Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eighteen

Cartea lui Daniel - O sută optsprezece

The Prophetic Warning to Jerusalem: A Symbolic Portrayal of End-Time Events

Avertismentul profetic către Ierusalim: o înfățișare simbolică a evenimentelor de la sfârșitul vremurilor

Author

Jeff Pippenger

Published

March 5, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The seven years of warning from 63 unto the year 70 that was proclaimed by the man who went “up and down the streets of Jerusalem, declaring the woes that were to come upon the city,” had been typified by the warning given to Jerusalem for three and a half years, first in the ministry of Christ, and then three and a half years in the ministry of the disciples. Previous articles have already identified that the destruction of Jerusalem could have been brought about at the cross, or later at the stoning of Stephen, but God’s long-suffering deferred His judgment upon the city and people.

Șapte ani de avertizare, din anul 63 până în anul 70, care au fost proclamați de omul ce mergea „în sus și în jos pe străzile Ierusalimului, vestind nenorocirile care aveau să vină asupra cetății”, fuseseră prefigurați prin avertizarea dată Ierusalimului timp de trei ani și jumătate, mai întâi în lucrarea lui Hristos, iar apoi timp de trei ani și jumătate în lucrarea ucenicilor. Articolele anterioare au arătat deja că distrugerea Ierusalimului ar fi putut fi adusă la cruce sau, mai târziu, la uciderea cu pietre a lui Ștefan, însă îndelunga-răbdare a lui Dumnezeu a amânat judecata Sa asupra cetății și a poporului.

> “And on ‘whomsoever it shall fall, it will grind him to powder.’ The people who rejected Christ were soon to see their city and their nation destroyed. Their glory would be broken, and scattered as the dust before the wind. And what was it that destroyed the Jews? It was the rock which, had they built upon it, would have been their security. It was the goodness of God despised, the righteousness spurned, the mercy slighted. Men set themselves in opposition to God, and all that would have been their salvation was turned to their destruction. All that God ordained unto life they found to be unto death. In the Jews’ crucifixion of Christ was involved the destruction of Jerusalem. The blood shed upon Calvary was the weight that sank them to ruin for this world and for the world to come. So it will be in the great final day, when judgment shall fall upon the rejecters of God’s grace. Christ, their rock of offense, will then appear to them as an avenging mountain. The glory of His countenance, which to the righteous is life, will be to the wicked a consuming fire. Because of love rejected, grace despised, the sinner will be destroyed.

> „I na kogoto i da padne, shte go stori na prah.“ Narodat, koyto othvŭrli Khristos, skoro shteshe da vidi svoya grad i svoya narod razrusheni. Tyaḥnata slava shteshe da bŭde slomena i razprŭsnata kato prah pred vyatŭra. I kakvo beshe tova, koeto pogubi yudeite? Tova beshe kamŭkŭt, vŭrkhu koyto, ako byakha gradili, shteshe da bŭde tyaḥnata sigurnost. Tova beshe prezryanata Bozhiya blagost, othvŭrlenata pravda, prenebregnatata milost. Chovetsite se postaviha v protivopostavyane na Boga i vsichko, koeto bi bilo tyaḥno spasenie, se prevrŭrna v tyaḥna pogibel. Vsichko, koeto Bog opredeli za zhivot, te nameriha da bŭde za smŭrt. V razpyatieto na Khristos ot yudeite se sŭdŭrzhashe razrushenieto na Ierusalim. Krŭvta, prolyata na Golgota, beshe tezhestta, koyato gi povleche kŭm razorenie za tozi svyat i za sveta, koyto idva. Taka shte bŭde i v velikiyan posledен den, kogato sŭdŭt shte padne vŭrkhu othvŭrlilite Bozhiyata blagodat. Togava Khristos, tyaḥniyat kamŭk na sŭblazŭn, shte im se yavi kato planina na otmŭshtenie. Slavata na Negovoto litse, koyato za pravednite e zhivot, za nechestivite shte bŭde pozhar, koyto pogлŭshta. Poradi othvŭrlenata lyubov, prezryanata blagodat, greshnikŭt shte bŭde poguben.

> “By many illustrations and repeated warnings, Jesus showed what would be the result to the Jews of rejecting the Son of God. In these words He was addressing all in every age who refuse to receive Him as their Redeemer. Every warning is for them. The desecrated temple, the disobedient son, the false husbandmen, the contemptuous builders, have their counterpart in the experience of every sinner. Unless he repent, the doom which they foreshadowed will be his.” The Desire of Ages, 600.

> „Prin multe ilustrații și avertizări repetate, Isus a arătat care avea să fie urmarea, pentru iudei, a respingerii Fiului lui Dumnezeu. Prin aceste cuvinte, El Se adresa tuturor acelora, din orice veac, care refuză să-L primească drept Răscumpărător al lor. Fiecare avertizare este pentru ei. Templul profanat, fiul neascultător, vierii cei răi, zidarii disprețuitori își au corespondentul în experiența fiecărui păcătos. Dacă nu se pocăiește, osânda pe care acestea au prevestit-o va fi a lui.” Hristos, Lumina lumii, 600.

The seven-year period in which the man witnessed to Jerusalem, was divided at the first siege into two equal periods of twelve hundred and sixty days. Those seven years represented the destruction of Jerusalem, and the seven years of Christ and the disciples’ ministries represented the beginning of the destruction of Jerusalem, and Jesus always illustrates the end with the beginning. Those seven years were also typified by the “seven times” against the northern kingdom that was divided into two equal periods of twelve hundred and sixty years.

Perioada de șapte ani în care omul a dat mărturie Ierusalimului a fost împărțită, la primul asediu, în două perioade egale de o mie două sute șaizeci de zile. Acei șapte ani reprezentau distrugerea Ierusalimului, iar cei șapte ani ai lucrării lui Hristos și a ucenicilor reprezentau începutul distrugerii Ierusalimului, iar Isus ilustrează întotdeauna sfârșitul prin început. Acei șapte ani au fost, de asemenea, prefigurați prin „șapte vremi” împotriva împărăției de nord, care au fost împărțite în două perioade egale de o mie două sute șaizeci de ani.

When Modern Rome repeats the history of pagan and papal Rome trampling down literal and spiritual Jerusalem, and when Modern Rome repeats the two histories of the two periods of warning given by the man from the year 63, unto the year 70, and when modern Rome repeats the history represented by the two periods when Christ, and the disciples walked in and out of Jerusalem for three and a half years, two distinct periods will be manifested though in the last days, “time is no longer.”

Når det moderne Rom gentager historien om det hedenske og det pavelige Rom, som nedtræder det bogstavelige og det åndelige Jerusalem, og når det moderne Rom gentager de to historiske forløb fra de to advarselsperioder, som blev givet af manden fra år 63 til år 70, og når det moderne Rom gentager den historie, der fremstilles ved de to perioder, hvor Kristus og disciplene gik ind og ud af Jerusalem i tre og et halvt år, da vil to særskilte perioder blive åbenbaret, skønt i de sidste dage „er tiden ikke mere.“

The last of those two periods is the symbolic forty-two months that Modern Rome accomplishes her final persecution of the faithful, once its’ deadly wound is healed at the soon-coming Sunday law. That symbolic forty-two months is the second of two periods, and is the period of the executive judgment of modern Rome. That period is preceded by the investigative judgment of the living in Laodicean Adventism.

Ultima dintre aceste două perioade este perioada simbolică de patruzeci și două de luni, în care Roma modernă își duce la îndeplinire persecuția finală împotriva celor credincioși, după ce rana ei de moarte este vindecată prin legea duminicală care urmează să vină în curând. Acea perioadă simbolică de patruzeci și două de luni este a doua dintre cele două perioade și este perioada judecății executive a Romei moderne. Acea perioadă este precedată de judecata de cercetare a celor vii în adventismul laodicean.

The man who presented the warning to literal Jerusalem died in the siege of Titus. He did not die at the destruction, but during the siege that preceded the destruction, for not one Christian died in the destruction of Jerusalem.

Omul care a prezentat avertizarea Ierusalimului literal a murit în timpul asediului lui Titus. El nu a murit la distrugere, ci în timpul asediului care a precedat distrugerea, căci niciun creștin nu a murit la distrugerea Ierusalimului.

> “For seven years a man continued to go up and down the streets of Jerusalem, declaring the woes that were to come upon the city. By day and by night he chanted the wild dirge: ‘A voice from the east! a voice from the west! a voice from the four winds! a voice against Jerusalem and against the temple! a voice against the bridegrooms and the brides! a voice against the whole people!’—Ibid. This strange being was imprisoned and scourged, but no complaint escaped his lips. To insult and abuse he answered only: ‘Woe, woe to Jerusalem!’ ‘woe, woe to the inhabitants thereof!’ His warning cry ceased not until he was slain in the siege he had foretold.” The Great Controversy, 29, 30.

> „În decurs de șapte ani, un om a continuat să străbată în sus și în jos străzile Ierusalimului, vestind nenorocirile care aveau să vină asupra cetății. Zi și noapte intona această tânguire sălbatică: «Un glas din răsărit! un glas din apus! un glas din cele patru vânturi! un glas împotriva Ierusalimului și împotriva templului! un glas împotriva mirilor și a mireselor! un glas împotriva întregului popor!» — Ibid. Această ființă ciudată a fost întemnițată și biciuită, dar de pe buzele lui nu a scăpat nicio plângere. La insultă și batjocură nu răspundea decât atât: «Vai, vai de Ierusalim!» «vai, vai locuitorilor lui!» Strigătul său de avertizare nu a încetat până când a fost ucis în timpul asediului pe care îl prorocise.” Tragedia veacurilor, 29, 30.

The man died in the siege, but not at the final destruction, and the final destruction represents the close of probation and the seven last plagues. The man therefore is a symbol of the message to leave Jerusalem at the first siege. The Christians then fled, and in the first three and a half years, the man was a symbol of a group that does not die in Jerusalem, and in the second three and a half years he is a symbol of the last Christians to die before the close of probation. The first period he is identifying the one hundred and forty-four thousand, and in the second three and a half year period he represents the great multitude that die during the second period.

Omul a murit în timpul asediului, dar nu la distrugerea finală, iar distrugerea finală reprezintă încheierea timpului de probă și cele șapte plăgi de pe urmă. Prin urmare, omul este un simbol al mesajului de a părăsi Ierusalimul la primul asediu. Atunci creștinii au fugit, iar în primii trei ani și jumătate omul a fost un simbol al unui grup care nu moare în Ierusalim, iar în cei de-ai doilea trei ani și jumătate el este un simbol al ultimilor creștini care mor înainte de încheierea timpului de probă. În prima perioadă el îi identifică pe cei o sută patruzeci și patru de mii, iar în a doua perioadă de trei ani și jumătate el reprezintă marea gloată care moare în timpul celei de-a doua perioade.

The man’s message was recorded by the historian, and it was represented by six voices. When he was ultimately imprisoned his seventh and final message was “woe, woe” to Jerusalem and its inhabitants. The first “voice” recorded was a “voice from the east,” and his last message was “woe.” The first element of his message and the last element of his message was the biblical symbol that represents Islam, for Islam is the children of the “east” in the Bible, and they are represented by the “east wind.” The doubling of the word “woe,” in his final message reflects the end of Modern Babylon, when the kings of the earth cry out three times “Alas, alas that great city.” The Greek word translated as “alas” in the three verses in Revelation chapter eighteen, is translated as “woe” in chapter eight, verse thirteen.

Mesajul omului a fost consemnat de istoricul respectiv și a fost redat prin șase glasuri. Când, în cele din urmă, a fost întemnițat, al șaptelea și ultimul său mesaj a fost „vai, vai” asupra Ierusalimului și a locuitorilor lui. Primul „glas” consemnat a fost un „glas din răsărit”, iar ultimul său mesaj a fost „vai”. Primul element al mesajului său și ultimul element al mesajului său au fost simbolul biblic care reprezintă islamul, căci islamul este, în Biblie, copiii „răsăritului”, iar ei sunt reprezentați de „vântul de răsărit”. Dublarea cuvântului „vai”, în mesajul său final, reflectă sfârșitul Babilonului modern, când împărații pământului strigă de trei ori: „Vai, vai de cetatea aceea mare.” Cuvântul grecesc tradus prin „vai” în cele trei versete din capitolul optsprezece al Apocalipsei este tradus prin „vai” în capitolul opt, versetul treisprezece.

> And I beheld, and heard an angel flying through the midst of heaven, saying with a loud voice, Woe, woe, woe, to the inhabiters of the earth by reason of the other voices of the trumpet of the three angels, which are yet to sound! Revelation 8:13.

> Și am privit și am auzit un înger zburând prin mijlocul cerului, spunând cu glas tare: Vai, vai, vai de locuitorii pământului, din pricina celorlalte sunete ale trâmbiței celor trei îngeri care încă urmează să sune! Apocalipsa 8:13.

The man’s proclamation of “woe, woe,” represents the triple application of the three woes, for the elements of the first Woe, combined with the elements of the second Woe “line upon line” identify the elements of the third Woe, just as the three expressions of “alas, alas” by the kings of the earth in chapter eighteen represent the third Woe, as established by the first and second Woes. The beginning and ending of the man’s message its typified the message of Islam of the third Woe.

Proclamația omului: „vai, vai” reprezintă aplicarea întreită a celor trei vaiuri, căci elementele primului Vai, combinate cu elementele celui de-al doilea Vai „linie peste linie”, identifică elementele celui de-al treilea Vai, după cum cele trei rostiri ale expresiei „vai, vai” de către împărații pământului din capitolul optsprezece reprezintă al treilea Vai, așa cum este stabilit prin primul și al doilea Vai. Începutul și sfârșitul mesajului omului au prefigurat mesajul Islamului, al celui de-al treilea Vai.

The first expression of his message was a voice from the “east,” and “east” is a symbol of Islam, but it is also an identification of the sealing angel that arises in the east.

Prima exprimare a mesajului său a fost un glas din „răsărit”, iar „răsăritul” este un simbol al Islamului, dar este și o identificare a îngerului sigilării care se ridică din răsărit.

> And after these things I saw four angels standing on the four corners of the earth, holding the four winds of the earth, that the wind should not blow on the earth, nor on the sea, nor on any tree. And I saw another angel ascending from the east, having the seal of the living God: and he cried with a loud voice to the four angels, to whom it was given to hurt the earth and the sea, Saying, Hurt not the earth, neither the sea, nor the trees, till we have sealed the servants of our God in their foreheads. And I heard the number of them which were sealed: and there were sealed an hundred and forty and four thousand of all the tribes of the children of Israel. Revelation 7:1–4.

> Și după aceste lucruri am văzut patru îngeri stând în cele patru colțuri ale pământului, ținând cele patru vânturi ale pământului, ca vântul să nu sufle nici peste pământ, nici peste mare, nici peste vreun copac. Și am văzut un alt înger ridicându-se din răsărit, având pecetea Dumnezeului celui viu; și a strigat cu glas tare către cei patru îngeri, cărora le fusese dat să vatăme pământul și marea, zicând: Nu vătămați pământul, nici marea, nici copacii, până când vom fi pecetluit pe slujitorii Dumnezeului nostru pe frunțile lor. Și am auzit numărul celor ce fuseseră pecetluiți: o sută patruzeci și patru de mii, din toate semințiile fiilor lui Israel. Apocalipsa 7:1–4.

In the story of Elijah on Mount Carmel, when he looked to the sea and saw a cloud, he was looking westward, for Mount Carmel is located near the Mediterranean Sea.

În relatarea despre Ilie pe Muntele Carmel, când s-a uitat spre mare și a văzut un nor, el privea spre apus, căci Muntele Carmel este situat în apropierea Mării Mediterane.

> And it came to pass at the seventh time, that he said, Behold, there ariseth a little cloud out of the sea, like a man’s hand. And he said, Go up, say unto Ahab, Prepare thy chariot, and get thee down, that the rain stop thee not. 1 Kings 18:44.

> Și s-a întâmplat a șaptea oară că el a zis: Iată, se ridică din mare un nor mic, ca mâna unui om. Și el a zis: Suie-te, spune-i lui Ahab: Înhamă-ți carul și coboară-te, ca să nu te oprească ploaia. 1 Regi 18:44.

Elijah would have been facing west, in the direction of the Mediterranean Sea. In Luke chapter twelve, Christ speaks about His message being a message of division.

Ilie ar fi fost cu fața spre apus, în direcția Mării Mediterane. În capitolul doisprezece din Luca, Hristos vorbește despre mesajul Său ca fiind un mesaj de dezbinare.

> Suppose ye that I am come to give peace on earth? I tell you, Nay; but rather division: For from henceforth there shall be five in one house divided, three against two, and two against three. The father shall be divided against the son, and the son against the father; the mother against the daughter, and the daughter against the mother; the mother-in-law against her daughter-in-law, and the daughter-in-law against her mother-in-law. And he said also to the people, When ye see a cloud rise out of the west, straightway ye say, There cometh a shower; and so it is. And when ye see the south wind blow, ye say, There will be heat; and it cometh to pass. Ye hypocrites, ye can discern the face of the sky and of the earth; but how is it that ye do not discern this time? Luke 12:51–56.

> Credeţi că am venit să aduc pace pe pământ? Vă spun: Nu; ci mai degrabă dezbinare. Căci de acum înainte, într-o casă vor fi cinci dezbinaţi: trei împotriva a doi şi doi împotriva a trei. Tatăl va fi dezbinat împotriva fiului, şi fiul împotriva tatălui; mama împotriva fiicei, şi fiica împotriva mamei; soacra împotriva nurorii sale, şi nora împotriva soacrei sale. Şi a zis de asemenea mulţimilor: Când vedeţi un nor ridicându-se de la apus, îndată spuneţi: Vine ploaia; şi aşa se întâmplă. Şi când vedeţi suflând vântul de miazăzi, spuneţi: Va fi căldură; şi aşa se întâmplă. Făţarnicilor, ştiţi să deosebiţi înfăţişarea cerului şi a pământului; dar cum se face că nu deosebiţi vremea aceasta? Luca 12:51–56.

The message of the messenger to Jerusalem bears the signature of Alpha and Omega, for the beginning and ending identifies Islam of the third Woe, and with the voice of the “east” it simultaneously identifies the message of Islam as the sealing message. The “second voice” from the “west” identifies the latter rain, which is the last rain, and all the prophets are addressing the last days. The message of the “west,” is a symbol of the latter rain message, which produces two classes of worshippers. The one class cannot recognize the latter rain message for they “do not discern this time.”

Mesajul solului către Ierusalim poartă semnătura Alfa și Omega, căci începutul și sfârșitul identifică islamul celei de-a treia Vai și, prin glasul „răsăritului”, identifică totodată mesajul islamului ca fiind mesajul sigilării. „Al doilea glas” din „apus” identifică ploaia târzie, care este ploaia de pe urmă, iar toți profeții se adresează zilelor de pe urmă. Mesajul „apusului” este un simbol al mesajului ploii târzii, care produce două clase de închinători. Una dintre aceste clase nu poate recunoaște mesajul ploii târzii, căci „nu deosebesc vremea aceasta.”

The next element of the messenger’s message is the voice of the “four winds”, which is both the sealing message and the message of the angry horse of Islam, as represented by the third Woe. The next element is against Jerusalem and the temple, thus identifying the message of all the prophets which identifies a class of people who are being passed by, for they have based their claim of salvation, not in Christ, but in the temple and their heritage as God’s chosen people. They are those throughout sacred history who are represented as proclaiming “the temple of the Lord, the temple of the Lord are we.” The message against Jerusalem and the temple is the Laodicean message.

Elementul următor al mesajului solului este glasul „celor patru vânturi”, care este atât mesajul sigilării, cât și mesajul calului mânios al islamului, așa cum este reprezentat de cea de-a treia Vai. Elementul următor este împotriva Ierusalimului și a templului, identificând astfel mesajul tuturor profeților, care identifică o categorie de oameni peste care se trece, căci ei și-au întemeiat pretenția la mântuire nu în Hristos, ci în templu și în moștenirea lor ca popor ales al lui Dumnezeu. Ei sunt aceia care, de-a lungul istoriei sacre, sunt reprezentați ca proclamând: „Templul Domnului, templul Domnului suntem noi.” Mesajul împotriva Ierusalimului și a templului este mesajul către Laodicea.

> “There is no need to marvel that the church is not vivified by the Holy Spirit’s power. Men and women are setting aside the instruction Christ has given. Anger and covetousness are obtaining the victory. The soul-temple is full of wickedness. There is no room for Christ. Men follow their own perverse ways. They will not heed the words of the Saviour. They take themselves into their own hands, rejecting reproofs and warnings, until the candlestick is moved out of its place, and spiritual discernment is confused by human ideas. Though deficient in service, they justify themselves, saying, ‘The temple of the Lord, The temple of the Lord are we.’ They set the law of God aside to follow the light of their own imagination.” Review and Herald, April 8, 1902.

> „Nu este nevoie să ne mirăm că biserica nu este înviorată de puterea Duhului Sfânt. Bărbații și femeile dau la o parte învățătura pe care a dat-o Hristos. Mânia și lăcomia dobândesc biruința. Templul sufletului este plin de nelegiuire. Nu este loc pentru Hristos. Oamenii urmează propriile lor căi stricate. Ei nu vor să ia seama la cuvintele Mântuitorului. Se iau pe ei înșiși în propriile lor mâini, respingând mustrările și avertizările, până când sfeșnicul este mutat din locul lui, iar discernământul spiritual este zăpăcit de ideile omenești. Deși sunt deficitari în slujire, ei se îndreptățesc, zicând: «Templul Domnului, Templul Domnului suntem noi.» Ei pun deoparte Legea lui Dumnezeu pentru a urma lumina propriei lor imaginații.” Review and Herald, 8 aprilie 1902.

The messenger then raised the voice of his warning message against the bridegrooms and the brides, as a symbol of the methodology of “line upon line,” for the prophetic line of the last days will be just as the prophetic line in the days of Noah was, when they were giving in marriage at the very time when the flood of destruction was about to overflow their worldly ambitions and plans.

Mesagerul și-a înălțat apoi glasul mesajului său de avertizare împotriva mirilor și a mireselor, ca simbol al metodologiei „rând peste rând”, căci linia profetică a zilelor de pe urmă va fi întocmai precum linia profetică din zilele lui Noe, când se dădeau în căsătorie chiar în clipa în care potopul nimicirii era pe punctul de a se revărsa peste ambițiile și planurile lor lumești.

> “The Bible declares that in the last days men will be absorbed in worldly pursuits, in pleasure and money-getting. They will be blind to eternal realities. Christ says, ‘As the days of Noah were, so shall also the coming of the Son of man be. For as in the days that were before the flood they were eating and drinking, marrying and giving in marriage, until the day that Noah entered into the ark, and knew not until the flood came, and took them all away; so shall also the coming of the Son of man be.’ Matthew 24:37–39.

> Biblia declară că în zilele de pe urmă oamenii vor fi absorbiți de preocupări lumești, de plăceri și de câștigarea banilor. Ei vor fi orbi față de realitățile veșnice. Hristos spune: „Cum au fost zilele lui Noe, așa va fi și venirea Fiului omului. Căci, cum era în zilele dinainte de potop, când mâncau și beau, se însurau și se măritau, până în ziua când a intrat Noe în corabie, și n-au știut nimic până când a venit potopul și i-a luat pe toți, tot așa va fi și venirea Fiului omului.” Matei 24:37–39.

> “So it is today. Men are rushing on in the chase for gain and selfish indulgence as if there were no God, no heaven, and no hereafter. In Noah’s day the warning of the flood was sent to startle men in their wickedness and call them to repentance. So the message of Christ’s soon coming is designed to arouse men from their absorption in worldly things. It is intended to awaken them to a sense of eternal realities, that they may give heed to the invitation to the Lord’s table.

> „Așa este și astăzi. Oamenii aleargă înainte în goana după câștig și satisfacerea egoistă a poftelor, ca și cum n-ar exista Dumnezeu, nici cer, nici viață de apoi. În zilele lui Noe, avertizarea potopului a fost trimisă pentru a-i zgudui pe oameni în răutatea lor și a-i chema la pocăință. Tot astfel, solia despre apropiata venire a lui Hristos este menită să-i trezească pe oameni din absorbirea lor în lucrurile lumești. Ea este destinată să-i trezească la simțământul realităților veșnice, pentru ca ei să ia aminte la invitația la masa Domnului.”

> “The gospel invitation is to be given to all the world—‘to every nation, and kindred, and tongue, and people.’ Revelation 14:6. The last message of warning and mercy is to lighten the whole earth with its glory. It is to reach all classes of men, rich and poor, high and low. ‘Go out into the highways and hedges,’ Christ says, ‘and compel them to come in, that My house may be filled.’” Christ’s Object Lessons, 228.

> „Evangelia invitația trebuie să fie dată întregii lumi — «oricărui neam, oricărei seminții, oricărei limbi și oricărui norod». Apocalipsa 14:6. Ultimul mesaj de avertizare și îndurare trebuie să lumineze întregul pământ cu slava lui. El trebuie să ajungă la toate clasele de oameni, bogați și săraci, mari și mici. «Ieși la drumuri și la garduri», spune Hristos, «și silește-i să intre, ca să Mi se umple casa.»” Parabolele Domnului Hristos, 228.

The last element of the warning is emphasized in the previous passage. The message represented as the voice against “all the people”, is the everlasting gospel, which identifies the necessity to meet the requirements of the gospel in order to be saved. The first requirement of the everlasting gospel is to fear God, and that fear is premised upon the reality that it was our sins that placed Christ, the Son of the living God, upon the cross.

Ultimul element al avertizării este subliniat în pasajul precedent. Mesajul reprezentat ca glasul împotriva „întregului popor” este Evanghelia veșnică, care identifică necesitatea de a împlini cerințele Evangheliei pentru a fi mântuit. Prima cerință a Evangheliei veșnice este să ne temem de Dumnezeu, iar această teamă se întemeiază pe realitatea că păcatele noastre au fost cele care L-au așezat pe Hristos, Fiul Dumnezeului celui viu, pe cruce.

Every element of the messenger to Jerusalem during his seven years of ministry represented the everlasting gospel, which was the identical gospel that was presented in the seven years Christ confirmed the covenant with many from the year 27 to the year 34. It is also the everlasting gospel that is proclaimed in the final two periods of the last days, and it is specific to the message of the latter rain, being the message of Islam of the third Woe. It identifies the sealing of the one hundred and forty-four thousand, the separation of the wheat and tares, the Laodicean condition of the tares, and the triple application of prophecy as a symbol of the methodology of the latter rain, which is “line upon line.”

Fiecare element al solului către Ierusalim, în timpul celor șapte ani ai slujirii sale, reprezenta Evanghelia veșnică, aceeași Evanghelie care a fost prezentată în cei șapte ani în care Hristos a întărit legământul cu mulți, din anul 27 până în anul 34. Ea este, de asemenea, Evanghelia veșnică proclamată în ultimele două perioade ale zilelor de pe urmă și este specifică mesajului ploii târzii, fiind mesajul Islamului din cel de-al treilea Vai. Ea identifică sigilarea celor o sută patruzeci și patru de mii, despărțirea grâului de neghină, starea laodiceană a neghinei și întreita aplicare a profeției ca simbol al metodologiei ploii târzii, care este „linie peste linie”.

The message of seven years in that history is prophetically set within the “days of vengeance” that was part of the very first mention of Christ’s message and work, and His message and work are to be repeated in the last days by the one hundred and forty-four thousand. They will then identify their message within the prophetic setting of the “days of God’s vengeance”. There are two biblical types of God’s “vengeance” represented within His Word, His vengeance upon His people and also His vengeance upon His enemies.

Mesajul celor șapte ani din acea istorie este așezat profetic în cadrul „zilelor răzbunării”, care au făcut parte din chiar prima menționare a soliei și lucrării lui Hristos, iar solia și lucrarea Sa urmează să fie repetate în zilele din urmă de către cei o sută patruzeci și patru de mii. Ei își vor identifica atunci solia în cadrul profetic al „zilelor răzbunării lui Dumnezeu”. Există două tipuri biblice ale „răzbunării” lui Dumnezeu, reprezentate în Cuvântul Său: răzbunarea Sa asupra poporului Său și, de asemenea, răzbunarea Sa asupra vrăjmașilor Săi.

The “seven times,” of Leviticus twenty-six illustrates God’s vengeance upon His rebellious people, and that vengeance includes the literal and spiritual trampling down of the sanctuary and the host. Within the symbolism of the trampling down of the sanctuary and host the symbolism of God’s vengeance upon His enemies is also represented. In the last days God’s vengeance against His people is represented as the spewing out of Laodicean Adventism at the soon-coming Sunday law. At that waymark His vengeance upon Modern Babylon also begins.

Cele „șapte vremi” din Leviticul douăzeci și șase ilustrează răzbunarea lui Dumnezeu asupra poporului Său răzvrătit, iar acea răzbunare include călcarea în picioare, literală și spirituală, a sanctuarului și a oștirii. În cadrul simbolismului călcării în picioare a sanctuarului și a oștirii este reprezentat, de asemenea, simbolismul răzbunării lui Dumnezeu asupra vrăjmașilor Săi. În zilele de pe urmă, răzbunarea lui Dumnezeu împotriva poporului Său este reprezentată ca vărsarea din gură a adventismului laodicean la legea duminicală care urmează să vină în curând. La acel waymark începe, de asemenea, răzbunarea Sa asupra Babilonului modern.

The investigative judgment of the living upon Laodicean Adventism, which is followed by the executive judgment upon the whore of Tyre and the beast that she rides upon and reigns over, is the prophetic history of the last days, where the effect of every vision is accomplished. Every vision is to be applied to those two prophetic periods, for the methodology of the latter rain is the application of prophetic line upon prophetic line. At the beginning of those two histories Jesus identified a “sign” that proves that those living at that point are in the last generation of earth’s history.

ការជំនុំជម្រះស៊ើបអង្កេតលើមនុស្សរស់ ចំពោះអាដវេនទីសម៍ឡាវដីកា ដែលបន្ទាប់មកត្រូវបានតាមដោយការជំនុំជម្រះអនុវត្តទោសលើស្ត្រីពេស្យានៃទីរ៉ុស និងលើសត្វតិរច្ឆានដែលនាងជិះលើ ហើយគ្រប់គ្រងលើវា នោះជាប្រវត្តិសាស្ត្រព្យាករណ៍នៃថ្ងៃចុងក្រោយ ដែលនៅទីនោះផលប៉ះពាល់នៃគ្រប់និមិត្តទស្សន៍ត្រូវបានសម្រេច។ និមិត្តទស្សន៍គ្រប់យ៉ាងត្រូវតែយកមកអនុវត្តចំពោះសម័យព្យាករណ៍ទាំងពីរនោះ ពីព្រោះវិធីសាស្ត្រនៃភ្លៀងក្រោយ គឺជាការអនុវត្តខ្សែព្យាករណ៍មួយលើខ្សែព្យាករណ៍មួយទៀត។ នៅដើមនៃប្រវត្តិសាស្ត្រទាំងពីរនោះ ព្រះយេស៊ូវបានកំណត់ «ទីសម្គាល់» មួយ ដែលបញ្ជាក់ថា អ្នកដែលរស់នៅក្នុងចំណុចនោះ ស្ថិតនៅក្នុងជំនាន់ចុងក្រោយនៃប្រវត្តិសាស្ត្រផែនដី។

The first period began when the sealing of the one hundred and forty-four thousand began on September 11, 2001. It was within that waymark that the “sign” Christ identified in Luke twenty-one was placed.

Prima perioadă a început când a început sigilarea celor o sută patruzeci și patru de mii, la 11 septembrie 2001. În cadrul acelui waymark a fost așezat „semnul” pe care Hristos l-a identificat în Luca 21.

We will continue this study in the next article.

Vom continua acest studiu în articolul următor.

> “Now, brethren, God wants us to take our position with the man that carries the lantern; we want to take our position where the light is, and where God has given the trumpet a certain sound. We want to give the trumpet a certain sound. We have been in perplexity, and we have been in doubt, and the churches are ready to die. But now here we read: ‘And after these things I saw another angel come down from heaven, having great power; and the earth was lightened with his glory. And he cried mightily with a strong voice, saying, Babylon the great is fallen, is fallen, and is become the habitation of devils, and the hold of every foul spirit, and a cage of every unclean and hateful bird’ [Revelation 18:1, 2].

> „Acum, fraților, Dumnezeu dorește ca noi să ne luăm poziția alături de omul care poartă felinarul; dorim să ne luăm poziția acolo unde este lumina și unde Dumnezeu a dat trâmbiței un sunet lămurit. Dorim să dăm trâmbiței un sunet lămurit. Am fost în nedumerire și am fost în îndoială, iar bisericile sunt gata să moară. Dar acum citim aici: «După aceste lucruri am văzut un alt înger coborându-se din cer, având mare putere; și pământul s-a luminat de slava lui. Și a strigat cu glas puternic, zicând: Babilonul cel mare a căzut, a căzut și a ajuns locaș al demonilor, temniță a oricărui duh necurat și colivie a oricărei păsări necurate și urâcioase» [Apocalipsa 18:1, 2].”

> “Well now, how are we going to know anything about that message if we are not in a position to recognize anything of the light of heaven when it comes to us? And we will just as soon pick up the darkest deception when it comes to us from somebody that agrees with us, when we have not a particle of evidence that the Spirit of God has sent them. Christ said, ‘I come in the name of my Father, but ye will not receive me’ [see John 5:43]. Now, that is just the work that has been going on here ever since the meeting at Minneapolis. Because God sends a message in his name that does not agree with your ideas, therefore [you conclude] it cannot be a message from God.” Sermons and Talks, volume 1, 142.

> „Ei bine, cum vom ajunge să cunoaștem ceva despre acel mesaj dacă nu suntem într-o stare în care să putem recunoaște ceva din lumina cerului atunci când vine la noi? Și vom primi tot atât de repede cea mai întunecată amăgire atunci când vine la noi de la cineva care este de acord cu noi, când nu avem nici măcar o fărâmă de dovadă că Duhul lui Dumnezeu l-a trimis. Hristos a spus: «Eu am venit în Numele Tatălui Meu, și nu Mă primiți» [vezi Ioan 5:43]. Or, tocmai aceasta este lucrarea care s-a desfășurat aici încă de la adunarea de la Minneapolis. Pentru că Dumnezeu trimite un mesaj în Numele Său care nu este în acord cu ideile voastre, de aceea [voi trageți concluzia] că nu poate fi un mesaj de la Dumnezeu.” Sermons and Talks, volumul 1, 142.

Back to Articles