Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-Five

Cartea lui Daniel - O sută șaizeci și cinci

Unveiling the Prophetic Tapestry: From Alexander the Great to Modern Rome

Dezvăluirea tapiseriei profetice: de la Alexandru cel Mare la Roma modernă

Author

Jeff Pippenger

Published

March 29, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We will now consider the history that took place in the aftermath of Alexander the Great’s sudden death, which represents the year 538 unto the time of the end in 1798.

Nous allons maintenant considérer l’histoire qui se déroula à la suite de la mort soudaine d’Alexandre le Grand, laquelle représente l’année 538 jusqu’au temps de la fin en 1798.

> And when he shall stand up, his kingdom shall be broken, and shall be divided toward the four winds of heaven; and not to his posterity, nor according to his dominion which he ruled: for his kingdom shall be plucked up, even for others beside those. And the king of the south shall be strong, and one of his princes; and he shall be strong above him, and have dominion; his dominion shall be a great dominion. And in the end of years they shall join themselves together; for the king’s daughter of the south shall come to the king of the north to make an agreement: but she shall not retain the power of the arm; neither shall he stand, nor his arm: but she shall be given up, and they that brought her, and he that begat her, and he that strengthened her in these times. But out of a branch of her roots shall one stand up in his estate, which shall come with an army, and shall enter into the fortress of the king of the north, and shall deal against them, and shall prevail: And shall also carry captives into Egypt their gods, with their princes, and with their precious vessels of silver and of gold; and he shall continue more years than the king of the north. So the king of the south shall come into his kingdom, and shall return into his own land. Daniel 11:4–9.

> Kandi ubwo azahaguruka, ubwami bwe buzamenagurwa, kandi buzagabanywa bugana ku muyaga ine zo mu ijuru; ariko ntibuzahabwa urubyaro rwe, kandi ntibuzaba nk’ubutware bwe yategekanye; kuko ubwami bwe buzarandurwa, bugahabwa abandi batari abo. Umwami wo mu majyepfo azakomera, n’umwe mu batware be; kandi azarushaho kumurusha imbaraga, kandi azategeka; ubutware bwe buzaba ubutware bukomeye cyane. Kandi nyuma y’imyaka bazifatanya; kuko umukobwa w’umwami wo mu majyepfo azaza ku mwami wo mu majyaruguru kugira ngo bakore isezerano; ariko ntazagumana imbaraga z’ukuboko; kandi na we ntazahagarara, cyangwa ukuboko kwe: ahubwo azatangwa, na ba bandi bamuzanye, n’uwamubyaye, n’uwamukomeje muri ibyo bihe. Ariko mu ishami riturutse ku mizi ye hazahaguruka umwe mu cyimbo cye, uzazana ingabo, kandi azinjira mu gihome cy’umwami wo mu majyaruguru, kandi azabakubita, kandi azanesha: Kandi kandi azajyana ho imbohe akazijyana muri Egiputa, imana zabo, n’abatware babo, hamwe n’ibintu byabo by’agaciro by’ifeza n’izahabu; kandi azaramaho imyaka myinshi kuruta umwami wo mu majyaruguru. Nuko umwami wo mu majyepfo azinjira mu bwami bwe, maze asubire mu gihugu cye. Daniyeli 11:4–9.

Eventually, after Alexander the Great’s kingdom was broken, those who struggled for control of the former kingdom devolved into two primary kingdoms. The one kingdom controlling the south of Alexander’s former empire and the other controlling the north. From that point on in the prophetic narrative they are identified simply as the king of the south and the king of the north. Once the struggle for world dominance has reached the point where it is only portrayed between the king of the north and the south, the symbols of those two kingdoms continue through the entire chapter.

În cele din urmă, după ce împărăția lui Alexandru cel Mare a fost sfărâmată, cei care s-au luptat pentru stăpânirea fostei împărății s-au redus la două împărății principale: una care stăpânea sudul fostului imperiu al lui Alexandru și cealaltă care stăpânea nordul. Din acel moment înainte, în narațiunea profetică, ele sunt identificate pur și simplu ca împăratul de la miazăzi și împăratul de la miazănoapte. Odată ce lupta pentru dominația mondială a ajuns în punctul în care este înfățișată numai între împăratul de la miazănoapte și împăratul de la miazăzi, simbolurile acestor două împărății continuă de-a lungul întregului capitol.

In verse five, the king of the south is established, and he is strong, but the king of the north is also strong and his kingdom is larger. Then in verse six, the king of the south proposes an alliance with the northern kingdom. The peace treaty is secured by the king of the south giving his daughter to the king of the north, so the king of the north could marry her and ratify their alliance with a family bond. The king of the north agreed, and set aside his wife, and married the princess from the south, and the alliance was initiated.

În versetul cinci, împăratul de la miazăzi este întărit și este puternic, dar și împăratul de la miazănoapte este puternic, iar împărăția lui este mai mare. Apoi, în versetul șase, împăratul de la miazăzi propune o alianță cu împărăția de la miazănoapte. Tratatul de pace este asigurat prin faptul că împăratul de la miazăzi își dă fiica împăratului de la miazănoapte, pentru ca acesta să o ia de soție și să întărească alianța lor printr-o legătură de familie. Împăratul de la miazănoapte a fost de acord, și-a îndepărtat soția și s-a căsătorit cu prințesa din miazăzi, iar alianța a fost inițiată.

Eventually the southern princess bears a male-child, but ultimately the northern king grew tired of his new wife, and set her aside, as he had done with his first wife, and takes his first wife back, but as soon as the original wife is restored, and has opportunity, she kills the king of the north, his southern bride, her child, and her entire Egyptian entourage. The act of the original wife murdering the southern princess and her child enrages the southern princesses family, and one of her brothers raises up an army and attacks the northern kingdom.

În cele din urmă, prințesa din sud naște un copil de parte bărbătească, însă, în cele din urmă, împăratul din nord se satură de noua sa soție și o pune deoparte, așa cum făcuse cu întâia sa soție, și își ia înapoi prima soție; dar, de îndată ce soția cea dintâi este repusă în drepturi și are prilejul, îl ucide pe împăratul din nord, pe mireasa lui din sud, pe copilul ei și întregul ei alai egiptean. Fapta soției celei dintâi de a ucide prințesa din sud și copilul ei stârnește mânia familiei prințesei din sud, iar unul dintre frații ei ridică o oaste și atacă împărăția din nord.

The southern army prevails over the northern king, and the first wife that murdered the northern king, his southern bride and child is then executed. The original wife’s son, who had been installed as the ruling king of the north at the death of his father, is captured and carried back to Egypt by the southern king, along with some Egyptian artifacts and idols that had been taken from the southern kingdom by the northern kingdom in earlier battles. Once in Egypt the captured northern king falls from a horse and dies. Uriah Smith identifies the history as follows.

Armata sudică biruiește asupra împăratului de la miazănoapte, iar prima soție care l-a ucis pe împăratul de la miazănoapte, împreună cu mireasa lui sudică și cu copilul ei, este apoi executată. Fiul soției dintâi, care fusese așezat ca împărat domnitor al miazănoaptei la moartea tatălui său, este prins și dus înapoi în Egipt de către împăratul de la miazăzi, împreună cu unele artefacte și idoli egipteni care fuseseră luați din împărăția de miazăzi de către împărăția de la miazănoapte în bătăliile anterioare. Odată ajuns în Egipt, împăratul de la miazănoapte, luat prizonier, cade de pe cal și moare. Uriah Smith identifică istoria după cum urmează.

> “‘VERSE 6. And in the end of years they shall join themselves together; for the king’s daughter of the south shall come to the king of the north to make an agreement: but she shall not retain the power of the arm; neither shall he stand, nor his arm; but she shall be given up, and they that brought her, and he that begat her, and he that strengthened her in these times.’

> „Versetul 6. Și la sfârșitul anilor se vor uni; căci fiica împăratului de la miazăzi va veni la împăratul de la miazănoapte ca să facă o învoială; dar ea nu va păstra puterea brațului; nici el nu va rămâne în picioare, nici brațul lui; ci ea va fi dată pradă, și cei ce au adus-o, și cel ce i-a dat naștere, și cel ce a întărit-o în vremurile acelea.”

> “There were frequent wars between the kings of Egypt and Syria. Especially was this the case with Ptolemy Philadelphus, the second king of Egypt, and Antiochus Theos, third king of Syria. They at length agreed to make peace upon condition that Antiochus Theos should put away his former wife, Laodice, and her two sons, and should marry Berenice, the daughter of Ptolemy Philadelphus. Ptolemy accordingly brought his daughter to Antiochus, bestowing with her an immense dowry.

> “Habayeho intambara nyinshi zikunze kuba hagati y’abami bo muri Egiputa n’abo muri Siriya. By’umwihariko ni ko byagenze ku ngoma ya Ptolémée Philadelphe, umwami wa kabiri wa Egiputa, na Antiokusi Theos, umwami wa gatatu wa Siriya. Amaherezo bemeranyije kugirana amahoro ku gisabwa ko Antiokusi Theos azirukana umugore we wa mbere, Laodice, n’abahungu be babiri, kandi ko azashaka Berenice, umukobwa wa Ptolémée Philadelphe. Nuko Ptolémée ajyana umukobwa we kwa Antiokusi, amuherekesha inkwano nyinshi cyane.

> “‘But she shall not retain the power of the arm;’ that is, her interest and power with Antiochus. And so it proved; for some time shortly after, in a fit of love, Antiochus brought back his former wife, Laodice, and her children, to court again. Then says the prophecy, ‘Neither shall he [Antiochus] stand, nor his arm,’ or seed. Laodice, being restored to favor and power, feared lest, in the fickleness of his temper, Antiochus should again disgrace her, and recall Berenice; and conceiving that nothing short of his death would be an effectual safeguard against such a contingency, she caused him to be poisoned shortly after. Neither did his seed by Berenice succeed him in the kingdom; for Laodice so managed affairs as to secure the throne for her eldest son, Seleucus Callinicus.

> „Dar ea nu va păstra puterea brațului”; adică influența și puterea ei asupra lui Antioh. Și astfel s-a și dovedit; căci, la puțină vreme după aceea, într-un avânt de iubire, Antioh și-a adus din nou la curte pe fosta sa soție, Laodice, și pe copiii ei. Atunci profeția spune: „Nici el [Antioh] nu va rămâne în picioare, nici brațul lui”, sau sămânța lui. Laodice, fiind readusă în favoare și putere, s-a temut ca nu cumva, în nestatornicia firii sale, Antioh să o discrediteze din nou și să o cheme înapoi pe Berenice; și, socotind că nimic mai puțin decât moartea lui nu ar fi fost o garanție eficientă împotriva unei asemenea eventualități, a făcut să fie otrăvit la scurtă vreme după aceea. Nici sămânța lui prin Berenice nu i-a urmat la domnie; căci Laodice a condus astfel lucrurile încât să asigure tronul fiului ei cel mai mare, Seleucus Callinicus.

> “But such wickedness could not long remain unpunished, as the prophecy further predicts, and further history proves.

> „Dar o asemenea răutate nu putea rămâne multă vreme nepedepsită, după cum prorocia prezice mai departe, iar istoria ulterioară dovedește.”

> “‘VERSE 7. But out of a branch of her roots shall one stand up in his estate, which shall come with an army, and shall enter into the fortress of the king of the north, and shall deal against them, and shall prevail: 8. And shall also carry captives into Egypt their gods, with their princes, and with their precious vessels of silver and of gold; and he shall continue more years than the king of the north. 9. So the king of the south shall come into his kingdom, and shall return into his own land.’

> „‘VARGUL 7. Dar dintr-o mlădiță a rădăcinilor ei se va ridica unul în locul lui, care va veni cu o oaste și va intra în fortăreața împăratului de la miazănoapte și va lucra împotriva lor și va birui: 8. Și va duce, de asemenea, captivi în Egipt pe dumnezeii lor, împreună cu domnii lor și cu vasele lor scumpe de argint și de aur; iar el va dăinui mai mulți ani decât împăratul de la miazănoapte. 9. Astfel, împăratul de la miazăzi va veni în împărăția sa și se va întoarce în țara lui.’”

> “This branch out of the same root with Berenice was her brother, Ptolemy Euergetes. He had no sooner succeeded his father, Ptolemy Philadelphus, in the kingdom of Egypt, than, burning to avenge the death of his sister, Berenice, he raised an immense army, and invaded the territory of the king of the north, that is, of Seleucus Callinicus, who, with his mother, Laodice, reigned in Syria. And he prevailed against them, even to the conquering of Syria, Cilicia, the upper parts beyond the Euphrates, and almost all Asia. But hearing that a sedition was raised in Egypt requiring his return home, he plundered the kingdom of Seleucus, took forty thousand talents of silver and precious vessels, and two thousand five hundred images of the gods. Among these were the images which Cambyses had formerly taken from Egypt and carried into Persia. The Egyptians, being wholly given to idolatry, bestowed upon Ptolemy the title of Euergetes, or the Benefactor, as a compliment for his having thus, after many years, restored their captive gods.

> „Această mlădiță ieșită din aceeași rădăcină cu Berenice era fratele ei, Ptolemeu Euergetes. De îndată ce i-a urmat tatălui său, Ptolemeu Philadelphus, la domnia împărăției Egiptului, aprins de dorința de a răzbuna moartea surorii sale, Berenice, a ridicat o oaste imensă și a invadat teritoriul împăratului de la miazănoapte, adică al lui Seleucus Callinicus, care, împreună cu mama sa, Laodice, domnea în Siria. Și a biruit împotriva lor, până la cucerirea Siriei, a Ciliciei, a ținuturilor de sus de dincolo de Eufrat și a aproape întregii Asii. Dar, auzind că în Egipt se ridicase o răscoală care cerea întoarcerea sa acasă, a prădat împărăția lui Seleucus, a luat patruzeci de mii de talanți de argint și vase de preț, și două mii cinci sute de chipuri ale dumnezeilor. Între acestea se aflau chipurile pe care Cambyses le luase odinioară din Egipt și le dusese în Persia. Egiptenii, fiind cu totul dedați idolatriei, i-au dat lui Ptolemeu titlul de Euergetes, sau Binefăcătorul, ca semn de cinstire pentru că astfel, după mulți ani, le-a înapoiat dumnezeii lor robiți.”

> “This, according to Bishop Newton, is Jerome’s account, extracted from ancient historians, but there are authors still extant, he says, who confirm several of the same particulars. Appian informs us that Laodice having killed Antiochus, and after him both Berenice and her child, Ptolemy, the son of Philadelphus, to revenge those murders, invaded Syria, slew Laodice, and proceeded as far as Babylon. From Polybius we learn that Ptolemy, surnamed Euergetes, being greatly incensed at the cruel treatment of his sister, Berenice, marched with an army into Syria, and took the city of Seleucia, which was kept for some years afterward by garrisons of the kings of Egypt. Thus did he enter into the fortress of the king of the north. Polyaenus affirms that Ptolemy made himself master of all the country from Mount Taurus as far as to India, without war or battle; but he ascribes it by mistake to the father instead of the son. Justin asserts that if Ptolemy had not been recalled into Egypt by a domestic sedition, he would have possessed the whole kingdom of Seleucus. The king of the south thus came into the dominion of the king of the north, and returned to his own land, as the prophet had foretold. And he also continued more years than the king of the north; for Seleucus Callinicus died in exile, of a fall from his horse; and Ptolemy Euergetes survived him for four or five years.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 250–252.

> „Aceasta, potrivit episcopului Newton, este relatarea lui Ieronim, extrasă din istoricii vechi; dar, spune el, mai există încă autori ale căror scrieri s-au păstrat, care confirmă câteva dintre aceleași amănunte. Appian ne informează că Laodice, după ce l-a ucis pe Antiohus și, după el, atât pe Berenice, cât și pe copilul ei, Ptolemeu, fiul lui Philadelphus, pentru a răzbuna acele crime, a invadat Siria, a ucis-o pe Laodice și a înaintat până la Babilon. Din Polybius aflăm că Ptolemeu, supranumit Euergetes, fiind foarte mâniat de tratamentul crud aplicat surorii sale, Berenice, a pornit cu o armată în Siria și a cucerit cetatea Seleucia, care a fost ținută câțiva ani după aceea de garnizoane ale regilor Egiptului. Astfel a intrat el în fortăreața împăratului de la miazănoapte. Polyaenus afirmă că Ptolemeu a ajuns stăpân peste toată țara de la Muntele Taurus până în India, fără război sau bătălie; dar el atribuie aceasta, din greșeală, tatălui în locul fiului. Justin susține că, dacă Ptolemeu nu ar fi fost rechemat în Egipt de o răscoală internă, ar fi stăpânit întreaga împărăție a lui Seleucus. Astfel, împăratul de la miazăzi a pătruns în stăpânirea împăratului de la miazănoapte și s-a întors în țara sa, după cum prorocul prevestise. Și el a dăinuit, de asemenea, mai mulți ani decât împăratul de la miazănoapte; căci Seleucus Callinicus a murit în exil, în urma unei căderi de pe cal, iar Ptolemeu Euergetes i-a supraviețuit patru sau cinci ani.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 250–252.

A prophetic characteristic of Rome, and therefore the king of the north, is that in order to be established upon the throne, three geographical obstacles must be conquered. The first king of the north in the aftermath of Alexander’s broken kingdom was established by Seleucus Nicator who had served as a general to Ptolemy (the king of the south) for a little while between 316 and 312 BC. Verse five addresses this fact when it states, “And the king of the south shall be strong, and one of his princes; and he shall be strong above him.” Ptolemy was the king of the south, and he had a general (one of his princes), that was destined to become stronger than Ptolemy, and the final phrase of verse five says, “and have dominion; his dominion shall be a great dominion.” Ptolemy’s general Seleucus was to become the first king of the north. But for Seleucus to become the king of the north, he would need to separate from the southern king, and thereafter conquer three geographical areas.

O trăsătură profetică a Romei și, prin urmare, a împăratului de la miazănoapte, este aceea că, pentru a fi așezat pe tron, trebuie să fie cucerite trei obstacole geografice. Cel dintâi împărat de la miazănoapte, în urma destrămării împărăției lui Alexandru, a fost întemeiat prin Seleucus Nicator, care slujise pentru puțină vreme ca general al lui Ptolemeu (împăratul de la miazăzi), între anii 316 și 312 î.Hr. Versetul cinci se referă la acest fapt când spune: „Și împăratul de la miazăzi va fi tare, și unul dintre mai-marii lui; și el va fi mai tare decât acesta.” Ptolemeu era împăratul de la miazăzi și avea un general (unul dintre mai-marii lui) care era menit să devină mai puternic decât Ptolemeu, iar propoziția finală a versetului cinci spune: „și va stăpâni; stăpânirea lui va fi o mare stăpânire.” Generalul lui Ptolemeu, Seleucus, urma să devină cel dintâi împărat de la miazănoapte. Dar pentru ca Seleucus să devină împăratul de la miazănoapte, el trebuia să se despartă de împăratul de la miazăzi și, după aceea, să cucerească trei regiuni geografice.

The first area conquered by Seleucus was the East in 301 BC. He then conquered the West (that had been held by Cassander’s successor) in 286 BC, and he then took his third territory in the North when he conquered Lysimachus in 281 BC. The king of the north was established on the throne in 281 BC.

Prima regiune cucerită de Seleucus a fost Răsăritul, în anul 301 î.Hr. Apoi a cucerit Apusul (care fusese deținut de succesorul lui Cassandru) în anul 286 î.Hr., iar apoi și-a luat al treilea teritoriu în Nord, când l-a cucerit pe Lisimah în anul 281 î.Hr. Împăratul de la miazănoapte a fost așezat pe tron în anul 281 î.Hr.

The peace treaty that was later formed with the southern king occurred in 252 BC. Six years later in 246 BC, Berenice (the southern princess), her son, and all her entourage were put to death. The southern king thereafter captured Laodice’s son, Seleucus Callinicus and took him back with him to Egypt, where he died falling from a horse. The reign of the first king of the north was from 281 BC until 246 BC, which equates to thirty-five years.

Tratatul de pace care a fost încheiat mai târziu cu împăratul de la miazăzi a avut loc în anul 252 î.Hr. Șase ani mai târziu, în 246 î.Hr., Berenice (prințesa de la miazăzi), fiul ei și toată suita ei au fost omorâți. Împăratul de la miazăzi l-a capturat apoi pe fiul Laodicei, Seleucus Callinicus, și l-a dus cu sine înapoi în Egipt, unde a murit căzând de pe un cal. Domnia primului împărat de la miazănoapte a fost din 281 î.Hr. până în 246 î.Hr., ceea ce echivalează cu treizeci și cinci de ani.

The first king of the north in chapter eleven, conquered three geographical obstacles in order to be established upon the throne. Pagan Rome also conquered three geographical obstacles in order to be established upon the throne [See Daniel 8:9], and Papal Rome conquered three geographical obstacles in order to be established upon the throne [See Daniel 7:20]. Modern Rome also conquers three geographical obstacles in order to be established upon the throne [See Daniel 11:40–43].

Regele dintâi al miazănoaptei din capitolul unsprezece a cucerit trei piedici geografice pentru a fi statornicit pe tron. Și Roma păgână a cucerit trei piedici geografice pentru a fi statornicită pe tron [Vezi Daniel 8:9], iar Roma papală a cucerit trei piedici geografice pentru a fi statornicită pe tron [Vezi Daniel 7:20]. Și Roma modernă cucerește, de asemenea, trei piedici geografice pentru a fi statornicită pe tron [Vezi Daniel 11:40–43].

Once established upon the throne, the first king of the north ruled for thirty-five years. Once established upon the throne, pagan Rome ruled for a “time” (three hundred and sixty years). Once established upon the throne, papal Rome ruled for “a time, times and dividing of time” (twelve hundred and sixty years.) Once established upon the throne, modern Rome will rule for a symbolic forty-two months (also noted as “an hour”).

Odată aşezat pe tron, primul împărat al nordului a domnit timp de treizeci şi cinci de ani. Odată aşezată pe tron, Roma păgână a domnit pentru „o vreme” (trei sute şaizeci de ani). Odată aşezată pe tron, Roma papală a domnit pentru „o vreme, vremuri şi împărţirea vremii” (o mie două sute şaizeci de ani). Odată aşezată pe tron, Roma modernă va domni timp de patruzeci şi două de luni simbolice (de asemenea menţionate ca „un ceas”).

Sister White informs us that “much of the history recorded in Daniel chapter eleven is to be repeated.” She then quotes verses thirty-one through thirty-six, and says, “scenes similar to those described in these words will take place.” In those verses papal Rome (the abomination that maketh desolate), is “placed” upon the throne in 538, and then it persecutes God’s people for “many days” (twelve hundred and sixty years), until the first “indignation is accomplished” in 1798. The history of verses thirty-one to thirty-six is repeated in the last six verses of chapter eleven, but the history was also perfectly typified in verses five through nine.

സിസ്റ്റർ വൈറ്റ് നമ്മെ അറിയിക്കുന്നത്, “ദാനിയേൽ പതിനൊന്നാം അധ്യായത്തിൽ രേഖപ്പെടുത്തിയിരിക്കുന്ന ചരിത്രത്തിന്റെ വലിയൊരു ഭാഗം വീണ്ടും ആവർത്തിക്കപ്പെടേണ്ടതാണ്” എന്നതാണ്. തുടർന്ന് അവർ മുപ്പത്തൊന്നാം വാക്യത്തിൽ നിന്ന് മുപ്പത്താറാം വാക്യം വരെ ഉദ്ധരിച്ച്, “ഈ വാക്കുകളിൽ വിവരണപ്പെട്ടവയ്ക്കു സമാനമായ ദൃശ്യങ്ങൾ സംഭവിക്കും” എന്നു പറയുന്നു. ആ വാക്യങ്ങളിൽ പാപ്പഭരണ റோம் (ശൂന്യമാക്കുന്ന മ്ലേച്ഛത) 538-ൽ സിംഹാസനത്തിൽ “സ്ഥാപിക്കപ്പെടുന്നു”; തുടർന്ന് ആദ്യത്തെ “ക്രോധം” 1798-ൽ നിറവേറുന്നതുവരെ, അത് ദൈവജനത്തെ “അനേകം ദിവസങ്ങൾ” (ആയിരത്തി ഇരുനൂറും അറുപതു വർഷങ്ങൾ) പീഡിപ്പിക്കുന്നു. മുപ്പത്തൊന്നാം വാക്യം മുതൽ മുപ്പത്താറാം വാക്യം വരെയുള്ള ചരിത്രം പതിനൊന്നാം അധ്യായത്തിന്റെ അവസാന ആറു വാക്യങ്ങളിൽ ആവർത്തിക്കപ്പെടുന്നു; എന്നാൽ ആ ചരിത്രം അഞ്ചാം വാക്യം മുതൽ ഒമ്പതാം വാക്യം വരെയും പൂർണമായി മുൻരൂപമായി പ്രത്യക്ഷപ്പെടുത്തിയിരുന്നതുമാണ്.

The establishment of Seleucus as king of the north in 281 BC, aligns with the year 538. Both represent the enthronement of the king of the north at the conclusion of the conquering of three geographical obstacles. The period of papal rule is expressed in several ways; twelve hundred and sixty days, forty-two months, time, times and dividing of time, a space, and three and a half years. Seleucus’ rule was for thirty-five years, and a tenth, or a tithe, of thirty-five, is three and a half. A tenth of thirty-five years is also expressed as “three-point-five” (3.5) years. “Three and a half” is a symbol of the period of papal rule.

Stabilirea lui Seleucus ca împărat al nordului în anul 281 î.Hr. corespunde anului 538. Ambele reprezintă întronarea împăratului nordului la încheierea cuceririi a trei piedici geografice. Perioada stăpânirii papale este exprimată în mai multe feluri: o mie două sute șaizeci de zile, patruzeci și două de luni, o vreme, vremuri și o jumătate de vreme, un spațiu și trei ani și jumătate. Domnia lui Seleucus a fost de treizeci și cinci de ani, iar o zecime, sau o dijmă, din treizeci și cinci este trei și jumătate. O zecime din treizeci și cinci de ani este exprimată și ca „trei virgulă cinci” (3,5) ani. „Trei ani și jumătate” este un simbol al perioadei stăpânirii papale.

The papacy received its deadly wound in 1798 when the king of the south, Napoleon Bonaparte (meaning the “fortunate son”), sent his general to take the pope captive. A year later in 1799 the pope died in exile, as did the first king of the north who had also been taken into captivity by the king of the south. Seleucus Callinicus died by falling off a horse while captive in Egypt. The pope is the one who rode upon the beast. The beast represented the political system that the pope employed to accomplish his satanic works. That beast was slain in 1798, and the pope who had ridden upon and reigned over the beast died a year later. Seleucus Callinicus died falling off a horse (the beast he rode upon.) The captivity of the papacy in 1798 and 1799, was perfectly typified by the captivity of the first king of the north.

Papacy a primit rana sa de moarte în 1798, când regele de la miazăzi, Napoleon Bonaparte (însemnând „fiul norocos”), și-a trimis generalul să-l ia captiv pe papă. Un an mai târziu, în 1799, papa a murit în exil, la fel cum a murit și primul rege de la miazănoapte, care fusese de asemenea dus în captivitate de către regele de la miazăzi. Seleucus Callinicus a murit căzând de pe un cal în timp ce se afla captiv în Egipt. Papa este cel care călărea pe fiară. Fiara reprezenta sistemul politic pe care papa l-a folosit pentru a-și împlini lucrările sale satanice. Acea fiară a fost ucisă în 1798, iar papa care călărise pe fiară și domnise peste ea a murit un an mai târziu. Seleucus Callinicus a murit căzând de pe un cal (fiara pe care o călărea.) Captivitatea papalității din 1798 și 1799 a fost prefigurată în chip desăvârșit de captivitatea primului rege de la miazănoapte.

What brought the wrath of the king of the south upon the northern king was a broken peace treaty, represented by the setting aside of Berenice (the southern bride) and her subsequent death at the hands of Laodice. Napoleon had entered into a peace treaty between Revolutionary France and the papal states in 1797. The treaty was named after the town of Tolentino in Ancona, Italy, where the treaty had been signed. It officially ended in February, 1798 when France took the pope captive. The reason why the treaty was disannulled was France’s effort to spread its Revolution.

Ce qui attira la colère du roi du midi contre le roi du nord fut la rupture d’un traité de paix, représentée par la répudiation de Bérénice (l’épouse du midi) et sa mort ultérieure aux mains de Laodicé. Napoléon avait conclu en 1797 un traité de paix entre la France révolutionnaire et les États pontificaux. Le traité fut nommé d’après la ville de Tolentino, en Ancône, en Italie, où il avait été signé. Il prit officiellement fin en février 1798, lorsque la France emmena le pape en captivité. La raison pour laquelle le traité fut annulé fut l’effort de la France pour répandre sa Révolution.

Napoleon’s General Duphot, was in Rome in 1797 as part of the French expeditionary force sent by the Directory, the ruling government of France at the time. The purpose of the French expedition to Italy, which included General Duphot’s presence in Rome, was to support the Roman Republic, a short-lived client state established by French revolutionary forces in the Italian Peninsula. The French were actively involved in supporting revolutionary movements and spreading revolutionary ideals across Europe during this period. In Italy, they sought to overthrow monarchies and establish republics modeled after the French Republic.

Նապոլեոնի գեներալ Դյուֆոն 1797 թվականին Հռոմում էր՝ որպես այն ժամանակ Ֆրանսիայի իշխող կառավարությունը հանդիսացող Դիրեկտորիայի կողմից ուղարկված ֆրանսիական արշավախմբային ուժերի մի մաս։ Իտալիա ֆրանսիական արշավախմբի նպատակը, որի շրջանակում գեներալ Դյուֆոն գտնվում էր Հռոմում, Հռոմեական Հանրապետությանը աջակցելն էր՝ Ֆրանսիական հեղափոխական ուժերի կողմից Իտալական թերակղզում հիմնված կարճատև հովանավորյալ պետությանը։ Այդ ժամանակաշրջանում ֆրանսիացիները գործուն կերպով ներգրավված էին ողջ Եվրոպայում հեղափոխական շարժումներին աջակցելու և հեղափոխական գաղափարներ տարածելու գործի մեջ։ Իտալիայում նրանք ձգտում էին տապալել միապետությունները և հաստատել հանրապետություններ, որոնք ձևավորված էին Ֆրանսիական Հանրապետության օրինակով։

Duphot’s presence and actions in Rome provoked opposition from conservative factions, including supporters of the Papal States and local aristocrats. In December, 1797, during a confrontation between French troops and supporters of the Papal States, General Duphot was assassinated, and thus the pretense for Napoleon to send General Berthier to take the pope captive the next year was established. A broken peace treaty between the kings of the south and north provided the motivation in both histories for the king of the north being taken captive by the king of the south.

Prezența și acțiunile lui Duphot la Roma au provocat opoziție din partea facțiunilor conservatoare, inclusiv din partea susținătorilor Statelor Papale și a aristocraților locali. În decembrie 1797, în timpul unei confruntări dintre trupele franceze și susținătorii Statelor Papale, generalul Duphot a fost asasinat, și astfel a fost creat pretextul pentru ca Napoleon să-l trimită pe generalul Berthier în anul următor să-l ia captiv pe papă. Un tratat de pace încălcat între regii sudului și ai nordului a oferit motivația, în ambele istorii, pentru ca împăratul de la miazănoapte să fie luat captiv de împăratul de la miazăzi.

Verse eight says, “shall also carry captives into Egypt their gods, with their princes, and with their precious vessels of silver and of gold.” When Ptolemy returned to Egypt in fulfillment of this verse, the Egyptians gave him the title of “Euergetes” (the Benefactor), as a compliment for his work in returning their idols and artifacts that had previously taken from them by the king of the north. In 1798, the plundering of Rome by the French took place. On one day alone the historians record that five hundred horse-drawn vehicles, under a strong military guard, was seen leaving the city.

Versetul opt spune: „va duce în robie în Egipt și pe dumnezeii lor, împreună cu prinții lor și cu vasele lor scumpe de argint și de aur.” Când Ptolemeu s-a întors în Egipt, în împlinirea acestui verset, egiptenii i-au dat titlul de „Euergetes” (Binefăcătorul), ca omagiu pentru lucrarea sa de a le înapoia idolii și obiectele de preț care le fuseseră luate mai înainte de împăratul de la miazănoapte. În 1798 a avut loc jefuirea Romei de către francezi. Numai într-o singură zi, istoricii consemnează că cinci sute de vehicule trase de cai, sub o puternică gardă militară, au fost văzute părăsind cetatea.

The procession contained an immense number of antique sculptures and Renaissance paintings that France was appropriating in accordance with the broken peace treaty of Tolentino. Those artworks included the Laocoon group, the Belvedere Apollo, the Dying Gaul, Cupid and Psyche, Ariadne on Naxos, the Medici Venus, and the colossal figures of the Tiber and the Nile; tapestries and paintings by Raphael, including the Transfiguration, the Madonna di Foligno, the Madonna della Sedia, Titian’s Santa Conversazione; and many other works. It was not till several years after that, these stolen treasures were exhibited in the Musee Napoleonian in the Louvre, which was opened in 1807. As Ptolemy was celebrated for returning the Egyptians treasures, the treasures carried from Rome were placed in the portion of the museum named after Napoleon.

Procesiunea cuprindea un număr imens de sculpturi antice și picturi renascentiste pe care Franța și le însușea în conformitate cu tratatul de pace de la Tolentino, încălcat. Printre acele opere de artă se aflau grupul Laocoon, Apollo din Belvedere, Galul muribund, Cupidon și Psyche, Ariadna pe Naxos, Venus de Medici și figurile colosale ale Tibrului și Nilului; tapiserii și picturi de Rafael, inclusiv Schimbarea la Față, Madonna di Foligno, Madonna della Sedia, Santa Conversazione a lui Tițian; precum și multe alte lucrări. Abia după câțiva ani aceste comori furate au fost expuse în Muzeul Napoleonian din Luvru, care a fost deschis în 1807. După cum Ptolemeu a fost celebrat pentru înapoierea comorilor egiptenilor, comorile purtate de la Roma au fost așezate în partea muzeului numită după Napoleon.

Verses five through nine, are a perfect parallel to the history beginning in the year 538 and ending in 1798 and 1799. They align with verses thirty-one to thirty-six, which is represented in the last six verses of the chapter, which describe the final empowerment of modern Rome as it conquers three obstacles, and ultimately comes to its end with none to help. Verse ten then addresses the history of 1989.

Stihurile cinci până la nouă constituie o paralelă desăvârșită cu istoria care începe în anul 538 și se încheie în 1798 și 1799. Ele corespund stihurilor treizeci și unu până la treizeci și șase, fapt reprezentat în ultimele șase stihuri ale capitolului, care descriu împuternicirea finală a Romei moderne pe măsură ce cucerește trei obstacole și, în cele din urmă, ajunge la sfârșitul ei fără să-i vină nimeni în ajutor. Stihul zece tratează apoi istoria anului 1989.

> But his sons shall be stirred up, and shall assemble a multitude of great forces: and one shall certainly come, and overflow, and pass through: then shall he return, and be stirred up, even to his fortress. Daniel 11:10.

> Dar fiii lui se vor tulbura și vor aduna o mulțime de mari oștiri; și unul va veni negreșit, va năvăli și va trece înainte; apoi se va întoarce și se va înfuria până la cetățuia lui. Daniel 11:10.

The historical fulfillment of verse ten typifies 1989, when the papacy, in secret alliance with Ronald Reagan, “overflowed” and “passed through” the Soviet Union, leaving only its fortress (Russia), as the Soviet Union (USSR) dissolved in the wake of Perestroika.

Împlinirea istorică a versetului zece prefigurează anul 1989, când papalitatea, în alianță secretă cu Ronald Reagan, „a năvălit” și „a trecut prin” Uniunea Sovietică, lăsând numai fortăreața ei (Rusia), pe măsură ce Uniunea Sovietică (URSS) se dizolva în urma Perestroikăi.

> And at the time of the end shall the king of the south push at him: and the king of the north shall come against him like a whirlwind, with chariots, and with horsemen, and with many ships; and he shall enter into the countries, and shall overflow and pass over. Daniel 11:40.

> I na vrijeme svršetka kralj juga sukobit će se s njim; a kralj sjevera navalit će na njega kao vihor, s kolima i s konjanicima i s mnogim lađama; i ući će u zemlje, preplavit će ih i proći preko njih. Daniel 11,40.

The history of verse ten represents a retaliation against the conquering of the king of the north by the king of the south in 246 BC, and typifies a retaliation against the conquering of the king of the north by the king of the south in 1798. Verse forty began with the time of the end in 1798 when the king of the south (atheistic France) delivered the deadly wound to the king of the north (the papal power), and was fulfilled with the collapse of the Soviet Union at the time of the end in 1989. The time of the end in 1798 is represented in verse forty by the phrase, “And at the time of the end shall the king of the south push at him.” The “colon” (:) that separates the last part of the verse, marks the next “time of the end” in 1989. “And the king of the north shall come against him like a whirlwind, with chariots, and with horsemen, and with many ships; and he shall enter into the countries, and shall overflow and pass over.”

Istoria versetului zece reprezintă o ripostă împotriva cuceririi împăratului de la miazănoapte de către împăratul de la miazăzi în anul 246 î.Hr. și prefigurează o ripostă împotriva cuceririi împăratului de la miazănoapte de către împăratul de la miazăzi în 1798. Versetul patruzeci a început cu vremea sfârșitului în 1798, când împăratul de la miazăzi (Franța atee) i-a aplicat rana de moarte împăratului de la miazănoapte (puterea papală), și s-a împlinit prin prăbușirea Uniunii Sovietice la vremea sfârșitului, în 1989. Vremea sfârșitului din 1798 este reprezentată în versetul patruzeci prin expresia: „Și la vremea sfârșitului împăratul de la miazăzi se va împunge cu el.” „Două puncte” (:) care separă ultima parte a versetului marchează următoarea „vreme a sfârșitului”, în 1989. „Și împăratul de la miazănoapte va veni împotriva lui ca un vârtej, cu care și cu călăreți și cu multe corăbii; și va intra în țări, se va revărsa ca un râu și va trece peste ele.”

We will continue this study in the next article.

Vom continua acest studiu în articolul următor.

> “Every nation that has come upon the stage of action has been permitted to occupy its place on the earth, that it might be seen whether it would fulfill the purpose of ‘the Watcher and the Holy One.’ Prophecy has traced the rise and fall of the world’s great empires—Babylon, Medo-Persia, Greece, and Rome. With each of these, as with nations of less power, history repeated itself. Each had its period of test, each failed, its glory faded, its power departed, and its place was occupied by another. . . .

> “Fiecare națiune care a urcat pe scena acțiunii a fost îngăduită să-și ocupe locul pe pământ, pentru ca să se vadă dacă va împlini hotărârea «Străjerului și a Celui Sfânt». Profeția a urmărit ridicarea și căderea marilor imperii ale lumii—Babilonul, Medo-Persia, Grecia și Roma. Cu fiecare dintre acestea, ca și cu națiuni de putere mai mică, istoria s-a repetat. Fiecare și-a avut vremea ei de probă, fiecare a dat greș, slava ei s-a stins, puterea ei s-a dus, iar locul ei a fost ocupat de alta....”

> “From the rise and fall of nations as made plain in the pages of Holy Writ, they need to learn how worthless is mere outward and worldly glory. Babylon, with all its power and its magnificence, the like of which our world has never since beheld,—power and magnificence which to the people of that day seemed so stable and enduring,–how completely has it passed away! As ‘the flower of the grass’ it has perished. So perishes all that has not God for its foundation. Only that which is bound up with His purpose and expresses His character can endure. His principles are the only steadfast things our world knows.” Education, 177, 184.

> „Din ridicarea și căderea neamurilor, așa cum sunt făcute lămurite în paginile Sfintei Scripturi, ei trebuie să învețe cât de lipsită de valoare este simpla glorie exterioară și lumească. Babilonul, cu toată puterea și măreția lui, asemenea cărora lumea noastră nu a mai văzut de atunci niciodată, — putere și măreție care oamenilor din vremea aceea li se păreau atât de statornice și de durabile, — cât de deplin a pierit! Ca „floarea ierbii”, el a pierit. Astfel piere tot ceea ce nu-L are pe Dumnezeu drept temelie. Numai ceea ce este legat de planul Său și exprimă caracterul Său poate dăinui. Principiile Sale sunt singurele lucruri statornice pe care le cunoaște lumea noastră.” Education, 177, 184.

Back to Articles