people, saith your God. Speak ye comfortably to Jerusalem, and cry unto her, that her warfare is accomplished, that her iniquity is pardoned: for she hath received of the Lord’s hand double for all her sins. Isaiah 41:1, 2.

> Mângâiați, mângâiați pe poporul Meu, zice Dumnezeul vostru. Vorbiți inimii Ierusalimului și strigați-i că lupta lui s-a sfârșit, că nelegiuirea lui este ispășită; căci a primit din mâna Domnului îndoit pentru toate păcatele lui. Isaia 41:1, 2.

The one hundred and forty-four thousand are sealed when “their iniquity is pardoned.” This occurs just before the Sunday law as they are lifted up as the Pentecostal first fruit offering while receiving the outpouring of the Holy Spirit without measure as the disciples typified at Pentecost. The sprinkling of rain that began at 9/11 becomes a full outpouring at the Sunday law. In the history the first fruit offering of 9/11 unto the first fruit offering at the Sunday law when the one hundred and forty-four thousand are sealed and prepared as an offering to be lifted up as an ensign from the Sunday law until the close of probation. That history is represented by the first three verses of Revelation eighteen announcing the fall of Babylon, which is the biblical symbol that represents a ‘doubling.’

O sută patruzeci și patru de mii sunt sigilați atunci când „nelegiuirea lor este iertată”. Aceasta are loc chiar înainte de legea duminicală, când ei sunt înălțați ca dar al celor dintâi roade de la Cincizecime, în timp ce primesc revărsarea Duhului Sfânt fără măsură, așa cum ucenicii au fost prefigurați la Cincizecime. Stropirea ploii care a început la 11/9 devine o revărsare deplină la legea duminicală. În istoria de la darul celor dintâi roade de la 11/9 până la darul celor dintâi roade de la legea duminicală, când cei o sută patruzeci și patru de mii sunt sigilați și pregătiți ca o jertfă spre a fi înălțați ca un steag din vremea legii duminicale până la încheierea timpului de probă. Acea istorie este reprezentată de primele trei versete din Apocalipsa optsprezece, care vestesc căderea Babilonului, simbolul biblic ce reprezintă o „dublare”.

> And after these things I saw another angel come down from heaven, having great power; and the earth was lightened with his glory. And he cried mightily with a strong voice, saying, Babylon the great is fallen, is fallen, and is become the habitation of devils, and the hold of every foul spirit, and a cage of every unclean and hateful bird. For all nations have drunk of the wine of the wrath of her fornication, and the kings of the earth have committed fornication with her, and the merchants of the earth are waxed rich through the abundance of her delicacies. Revelation 18:1–3.

> I pēc tam es redzēju citu eņģeli nokāpjam no debesīm, kam bija liela vara; un zeme tapa apgaismota no viņa godības. Un viņš vareni sauca stiprā balsī, sacīdams: Kritusi, kritusi lielā Bābele, un tā kļuvusi par dēmonu mājokli un par ikviena nešķīsta gara mītni, un par ikviena nešķīsta un ienīstama putna sprostu. Jo visas tautas ir dzērušas no viņas netiklības dusmu vīna, un zemes ķēniņi ar viņu ir netiklībā dzīvojuši, un zemes tirgotāji kļuvuši bagāti no viņas greznības pārpilnības. Atklāsmes 18:1–3.

Throughout the Scriptures a doubling of phrases or words represents the perfect fulfillment of the fall of Babylon in the last days. It is the signature of Alpha and Omega who always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing. Babylon’s two falls are represented as Nimrod and Belshazzar. Nimrod was the beginning of Babylon, when it was simply Babel. Nimrod’s fall represented Belshazzar’s fall and the message of the second angel and the angel of Revelation eighteen is that the fall of Nimrod at the beginning of Babylon represented the fall of Belshazzar at the end, for Alpha and Omega always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing

În întreaga Scriptură, o dublare a expresiilor sau a cuvintelor reprezintă împlinirea desăvârșită a căderii Babilonului în zilele de pe urmă. Ea este semnătura lui Alfa și Omega, care ilustrează întotdeauna sfârșitul unui lucru prin începutul acelui lucru. Cele două căderi ale Babilonului sunt reprezentate prin Nimrod și Belșațar. Nimrod a fost începutul Babilonului, când acesta era pur și simplu Babel. Căderea lui Nimrod a reprezentat căderea lui Belșațar, iar solia celui de-al doilea înger și a îngerului din Apocalipsa optsprezece este că căderea lui Nimrod, la începutul Babilonului, a reprezentat căderea lui Belșațar la sfârșit, căci Alfa și Omega ilustrează întotdeauna sfârșitul unui lucru prin începutul acelui lucru.

Nimrod’s tower was brought down as a symbol of his fall and he typified the fall of the Twin Towers on 9/11. Belshazzar’s fall was the writing on the wall, marking the end of Babylon’s seventy-year reign as the first kingdom of Bible prophecy, and thus typifying the fall of the United States at the end of Isaiah twenty-three’s symbolic “seventy years, according to the days of one king” representing the history of the United States from 1798 unto the Sunday law. Belshazzar’s writing on the wall, represents when the wall of separation of church and state falls at the Sunday law, which is the very point where the sixth kingdom of Bible prophecy ends, just as Belshazzar was slain on that very night. The handwriting on the wall is the law that is written that overturns the wall of separation of church and state in the Constitution.

Turnul lui Nimrod a fost doborât ca simbol al căderii lui, iar el a prefigurat căderea Turnurilor Gemene la 11 septembrie. Căderea lui Belșațar a fost scrierea de pe zid, marcând sfârșitul domniei de șaptezeci de ani a Babilonului ca prima împărăție a profeției biblice și, astfel, prefigurând căderea Statelor Unite la sfârșitul celor „șaptezeci de ani” simbolici din Isaia douăzeci și trei, „după zilele unui singur împărat”, reprezentând istoria Statelor Unite din 1798 până la legea duminicală. Scrierea de pe zid în cazul lui Belșațar reprezintă momentul când zidul de separare dintre biserică și stat cade la legea duminicală, care este chiar punctul în care se încheie a șasea împărăție a profeției biblice, așa cum Belșațar a fost ucis chiar în acea noapte. Scrisul de mână de pe zid este legea care este scrisă și care răstoarnă zidul de separare dintre biserică și stat din Constituție.

The ‘history’ represented from 9/11 unto the Sunday law and thereafter to the close of human probation and the seven last plagues is the historical period that is symbolized within God’s word by a doubling of phrases or words. In that period the Holy Spirit is poured out, beginning with a sprinkling from 9/11 unto the Sunday law and thereafter the full outpouring. The Holy Spirit has been represented by Christ as the “Comforter” who, when he came would show God’s people all things.

„Istoria” reprezentată de la 9/11 până la legea duminicală și, după aceea, până la încheierea timpului de probă al omenirii și cele șapte plăgi de pe urmă este perioada istorică simbolizată în Cuvântul lui Dumnezeu printr-o dublare a expresiilor sau a cuvintelor. În acea perioadă, Duhul Sfânt este revărsat, începând cu o stropire de la 9/11 până la legea duminicală și, după aceea, revărsarea deplină. Duhul Sfânt a fost reprezentat de Hristos ca „Mângâietorul”, care, atunci când va veni, avea să arate poporului lui Dumnezeu toate lucrurile.

> But the Comforter, which is the Holy Ghost, whom the Father will send in my name, he shall teach you all things, and bring all things to your remembrance, whatsoever I have said unto you. John 14:26.

> Dar Mângâietorul, adică Duhul Sfânt, pe care Tatăl Îl va trimite în Numele Meu, vă va învăța toate lucrurile și vă va aduce aminte de toate cele pe care vi le-am spus. Ioan 14:26.

The Holy Spirit is conveyed to the one hundred and forty-four thousand through the “golden oil,” which is also the “rain,” and is also the “Comforter.” When represented as the “Comforter” the Holy Spirit is identifying a special manifestation of the Holy Spirit.

Duhul Sfânt este transmis celor o sută patruzeci și patru de mii prin „untdelemnul de aur”, care este și „ploaia” și este, de asemenea, „Mângâietorul”. Când este reprezentat ca „Mângâietorul”, Duhul Sfânt identifică o manifestare specială a Duhului Sfânt.

God’s people have always possessed the Holy Spirit when they have met the requirements of the gospel, but the times of genuine sacred revival, “as in former years,” when a special manifestation of the Holy Spirit for a corporate body, the Holy Spirit is represented as the Comforter. More importantly the corporate body are having their memories’ exercised by the Comforter as he “brings all things to their “remembrance.” This confirms that those people participating in the manifestation have the genuine experience, for the Holy Spirit is participating in the activities of their minds, for he is influencing the thinking process as he brings “all things to your remembrance.”

Poporul lui Dumnezeu a avut întotdeauna Duhul Sfânt atunci când a împlinit cerințele Evangheliei; însă, în vremurile unei autentice redeșteptări sacre, „ca în anii de odinioară”, când are loc o manifestare specială a Duhului Sfânt pentru un trup colectiv, Duhul Sfânt este prezentat ca Mângâietorul. Și mai important, trupul colectiv își are memoria pusă în lucrare de către Mângâietorul, pe măsură ce El „vă va aduce aminte de toate lucrurile”. Aceasta confirmă că acei oameni care participă la manifestare au o experiență autentică, căci Duhul Sfânt participă la activitățile minții lor, influențând procesul gândirii pe măsură ce aduce „toate lucrurile în amintirea voastră”.

Human memory combines to make up the higher nature of man with the other components such as judgment, intelligence, reason and conscience, which the apostle Paul labels as “the mind.” The higher nature is either the carnal mind or it’s the mind of Christ.

Memoria omului, împreună cu celelalte componente — precum judecata, inteligența, rațiunea și conștiința — alcătuiește natura superioară a omului, pe care apostolul Pavel o numește „mintea”. Natura superioară este fie mintea firii pământești, fie mintea lui Hristos.

> Because the carnal mind is enmity against God: for it is not subject to the law of God, neither indeed can be. Romans 8:7.

> Pentru că firea pământească este vrăjmășie împotriva lui Dumnezeu; căci ea nu se supune Legii lui Dumnezeu și nici nu poate să se supună. Romani 8:7.

> For who hath known the mind of the Lord, that he may instruct him? But we have the mind of Christ. 1 Corinthians 2:16.

> Căci cine a cunoscut gândul Domnului, ca să-L poată învăța? Dar noi avem gândul lui Hristos. 1 Corinteni 2:16.

The lower nature, or flesh is made up of the nervous, emotional, and hormonal systems associated with the senses which are the “avenues of the soul.” The higher nature is designed to rule over the lower and as such is represented as the fortress, and the fortress is constantly under attack from the senses (the lower nature), and the attacks are made against the fortress through the avenues that lead into the fortress. Within the fortress of the higher nature there is a command center, or what Sister White calls the citadel. The citadel is the Most Holy Place in the sanctuary, which is divided into two basic divisions. The courtyard is the flesh, or lower nature, and to come into the courtyard or also to transfer the blood into the holy place required passing through a curtain or veil. The courtyard is bookended by the veils.

Inferioara natură, sau firea pământească, este alcătuită din sistemele nervos, emoțional și hormonal asociate cu simțurile, care sunt „căile de acces ale sufletului”. Natura superioară este menită să stăpânească peste cea inferioară și, ca atare, este reprezentată ca o fortăreață; iar fortăreața se află neîncetat sub atac din partea simțurilor (natura inferioară), iar atacurile sunt îndreptate împotriva fortăreței prin căile de acces care duc în fortăreață. Înăuntrul fortăreței naturii superioare se află un centru de comandă, sau ceea ce sora White numește citadela. Citadela este Locul Preasfânt din sanctuar, care este împărțit în două diviziuni de bază. Curtea este firea pământească, sau natura inferioară, iar pentru a intra în curte sau, de asemenea, pentru a transfera sângele în Locul Sfânt era necesară trecerea printr-o perdea sau printr-o catapeteasmă. Curtea este mărginită de catapetesme la ambele capete.

> By a new and living way, which he hath consecrated for us, through the veil, that is to say, his flesh. Hebrews 10:20.

> Pe calea cea nouă și vie, pe care ne-a deschis-o El, prin perdeaua dinăuntru, adică trupul Său. Evrei 10:20.

The sanctuary is divided into two parts; the courtyard and sanctuary. The sanctuary in turn is divided into two parts as is the higher nature. The higher nature breaks down into two areas. One of those areas is represented as the holy place and the other the Most Holy Place. The holy place represents the mental activities necessary for humanity to function, but the Most Holy Place is the area where God and Man meet. The Most Holy Place is the throne room of God, and those who are converted are seated in heavenly places with Christ.

Sanctuarul este împărțit în două părți: curtea și sanctuarul. La rândul său, sanctuarul este împărțit în două părți, asemenea naturii superioare. Natura superioară se descompune în două domenii. Unul dintre aceste domenii este reprezentat de Locul Sfânt, iar celălalt de Locul Preasfânt. Locul Sfânt reprezintă activitățile mintale necesare pentru ca omenirea să funcționeze, însă Locul Preasfânt este domeniul în care Dumnezeu și omul se întâlnesc. Locul Preasfânt este sala tronului lui Dumnezeu, iar cei care sunt convertiți sunt așezați în locurile cerești împreună cu Hristos.

> And hath raised us up together, and made us sit together in heavenly places in Christ Jesus. Ephesians 2:6.

> Și ne-a înviat împreună și ne-a pus să ședem împreună în locurile cerești, în Hristos Isus. Efeseni 2:6.

The verse is taken from a passage where several verses prior, but absolutely in the same flow of thought, Jesus is seated in heavenly places, just as are His people.

Versetul este preluat dintr-un pasaj în care, cu câteva versete mai înainte, dar în mod absolut în același flux al gândirii, Isus este așezat în locurile cerești, așa cum sunt și ai Săi.

> Which he wrought in Christ, when he raised him from the dead, and set him at his own right hand in the heavenly places. Ephesians 1:20.

> Pe care a lucrat-o în Hristos, când L-a înviat din morți și L-a așezat la dreapta Sa, în locurile cerești. Efeseni 1:20.

Christ and His people are seated together in the Most Holy Place. Christ was resurrected and then sat down in heavenly places and His people are raised up and seated in the throne room of the Most Holy Place. Paul identifies that those who are raised in verse six have been resurrected from sin in the previous verse.

Hristos și poporul Său sunt așezați împreună în Locul Preasfânt. Hristos a înviat și apoi S-a așezat în locurile cerești, iar poporul Său este ridicat și așezat în sala tronului din Locul Preasfânt. Pavel arată că aceia care sunt ridicați în versetul șase au fost înviați din păcat în versetul precedent.

> Even when we were dead in sins, hath quickened us together with Christ, (by grace ye are saved) And hath raised us up together, and made us sit together in heavenly places in Christ Jesus. Ephesians 1:5, 6.

> Chiar și atunci când eram morți în păcate, ne-a adus la viață împreună cu Hristos (prin har sunteți mântuiți). Și ne-a înviat împreună și ne-a pus să ședem împreună în locurile cerești, în Hristos Isus. Efeseni 1:5, 6.

The perfect fulfillment of the passage from Ephesians are the two witnesses of Revelation eleven, eleven who are resurrected and then taken up into heaven as an ensign—but also to be seated in heavenly places. In the Most Holy Place the two witnesses are representing humanity in the very presence of God, and their justification for being seated there is the badge which they each possess. That badge is the seal of God, and the seal of God represents that the human has become one with the divine, and that seal is represented by the fact that the Comforter, who is the Holy Spirit is abiding within the Most Holy Place of ‘their’ higher nature. The Most Holy Place is the throne room of God where divine and human are combined, and it represents the human temple whose higher nature includes a Most Holy Place where both divinity and humanity are seated together.

Împlinirea desăvârșită a pasajului din Efeseni sunt cei doi martori din Apocalipsa unsprezece, unsprezece, care sunt înviați și apoi înălțați la cer ca un steag—dar și pentru a fi așezați în locurile cerești. În Locul Preasfânt, cei doi martori reprezintă omenirea chiar în prezența lui Dumnezeu, iar îndreptățirea lor de a ședea acolo este semnul pe care îl posedă fiecare. Acel semn este pecetea lui Dumnezeu, iar pecetea lui Dumnezeu arată că omul a devenit una cu divinul, iar acea pecete este reprezentată de faptul că Mângâietorul, care este Duhul Sfânt, locuiește în Locul Preasfânt al naturii „lor” superioare. Locul Preasfânt este sala tronului lui Dumnezeu, unde divinul și omenescul sunt unite, și el reprezintă templul omenesc a cărui natură superioară include un Loc Preasfânt în care atât divinitatea, cât și omenirea sunt așezate împreună.

The outpouring of the “Comforter” is the sealing of the one hundred and forty-four thousand and it marks a change in salvational history, for at that time, the church changes from the church militant to the church triumphant. At that time, it changes from the Laodicean movement of the one hundred and forty-four thousand unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand. At that time, it changes from the experience of the seventh church unto the experience of the sixth church and the sixth church was the Millerites. A prophetic characteristic of the sixth church of Philadelphia as it was fulfilled by the Millerite movement, is that it was never a church. It was only a movement all the way to 1856 when both of the Whites identified the movement as Laodicean. Seven years later the legal church was formed.

Revărsarea „Mângâietorului” este sigilarea celor o sută patruzeci și patru de mii și marchează o schimbare în istoria mântuirii, căci atunci biserica se schimbă din biserica luptătoare în biserica biruitoare. Atunci, ea se schimbă din mișcarea Laodiceană a celor o sută patruzeci și patru de mii în mișcarea Filadelfiană a celor o sută patruzeci și patru de mii. Atunci, ea se schimbă din experiența celei de-a șaptea biserici în experiența celei de-a șasea biserici, iar a șasea biserică a fost cea a milleriților. O caracteristică profetică a celei de-a șasea biserici, a Filadelfiei, așa cum s-a împlinit prin mișcarea millerită, este că ea nu a fost niciodată o biserică. A fost doar o mișcare până în anul 1856, când amândoi soții White au identificat mișcarea ca fiind Laodiceană. Șapte ani mai târziu a fost formată biserica legală.

The salvational change at the Sunday law was typified by the salvational change at Pentecost which marked the inauguration of Christ as High Priest.

Schimbarea mântuitoare de la legea duminicală a fost prefigurată de schimbarea mântuitoare de la Cincizecime, care a marcat inaugurarea lui Hristos ca Mare Preot.

> “The Pentecostal outpouring was Heaven’s communication that the Redeemer’s inauguration was accomplished. According to His promise He had sent the Holy Spirit from heaven to His followers as a token that He had, as priest and king, received all authority in heaven and on earth, and was the Anointed One over His people.” Acts of the Apostles, 38.

> „Revărsarea de la Cincizecime a fost comunicarea Cerului că întronarea Răscumpărătorului fusese împlinită. Potrivit făgăduinței Sale, El trimisese Duhul Sfânt din cer urmașilor Săi ca un semn că primise, ca preot și împărat, toată autoritatea în cer și pe pământ și că era Cel Uns peste poporul Său.” Faptele Apostolilor, 38.

When the latter rain is poured out without measure upon the one hundred and forty-four thousand at the Sunday law it will be “Heaven’s communication” that the church militant has ended and the church triumphant has arrived. The inauguration of Christ at Pentecost in the sanctuary above, typifies the anointing of the one hundred and forty-four thousand at the Sunday law.

Atunci când ploaia târzie va fi revărsată fără măsură asupra celor o sută patruzeci și patru de mii la legea duminicală, aceasta va fi „comunicarea Cerului” că biserica luptătoare s-a încheiat și biserica triumfătoare a sosit. Întronarea lui Hristos la Cincizecime, în sanctuarul de sus, prefigurează ungerea celor o sută patruzeci și patru de mii la legea duminicală.

The “Pentecostal” outpouring identifying that Christ was the Anointed One represented His anointing in the inaugural ceremony in heaven, but He had also been anointed at His baptism. His baptism (9/11) unto Pentecost (the Sunday law) is also represented again three and a half years after His baptism by His actual death, burial and resurrection (feast of first fruits). 9/11 is therefore represented at His baptism and also at His resurrection. His symbolic resurrection and his literal resurrection mark the beginning of two prophetic lines that each end at Pentecost. Both histories begin with the resurrection of the first fruit offering.

Vărsarea „Cincizecimală”, care arăta că Hristos era Cel Uns, a reprezentat ungerea Sa în cadrul ceremoniei inaugurale din cer, însă El fusese uns și la botezul Său. Botezul Său (9/11) până la Cincizecime (legea duminicală) este de asemenea reprezentat din nou, la trei ani și jumătate după botezul Său, prin moartea, îngroparea și învierea Sa efective (sărbătoarea primelor roade). Prin urmare, 9/11 este reprezentat la botezul Său și, de asemenea, la învierea Sa. Învierea Sa simbolică și învierea Sa literală marchează începutul a două linii profetice care se încheie fiecare la Cincizecime. Ambele istorii încep cu învierea jertfei primelor roade.

> But now is Christ risen from the dead, and become the firstfruits of them that slept. For since by man came death, by man came also the resurrection of the dead. For as in Adam all die, even so in Christ shall all be made alive. But every man in his own order: Christ the firstfruits; afterward they that are Christ’s at his coming. 1 Corinthians 15:20–23.

> Dar acum, Hristos a înviat din morți și S-a făcut pârga celor adormiți. Căci, dacă prin om a venit moartea, tot prin Om a venit și învierea morților. Căci, după cum în Adam toți mor, tot așa, în Hristos, toți vor fi făcuți vii. Dar fiecare la rândul său: Hristos, pârga; apoi cei ai lui Hristos, la venirea Lui. 1 Corinteni 15:20–23.

Christ is the first fruit offering at His resurrection marking the beginning of the “Pentecostal season” which ends with the first fruit offering of Pentecost. Christ’s resurrection is barley and the wheat are those who “afterward” “are Christ’s at his coming.” Those who are “afterward” of Christ’s resurrection are “they that are Christ’s at his coming,” thus representing the final ingathering of faithful souls at the end of the world, as represented by those three thousand souls that were gathered at Pentecost.

Hristos este jertfa de pârgă la învierea Sa, marcând începutul „sezonului Cincizecimii”, care se încheie cu jertfa de pârgă a Cincizecimii. Învierea lui Hristos este orzul, iar grâul sunt aceia care, „după aceea”, „sunt ai lui Hristos la venirea Lui”. Cei care sunt „după aceea” în raport cu învierea lui Hristos sunt „cei ai lui Hristos la venirea Lui”, reprezentând astfel adunarea finală a sufletelor credincioase la sfârșitul lumii, așa cum este înfățișată prin acele trei mii de suflete care au fost adunate la Cincizecime.

The verse also addresses the resurrection in terms of death. Death began with Adam and passes upon all men, but it does so “in” “order.” In the book of Acts Peter records that when the book of Joel was then being fulfilled, men were to send their sins beforehand to judgment that they might be blotted out, when the times of refreshing came from the presence of the Comforter. Christ was not looking at the books of judgment to blot out sin at that time, for judgment was over eighteen hundred years in the future.

Versetul se referă, de asemenea, la înviere în termenii morții. Moartea a început cu Adam și trece asupra tuturor oamenilor, însă face aceasta „în” „rânduială”. În cartea Faptele Apostolilor, Petru consemnează că, atunci când cartea lui Ioel se împlinea, oamenii trebuiau să-și trimită păcatele mai dinainte la judecată, pentru ca ele să fie șterse, când vremurile de înviorare aveau să vină din prezența Mângâietorului. Hristos nu privea atunci la cărțile judecății pentru a șterge păcatul, căci judecata era la peste o mie opt sute de ani în viitor.

The reference to “every man in his order” begins with Adam, and thus identifies the judgment of the dead from Adam onward until the times of refreshing arrive. When the latter rain arrives, the judgment passes from the dead unto the living. In the period of time represented by the verse (from Christ’s resurrection unto Pentecost), from the barley first fruits until the first fruits of the wheat, the rain is falling during the judgment of the living and as the rain falls, the message represented by the rain is separating the wheat from the tares. At the Sunday law, which is Pentecost, the wheat no longer is mixed with tares and the first fruit wheat offering of two wave loaves is lifted up. The purification process from 9/11 unto the Sunday law is also represented in Malachi three when the Messenger of the Covenant purifies and also purges the Levites and He does so by “fire.” “Fire” is a symbol of a message as represented by tongues of fire at Pentecost. In the history under consideration the separation of the two classes which produces the one hundred and forty-four thousand who are the two wave loaves represented by the first fruits of Pentecost were to be thoroughly baked, for they were the only offering that included an emblem of sin.

Referirea la „fiecare om în rânduiala lui” începe cu Adam și astfel identifică judecata morților de la Adam înainte, până când sosesc vremurile de înviorare. Când ajunge ploaia târzie, judecata trece de la morți la cei vii. În perioada de timp reprezentată de verset (de la învierea lui Hristos până la Cincizecime), de la primele roade ale orzului până la primele roade ale grâului, ploaia cade în timpul judecății celor vii și, pe măsură ce ploaia cade, solia reprezentată de ploaie desparte grâul de neghină. La legea duminicală, care este Cincizecimea, grâul nu mai este amestecat cu neghină, iar darul celor dintâi roade ale grâului, alcătuit din două pâini legănate, este ridicat. Procesul de curățire de la 11 septembrie până la legea duminicală este, de asemenea, reprezentat în Maleahi trei, când Solul Legământului îi curățește și totodată îi purifică pe leviți, și face aceasta prin „foc”. „Focul” este un simbol al unei solii, așa cum este reprezentat de limbile ca de foc la Cincizecime. În istoria avută în vedere, despărțirea celor două clase, care îi produce pe cei o sută patruzeci și patru de mii, care sunt cele două pâini legănate reprezentate de primele roade ale Cincizecimii, trebuia să fie coaptă pe deplin, căci ele erau singurul dar care includea un simbol al păcatului.

Those two wave loaves were leavened, and leaven is a symbol of sin. That leaven was destroyed in the fire of the oven, as represented by the refiner’s fire of the Messenger of the Covenant. Isaiah in chapter twenty-seven identifies a debate that begins at 9/11, which he calls “the day of the east wind.” The passage teaches that it is through the debate that the sins of Israel are atoned for. The “debate” is between the true latter rain message and all the other false latter rain messages that exist. A message is “fire,” and “fire” is what the Messenger of the Covenant employs to purify and purge. The debate over the latter rain message removes the leaven from the Pentecostal first fruit wheat offering that is lifted up at the Sunday law. The one hundred and forty-four thousand are the Pentecostal first fruit wheat offering, who overcome by the justification of His blood and the sanctification of their testimony for even though it is the Word that sanctifies it only does so when the word is conveyed as a message. The presentation of the message allows the one hundred and forty-four thousand to live and the presentation of a false latter rain message produces death.

Acele două pâini legănate erau dospite, iar aluatul este un simbol al păcatului. Acel aluat a fost nimicit în focul cuptorului, așa cum este reprezentat prin focul topitorului al Solului Legământului. Isaia, în capitolul douăzeci și șapte, identifică o dezbatere care începe la 11 septembrie, pe care el o numește „ziua vântului de răsărit”. Pasajul arată că prin această dezbatere sunt ispășite păcatele lui Israel. „Dezbaterea” este între adevărata solie a ploii târzii și toate celelalte solii false ale ploii târzii care există. O solie este „foc”, iar „focul” este ceea ce Solul Legământului folosește pentru a curăți și a purifica. Dezbaterea asupra soliei ploii târzii îndepărtează aluatul din darul de grâu al primelor roade de la Cincizecime, care este înălțat la legea duminicală. Cei o sută patruzeci și patru de mii sunt darul de grâu al primelor roade de la Cincizecime, care biruiesc prin îndreptățirea sângelui Său și prin sfințirea mărturiei lor, căci, deși Cuvântul este cel care sfințește, el face aceasta numai atunci când cuvântul este transmis ca solie. Prezentarea soliei le îngăduie celor o sută patruzeci și patru de mii să trăiască, iar prezentarea unei solii false a ploii târzii produce moarte.

> And they overcame him by the blood of the Lamb, and by the word of their testimony; and they loved not their lives unto the death. Revelation 12:11.

> Și ei l-au biruit prin sângele Mielului și prin cuvântul mărturiei lor; și nu și-au iubit viața până la moarte. Apocalipsa 12:11.

The one hundred and forty-four thousand follow Christ in overcoming as He overcame, for prophetically they follow Christ.

Cei o sută patruzeci și patru de mii Îl urmează pe Hristos în biruință, așa cum El a biruit, căci, în mod profetic, ei Îl urmează pe Hristos.

> These are they which were not defiled with women; for they are virgins. These are they which follow the Lamb whithersoever he goeth. These were redeemed from among men, being the firstfruits unto God and to the Lamb. Revelation 14:4.

> Aceștia sunt cei care nu s-au întinat cu femei, căci sunt feciori. Aceștia sunt cei care urmează pe Miel oriunde merge El. Aceștia au fost răscumpărați dintre oameni, fiind cele dintâi roade pentru Dumnezeu și pentru Mielul. Apocalipsa 14:4.

Here in verse four of Revelation fourteen the one hundred and forty-four thousand are identified as “first fruits.” They are also identified as “virgins” and inspiration has informed us that the parable of the ten virgins of Matthew twenty-five illustrates the experience of the Adventist people. Not only are they “virgins” they are not “defiled with woman,” for the testing and separation process that produced the one hundred and forty-four thousand produced a distinction between the one hundred and forty-four thousand and “all” the false religions. “These” follow the Lamb whithersoever he goeth, and as first fruit offerings they must follow Christ in His death, burial and resurrection.

Aici, în versetul patru din Apocalipsa paisprezece, cei o sută patruzeci și patru de mii sunt identificați drept „primele roade”. Ei sunt, de asemenea, identificați drept „fecioare”, iar Inspirația ne-a făcut cunoscut că parabola celor zece fecioare din Matei douăzeci și cinci ilustrează experiența poporului adventist. Nu numai că sunt „fecioare”, dar nu sunt nici „întinați cu femei”, căci procesul de încercare și de separare care a produs pe cei o sută patruzeci și patru de mii a produs o deosebire între cei o sută patruzeci și patru de mii și „toate” religiile false. „Aceștia” urmează Mielul oriunde merge El și, ca daruri de prime roade, ei trebuie să-L urmeze pe Hristos în moartea, îngroparea și învierea Sa.

In Revelation chapter eleven, verse eleven the two witnesses that are to be lifted up as an ensign are first killed, then in three and a half days they are resurrected as a first fruit offering, as was Christ. The first fruit offering that was and is Christ, included the blood of the covenant being shed in order to redeem those who had been bankrupt with a Laodicean experience. In one verse, (verse four) all this brief summary of the various lines of prophetic light associated with the one hundred and forty-four thousand is set forth. And it is set forth in Revelation 144 by the hand of Palmoni, the wonderful numberer. A doubling in Scripture represents the history of the latter rain and the latter rain is where and when the Comforter is poured out upon God’s people.

În Apocalipsa, capitolul unsprezece, versetul unsprezece, cei doi martori care urmează să fie înălțați ca un steag sunt mai întâi omorâți, apoi, după trei zile și jumătate, sunt înviați ca o jertfă a celor dintâi roade, așa cum a fost Hristos. Jertfa celor dintâi roade, care a fost și este Hristos, a inclus vărsarea sângelui legământului pentru a-i răscumpăra pe aceia care fuseseră dați falimentului printr-o experiență laodiceană. Într-un singur verset, (versetul patru), este prezentat tot acest scurt rezumat al diferitelor linii de lumină profetică asociate cu cei o sută patruzeci și patru de mii. Și este prezentat în Apocalipsa 144 de mâna lui Palmoni, minunatul numărător. O dublare în Scriptură reprezintă istoria ploii târzii, iar ploaia târzie este locul și timpul în care Mângâietorul este revărsat asupra poporului lui Dumnezeu.

> How beautiful upon the mountains are the feet of him that bringeth good tidings, that publisheth peace; that bringeth good tidings of good, that publisheth salvation; that saith unto Zion, Thy God reigneth! Thy watchmen shall lift up the voice; with the voice together shall they sing: for they shall see eye to eye, when the Lord shall bring again Zion. Break forth into joy, sing together, ye waste places of Jerusalem: for the Lord hath comforted his people, he hath redeemed Jerusalem. The Lord hath made bare his holy arm in the eyes of all the nations; and all the ends of the earth shall see the salvation of our God. Depart ye, depart ye, go ye out from thence, touch no unclean thing; go ye out of the midst of her; be ye clean, that bear the vessels of the Lord. Isaiah 52:7–11.

> Pe munți, cât de frumoase sunt picioarele celui ce aduce vești bune, care vestește pacea; care aduce vești bune despre bine, care vestește mântuirea; care zice către Sion: Dumnezeul tău împărățește! Străjerii tăi își vor înălța glasul; împreună vor cânta cu glas tare, căci vor vedea față în față când Domnul va aduce iarăși pe Sion. Izbucniți în bucurie, cântați împreună, voi, dărâmături ale Ierusalimului; căci Domnul a mângâiat pe poporul Său, a răscumpărat Ierusalimul. Domnul Și-a descoperit brațul Său cel sfânt înaintea ochilor tuturor neamurilor; și toate marginile pământului vor vedea mântuirea Dumnezeului nostru. Plecați, plecați, ieșiți de acolo, nu vă atingeți de nimic necurat; ieșiți din mijlocul ei; fiți curați, voi care purtați vasele Domnului. Isaia 52:7–11.

Zion H6726 is the same as H6725 which means “the sense of conspicuousness; a monumental or guiding pillar: – sign, title, waymark.” Zion is a symbol of the ensign of the one hundred and forty-four thousand and in the passage they have already received the latter rain for they have already published and presented the good tidings of peace. Just as specific to that fact is that they see “eye to eye” which represents the disciples at Pentecost, for the ten days prior to Pentecost represents a period of unification. The Lord “hath,” (representing past tense) has already accomplished three things for those who bring good tidings. He hath “comforted his people,” “redeemed Jerusalem” and “made bare his holy arm in the eyes of all the nations.”

ស៊ីយ៉ូន H6726 គឺដូចគ្នានឹង H6725 ដែលមានន័យថា «អារម្មណ៍នៃភាពលេចធ្លោ; សសរអនុស្សាវរីយ៍ ឬសសរបង្ហាញផ្លូវ: – ទីសម្គាល់, ចំណងជើង, សញ្ញាសម្គាល់ផ្លូវ»។ ស៊ីយ៉ូនជានិមិត្តរូបនៃទង់សញ្ញារបស់មនុស្សមួយសែនសែសិបបួនពាន់នាក់ ហើយនៅក្នុងអត្ថបទនេះ ពួកគេបានទទួលភ្លៀងចុងក្រោយរួចហើយ ពីព្រោះពួកគេបានប្រកាស និងបង្ហាញដំណឹងល្អនៃសេចក្ដីសុខសាន្តរួចហើយ។ អ្វីដែលច្បាស់លាស់ពិសេសដូចគ្នាចំពោះការពិតនោះ គឺពួកគេឃើញ «ភ្នែកទល់នឹងភ្នែក» ដែលតំណាងឲ្យសិស្សនៅថ្ងៃប៉ិនទីកុស្ត៍ ដ្បិតដប់ថ្ងៃមុនថ្ងៃប៉ិនទីកុស្ត៍តំណាងឲ្យរយៈពេលនៃការរួបរួម។ ព្រះអម្ចាស់ «បាន» (តំណាងឲ្យកាលអតីត) បានសម្រេចរួចហើយនូវបីការសម្រាប់អ្នកដែលនាំដំណឹងល្អ។ ទ្រង់បាន «លួងលោមប្រជាជនរបស់ទ្រង់» «លោះក្រុងយេរូសាឡឹម» ហើយ «បានបើកបង្ហាញព្រះពាហុបរិសុទ្ធរបស់ទ្រង់នៅចំពោះមុខប្រជាជាតិទាំងអស់»។

He “comforted” His people at 9/11, marking the beginning of a testing process of Malachi chapter three that concludes at the Sunday law when He lifts up the ensign of the first fruit offerings as represented by making “bare his holy arm in the eyes of all the nations.” He comforts, redeems and lifts up the one hundred and forty-four thousand. At 9/11 He comforts and begins the purification process where He redeems His people and then lifts them up as an ensign, or as Malachi says “the offering of Judah and Jerusalem be pleasant” “as in days of old.”

Iel „a mângâiat” poporul Său la 11 septembrie, marcând începutul unui proces de încercare din capitolul trei al lui Maleahi, care se încheie la legea duminicală, când El ridică steagul darurilor celor dintâi roade, aşa cum este reprezentat prin faptul că „Și-a descoperit braţul Său cel sfânt înaintea ochilor tuturor neamurilor.” El mângâie, răscumpără şi înalţă pe cei o sută patruzeci şi patru de mii. La 11 septembrie El mângâie şi începe procesul de curăţire prin care Îşi răscumpără poporul şi apoi îl înalţă ca steag sau, aşa cum spune Maleahi, „atunci darul lui Iuda şi al Ierusalimului va fi plăcut Domnului”, „ca în zilele de odinioară.”

> And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:3, 4.

> Și El va ședea ca un topitor și curățitor al argintului; și va curăți pe fiii lui Levi și îi va lămuri ca pe aur și ca pe argint, ca să aducă Domnului un dar de mâncare în neprihănire. Atunci darul de mâncare al lui Iuda și al Ierusalimului va fi plăcut Domnului, ca în zilele de demult și ca în anii de odinioară. Maleahi 3:3, 4.

We will bring our considerations of “how long” to a conclusion in the next article.

Vom încheia considerațiile noastre asupra expresiei „câtă vreme” în articolul următor.

> “‘Whose fan is in His hand, and He will throughly purge His floor, and gather His wheat into the garner.’ Matthew 3:12. This was one of the times of purging. By the words of truth, the chaff was being separated from the wheat. Because they were too vain and self-righteous to receive reproof, too world-loving to accept a life of humility, many turned away from Jesus. Many are still doing the same thing. Souls are tested today as were those disciples in the synagogue at Capernaum. When truth is brought home to the heart, they see that their lives are not in accordance with the will of God. They see the need of an entire change in themselves; but they are not willing to take up the self-denying work. Therefore they are angry when their sins are discovered. They go away offended, even as the disciples left Jesus, murmuring, ‘This is an hard saying; who can hear it?’” The Desire of Ages, 392.

> “‘A cărui lopată este în mâna Lui, și Își va curăți cu desăvârșire aria și Își va strânge grâul în grânar.’ Matei 3:12. Acesta a fost unul dintre timpurile de curățire. Prin cuvintele adevărului, pleava era despărțită de grâu. Pentru că erau prea vanitoși și prea neprihăniți în ochii lor ca să primească mustrarea, prea iubitori de lume ca să accepte o viață de umilință, mulți s-au întors de la Isus. Mulți încă fac același lucru. Sufletele sunt puse la probă astăzi, așa cum au fost acei ucenici în sinagoga din Capernaum. Când adevărul este adus acasă la inimă, ei văd că viața lor nu este în armonie cu voia lui Dumnezeu. Ei văd nevoia unei schimbări depline în ei înșiși; dar nu sunt dispuși să ia asupra lor lucrarea de lepădare de sine. De aceea se mânie atunci când păcatele lor sunt descoperite. Ei pleacă jigniți, chiar așa cum ucenicii L-au părăsit pe Isus, murmurând: ‘Vorbirea aceasta este prea de tot; cine o poate suferi?’” Hristos, Lumina lumii, 392.

Back to Articles