Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Twelve

Cartea lui Daniel – O sută doisprezece

Unveiling the Prophetic Symbolism of Ishmael: From Archer to Sealer of the 144,000

Dezvăluirea simbolismului profetic al lui Ismael: de la arcaș la sigilator al celor 144.000

Author

Jeff Pippenger

Published

March 2, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

> And God was with the lad; and he grew, and dwelt in the wilderness, and became an archer. Genesis 21:20.

> Și Dumnezeu a fost cu băiatul; și el a crescut, a locuit în pustie și a ajuns arcaș. Geneza 21:20.

Ishmael became an archer, which is a symbol of warfare, and a symbol of the executive judgment which is brought against Rome.

Ismael a devenit un arcaș, ceea ce este un simbol al războiului și un simbol al judecății executive aduse împotriva Romei.

> The voice of them that flee and escape out of the land of Babylon, to declare in Zion the vengeance of the Lord our God, the vengeance of his temple. Call together the archers against Babylon: all ye that bend the bow, camp against it round about; let none thereof escape: recompense her according to her work; according to all that she hath done, do unto her: for she hath been proud against the Lord, against the Holy One of Israel. Jeremiah 50:28, 29.

> Glasul celor ce fug și scapă din țara Babilonului, ca să vestească în Sion răzbunarea Domnului Dumnezeului nostru, răzbunarea Templului Său. Chemați împotriva Babilonului pe arcași: toți cei ce încordați arcul, tăbărâți împotriva lui de jur împrejur; nimeni din el să nu scape: răsplătiți-i după fapta lui; după tot ce a făcut, faceți-i și voi: căci s-a semețit împotriva Domnului, împotriva Sfântului lui Israel. Ieremia 50:28, 29.

The archers recompense Babylon according to her work, and that recompense begins at the soon-coming Sunday law, with the second voice of Revelation chapter eighteen, when the progressive executive judgment of Babylon begins.

Arcașii răsplătesc Babilonul după fapta lui, iar această răsplătire începe la legea duminicală care va veni în curând, odată cu al doilea glas din Apocalipsa capitolul optsprezece, când începe judecata executivă progresivă a Babilonului.

> And I heard another voice from heaven, saying, Come out of her, my people, that ye be not partakers of her sins, and that ye receive not of her plagues. For her sins have reached unto heaven, and God hath remembered her iniquities. Reward her even as she rewarded you, and double unto her double according to her works: in the cup which she hath filled fill to her double. How much she hath glorified herself, and lived deliciously, so much torment and sorrow give her: for she saith in her heart, I sit a queen, and am no widow, and shall see no sorrow. Revelation 18:4–7.

> ରୁପରୁ ମୁଁ ଆଉ ଗୋଟିଏ ସ୍ୱର ଶୁଣିଲି, ଯେ କହୁଥିଲା, “ହେ ମୋର ଜନମାନେ, ତୁମେ ତାହାରୁ ବାହାରି ଆସ, ଯେଣୁ ତୁମେ ତାହାର ପାପରେ ଅଂଶୀ ନ ହଉ, ଏବଂ ତାହାର ପୀଡ଼ାମାନଙ୍କରେ ଅଂଶ ନ ଗ୍ରହଣ କର। କାରଣ ତାହାର ପାପ ସ୍ୱର୍ଗ ପର୍ଯ୍ୟନ୍ତ ପହଞ୍ଚିଯାଇଛି, ଏବଂ ଈଶ୍ୱର ତାହାର ଅଧର୍ମମାନଙ୍କୁ ସ୍ମରଣ କରିଛନ୍ତି। ସେ ଯେପରି ତୁମକୁ ପ୍ରତିଫଳ ଦେଇଥିଲା, ସେହିପରି ତାହାକୁ ପ୍ରତିଫଳ ଦିଅ; ଏବଂ ତାହାର କାର୍ଯ୍ୟମାନଙ୍କ ଅନୁସାରେ ତାହାକୁ ଦୁଇଗୁଣ ପ୍ରତିଦାନ ଦିଅ; ଯେ ପାତ୍ରରେ ସେ ପୁରଣ କରିଥିଲା, ସେହି ପାତ୍ରରେ ତାହା ପାଇଁ ଦୁଇଗୁଣ ପୁରଣ କର। ସେ ଯେପରି ନିଜକୁ ମହିମାମଣ୍ଡିତ କରିଛି ଏବଂ ଭୋଗବିଳାସରେ ଜୀବନ କାଟିଛି, ସେହି ପରିମାଣରେ ତାହାକୁ ଯନ୍ତ୍ରଣା ଓ ଶୋକ ଦିଅ; କାରଣ ସେ ନିଜ ହୃଦୟରେ କହେ, ‘ମୁଁ ରାଣୀ ହୋଇ ବସିଛି, ମୁଁ ବିଧବା ନୁହେଁ, ଏବଂ କେବେ ଶୋକ ଦେଖିବି ନାହିଁ।’ ପ୍ରକାଶିତ ବାକ୍ୟ 18:4–7।

Ishmael and his mother Hagar had been restrained from inheriting the right of the first born, and were cast out. Thus, jealousy became the prophetic motivation of Islam, and warfare their prophetic occupation. The first mention includes the restraint imposed upon Ishmael and his mother by Sarah, and their “restraint” became a primary prophetic characteristic of Islam throughout God’s Word, and history. Ishmael’s descendants were to be wild men, whose hand was against every man, and their wild attribute is represented by the wild Arabian ass, of the horse family. Thus, the Islamic warfare of the first and second woes, is represented as warriors riding upon angry horses.

Ismael și mama sa, Agar, fuseseră împiedicați să moștenească dreptul de întâi născut și au fost izgoniți. Astfel, gelozia a devenit motivația profetică a islamului, iar războiul, ocupația lor profetică. Prima menționare cuprinde restrângerea impusă lui Ismael și mamei sale de către Sara, iar această „restrângere” a devenit o caracteristică profetică principală a islamului de-a lungul Cuvântului lui Dumnezeu și al istoriei. Urmașii lui Ismael aveau să fie oameni sălbatici, a căror mână era împotriva fiecărui om, iar însușirea lor sălbatică este reprezentată de măgarul sălbatic arab, din familia calului. Astfel, războiul islamic al primei și celei de-a doua vai este înfățișat ca războinici călărind pe cai înfierbântați.

Islam is the message of the latter rain, and it is only fitting that the three woes represent three specific prophetic lines, for the methodology of the latter rain is “line upon line.” When the prophetic characteristics of the first two lines are brought together, they establish the line of the third woe. All three prophetic lines illustrate the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. Those three lines represent the period of the pouring out of the latter rain, for the latter rain began to sprinkle when the third Woe arrived on September 11, 2001.

Islamul este solia ploii târzii, și este pe deplin potrivit ca cele trei vaiuri să reprezinte trei linii profetice specifice, căci metodologia ploii târzii este „linie peste linie”. Când caracteristicile profetice ale primelor două linii sunt aduse împreună, ele stabilesc linia celui de-al treilea vai. Toate cele trei linii profetice ilustrează perioada sigilării celor o sută patruzeci și patru de mii. Aceste trei linii reprezintă perioada revărsării ploii târzii, căci ploaia târzie a început să stropească atunci când al treilea Vai a sosit la 11 septembrie 2001.

> “The latter rain is to fall upon the people of God. A mighty angel is to come down from heaven, and the whole earth is to be lighted with his glory.” Review and Herald, April 21, 1891.

> „Ploaia târzie urmează să se reverse asupra poporului lui Dumnezeu. Un înger puternic urmează să coboare din cer, iar întregul pământ va fi luminat de slava lui.” Review and Herald, 21 aprilie 1891.

The period of the sealing was also represented by the period that began on August 11, 1840 and ended with the arrival of the third angel on October 22, 1844. That period of time was also represented in Habakkuk chapter two. The Millerite history fulfilled Habakkuk chapter two, and in so doing it began when the angel descended on August 11, 1840, and it ended when the third angel arrived on October 22, 1844.

Perioada sigilării a fost, de asemenea, reprezentată prin perioada care a început la 11 august 1840 și s-a încheiat odată cu sosirea celui de-al treilea înger la 22 octombrie 1844. Acea perioadă de timp a fost, de asemenea, reprezentată în capitolul doi din Habacuc. Istoria millerită a împlinit capitolul doi din Habacuc, iar, făcând astfel, a început când îngerul a coborât la 11 august 1840 și s-a încheiat când al treilea înger a sosit la 22 octombrie 1844.

Habakkuk chapter two identifies that at the end of the vision, the vision would “speak.” In verse three of Revelation chapter ten, the angel cried (spoke) with a loud voice, and on October 22, 1844 the same angel swore (spoke) that “time should be no longer.” Habakkuk’s watchman in verse one of chapter two, is located at August 11, 1840, for it is then that the watchmen lift up their voices.

Capitolul doi din Habacuc arată că, la sfârșitul vedeniei, vedenia avea să „vorbească”. În versetul trei din capitolul zece al Apocalipsei, îngerul a strigat (a vorbit) cu glas tare, iar la 22 octombrie 1844 același înger a jurat (a vorbit) că „nu va mai fi timp”. Străjerul lui Habacuc din versetul unu al capitolului doi este situat la 11 august 1840, căci atunci străjerii își înalță glasurile.

In the rebellion of 1888, which Sister White identifies as representing the angel of Revelation eighteen that was to lighten the earth with His glory, the watchmen (Jones and Waggoner) lifted up their “voices” as a trumpet, to show God’s people their transgressions, for their message was the message to Laodicea. On September 11, 2001, which was typified by the history of 1888, the Lord led His last day people back to Jeremiah’s old paths, where the watchmen were not hearkened to. The descent of the angel marks the prophetic arrival of the watchmen.

În răzvrătirea din 1888, pe care Sora White o identifică drept reprezentând îngerul din Apocalipsa optsprezece, care avea să lumineze pământul cu slava Sa, străjerii (Jones și Waggoner) și-au înălțat „glasurile” ca o trâmbiță, pentru a arăta poporului lui Dumnezeu fărădelegile lui, căci solia lor era solia către Laodicea. La 11 septembrie 2001, care a fost prefigurat de istoria din 1888, Domnul a condus poporul Său din zilele de pe urmă înapoi la vechile cărări ale lui Ieremia, unde de străjeri nu s-a ascultat. Coborârea îngerului marchează sosirea profetică a străjerilor.

The “voice” that arrived on August 11, 1840, was delivered through the watchmen, and Jeremiah was told that if he would return to his faith and trust in God after his disappointment that he would become God’s mouth. When the vision that had tarried finally arrived on October 22, 1844, it “spoke.” The period of Habakkuk chapter two, which was fulfilled in Millerite history, illustrates the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand.

„Glasul” care a venit la 11 august 1840 a fost transmis prin străjeri, iar lui Ieremia i s-a spus că, dacă se va întoarce la credința sa și la încrederea în Dumnezeu după dezamăgirea sa, va deveni gura lui Dumnezeu. Când viziunea care întârzia a sosit în cele din urmă la 22 octombrie 1844, ea „a vorbit”. Perioada din capitolul doi al lui Habacuc, care s-a împlinit în istoria milleriților, ilustrează perioada sigilării celor o sută patruzeci și patru de mii.

It is essential, to recognize that August 11, 1840 through to October 22, 1844, illustrates the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which is the period where the latter rain is poured out. It is essential for the latter rain message is to be identified by the methodology of “line upon line.” The special period which is the sealing of the one hundred and forty-four thousand is repeatedly represented in the prophetic lines, and this is so in Habakkuk two, which Sister White directly identifies as being fulfilled in Millerite history. She also repeatedly teaches that Millerite history is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand.

Este esențial să recunoaștem că perioada de la 11 august 1840 până la 22 octombrie 1844 ilustrează sigilarea celor o sută patruzeci și patru de mii, care este perioada în care este revărsată ploaia târzie. Este esențial, căci solia ploii târzii trebuie să fie identificată prin metodologia „linie peste linie”. Perioada specială care este sigilarea celor o sută patruzeci și patru de mii este reprezentată în mod repetat în liniile profetice, iar aceasta se întâmplă și în Habacuc doi, pe care sora White îl identifică în mod direct ca fiind împlinit în istoria Millerită. Ea învață, de asemenea, în mod repetat, că istoria Millerită se repetă în istoria celor o sută patruzeci și patru de mii.

> “Interwoven with prophecies which they had regarded as applying to the time of the second advent was instruction specially adapted to their state of uncertainty and suspense, and encouraging them to wait patiently in the faith that what was now dark to their understanding would in due time be made plain.

> „Țesute împreună cu profețiile pe care le consideraseră aplicabile timpului celei de-a doua veniri se aflau învățături adaptate în mod special stării lor de nesiguranță și așteptare încordată și menite să-i încurajeze să aștepte cu răbdare în credința că ceea ce acum era întunecat pentru înțelegerea lor avea să fie lămurit la vremea cuvenită.

> “Among these prophecies was that of Habakkuk 2:1–4: ‘I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what He will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Behold, his soul which is lifted up is not upright in him: but the just shall live by his faith.’

> „Intre aceste profetii se numara si aceea din Habacuc 2:1–4: «Ma voi aseza la locul meu de straja si voi sta pe turn; voi veghea sa vad ce-mi va spune El si ce voi raspunde la mustrarea mea. Si Domnul mi-a raspuns si a zis: Scrie vedenia si sapa-o lamurit pe table, pentru ca cel ce o va citi sa poata alerga. Caci vedenia este inca pentru o vreme hotarata, dar la sfarsit va vorbi si nu va minti: chiar daca zaboveste, asteapt-o; fiindca negresit va veni, nu va intarzia. Iata, sufletul celui ingamfat nu este drept in el; dar cel neprihanit va trai prin credinta lui.»”

> “As early as 1842 the direction given in this prophecy to ‘write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it,’ had suggested to Charles Fitch the preparation of a prophetic chart to illustrate the visions of Daniel and the Revelation. The publication of this chart was regarded as a fulfillment of the command given by Habakkuk. No one, however, then noticed that an apparent delay in the accomplishment of the vision—a tarrying time—is presented in the same prophecy. After the disappointment, this scripture appeared very significant: ‘The vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. . . . The just shall live by his faith.’

> Încă din 1842, îndrumarea dată în această profeție de a „scrie vedenia și a o face lămurită pe table, ca să poată alerga cine o va citi” i-a sugerat lui Charles Fitch pregătirea unei hărți profetice pentru a ilustra vedeniile din Daniel și Apocalipsa. Publicarea acestei hărți a fost privită ca o împlinire a poruncii date de Habacuc. Nimeni însă nu a observat atunci că, în aceeași profeție, este prezentată o aparentă întârziere în împlinirea vedeniei — un timp de zăbavă. După dezamăgire, acest text scripturistic a apărut ca fiind foarte semnificativ: „Căci vedenia este încă pentru o vreme hotărâtă, dar la sfârșit va vorbi și nu va minți; chiar dacă zăbovește, așteapt-o, pentru că va veni negreșit, nu va întârzia.... Cel neprihănit va trăi prin credința lui.”

> “A portion of Ezekiel’s prophecy also was a source of strength and comfort to believers: ‘The word of the Lord came unto me, saying, Son of man, what is that proverb that ye have in the land of Israel, saying, The days are prolonged, and every vision faileth? Tell them therefore, Thus saith the Lord God. . . . The days are at hand, and the effect of every vision. . . . I will speak, and the word that I shall speak shall come to pass; it shall be no more prolonged.’ ‘They of the house of Israel say, The vision that he seeth is for many days to come, and he prophesieth of the times that are far off. Therefore say unto them, Thus saith the Lord God; There shall none of My words be prolonged any more, but the word which I have spoken shall be done.’ Ezekiel 12:21–25, 27, 28.” The Great Controversy, 391–393.

> Un segment al profeției lui Ezechiel a fost, de asemenea, o sursă de tărie și mângâiere pentru credincioși: „Cuvântul Domnului mi-a vorbit astfel: «Fiul omului, ce este zicătoarea aceasta pe care o aveți în țara lui Israel, când ziceți: «Zilele se lungesc, și toate vedeniile rămân neîmplinite»? De aceea, spune-le: «Așa vorbește Domnul Dumnezeu.... Zilele sunt aproape, și toate vedeniile se vor împlini.... Căci Eu vorbesc; ce voi spune se va împlini și nu va mai fi amânat.»” „Cei din casa lui Israel zic: «Vedeniile pe care le are el nu sunt aproape să se împlinească și prorocește pentru vremuri depărtate.» De aceea, spune-le: «Așa vorbește Domnul Dumnezeu: «Niciunul din cuvintele Mele nu va mai fi amânat; ci cuvântul pe care-l voi rosti se va împlini.»» Ezechiel 12:21–25, 27, 28.” Tragedia veacurilor, 391–393.

The Millerites not only saw themselves fulfilling the parable of the ten virgins, and Habakkuk chapter two, but they were also led to see that the history where they were fulfilling these prophecies, was also Ezekiel’s identification of that very same history, where “the effect of every vision,” was to be fulfilled. The line of history that represents the sealing of the one hundred and forty-four thousand is where the effect of every vision is fulfilled!

밀러파는 자신들이 열 처녀의 비유와 하박국 2장을 성취하고 있다고 보았을 뿐만 아니라, 자신들이 이 예언들을 성취하고 있던 그 역사가 또한 에스겔이 바로 그 동일한 역사를 가리켜, “모든 묵시의 응함”이 성취될 것이라고 밝힌 역사임을 보도록 인도되었다. 십사만 사천의 인침을 나타내는 그 역사의 노선이야말로 모든 묵시의 응함이 성취되는 곳이다!

The lines which represent the period of the latter rain and the sealing of the one hundred and forty-four thousand are brought together to establish that prophetic history invariably possess the signature of Alpha and Omega.

Liniile care reprezintă perioada ploii târzii și sigilarea celor o sută patruzeci și patru de mii sunt aduse împreună pentru a stabili că istoria profetică poartă în mod invariabil semnătura Alfa și Omega.

Millerite history begins with the voice of the angel of Revelation ten, and ends with the same voice. September 11, 2001 begins with the first voice of Revelation chapter eighteen, and ends with the second voice of Revelation chapter eighteen. Habakkuk chapter two, begins with the voice of the watchmen, and ends with the voice of Jeremiah’s watchman. The first woe begins with Mohammed, and ends with Mohammed II. The second woe begins with the release of the four angels of Islam and ends with the restraint of Islam.

Istoria Millerită începe cu glasul îngerului din Apocalipsa zece și se încheie cu același glas. 11 septembrie 2001 începe cu primul glas din Apocalipsa capitolul optsprezece și se încheie cu al doilea glas din Apocalipsa capitolul optsprezece. Habacuc capitolul doi începe cu glasul străjerilor și se încheie cu glasul străjerului lui Ieremia. Prima vai începe cu Mahomed și se încheie cu Mahomed al II-lea. A doua vai începe cu dezlegarea celor patru îngeri ai Islamului și se încheie cu înfrânarea Islamului.

The methodology that is the latter rain is Isaiah’s “line upon line” methodology, and the lines that are brought together to identify and establish the message of the latter rain invariably contain the signature of Alpha and Omega. The first woe of Revelation chapter nine, begins with Mohammed and ends with Mohammed II. The period is divided into two types of warfare, the first being disorganized attacks upon Rome that began in earnest with Abubakar, and then a period of one hundred and fifty years where the first organized warfare of Islam was accomplished.

Metodologia care constituie ploaia târzie este metodologia lui Isaia, „poruncă peste poruncă”, iar liniile care sunt aduse împreună pentru a identifica și a stabili solia ploii târzii conțin, în mod invariabil, semnătura lui Alfa și Omega. Cea dintâi nenorocire din Apocalipsa, capitolul nouă, începe cu Mahomed și se încheie cu Mahomed al II-lea. Perioada este împărțită în două tipuri de război, primul constând în atacuri dezorganizate asupra Romei, care au început în mod serios cu Abu Bakr, iar apoi urmează o perioadă de o sută cincizeci de ani în care a fost înfăptuit primul război organizat al islamului.

The one hundred and fifty years is represented by the time prophecy of “five months”. The second woe also possesses a time prophecy which is three hundred and ninety-one years and fifteen days. Therefore, since the prophetic structure of the first and second woes identify the ending with the beginning, it contains a division between the sealing, and a specific period of time, The sealing process is represented at the beginning of the history of the first woe, and it is represented at the ending of the second woe.

Un sută cincizeci de ani sunt reprezentați de profeția de timp a „cinci luni”. Și al doilea vai posedă o profeție de timp, care este de trei sute nouăzeci și unu de ani și cincisprezece zile. Prin urmare, întrucât structura profetică a primului și celui de-al doilea vai identifică sfârșitul cu începutul, ea conține o delimitare între sigilare și o perioadă specifică de timp. Procesul de sigilare este reprezentat la începutul istoriei primului vai și este reprezentat la sfârșitul celui de-al doilea vai.

What follows the sealing of verse four, in the first woe, is the “five months” (one hundred and fifty years). The five months is identified twice, once in verse five and again in verse ten. What precedes the sealing process of August 11, 1840 to October 22, 1844 in the second woe is the prophecy of the “hour, day, month, and year” (three hundred and ninety-one years and fifteen days), of verse fifteen. Together in one continuous line the fifth and sixth trumpets begin and end with an illustration of the sealing process.

Այն, ինչ հաջորդում է չորրորդ համարի կնքմանը՝ առաջին վայի մեջ, «հինգ ամիսներն» են (մեկ հարյուր հիսուն տարի)։ Հինգ ամիսները նույնացվում են երկու անգամ՝ մեկ անգամ հինգերորդ համարում և դարձյալ տասներորդ համարում։ Այն, ինչ նախորդում է երկրորդ վայի մեջ 1840 թվականի օգոստոսի 11-ից մինչև 1844 թվականի հոկտեմբերի 22-ի կնքման ընթացքին, տասնհինգերորդ համարի «ժամի, օրվա, ամսվա և տարվա» մարգարեությունն է (երեք հարյուր իննսունմեկ տարի և տասնհինգ օր)։ Հինգերորդ և վեցերորդ փողերը, միասին վերցված որպես մեկ անընդմեջ գիծ, սկսվում և ավարտվում են կնքման ընթացքի պատկերումով։

As two lines, applied “line upon line” they identify a beginning and ending marked by Mohammed the first and Mohammed the second. “Line upon line,” they identify two distinct periods in each line, that is produced by each line possessing a time prophecy. In the history of the first woe, Islam was to “hurt” Rome, and in the second woe, it was to “kill” Rome. The first woe was a warfare of spears, swords and arrows, and the second woe introduced gunpowder as the weaponry.

Ca două linii, aplicate „linie peste linie”, ele identifică un început și un sfârșit marcate de Mahomed întâiul și Mahomed al doilea. „Linie peste linie”, ele identifică două perioade distincte în fiecare linie, fapt produs de aceea că fiecare linie posedă o profeție de timp. În istoria celui dintâi vai, Islamul trebuia să „rănească” Roma, iar în al doilea vai, trebuia să „omoare” Roma. Cel dintâi vai a fost un război al sulițelor, săbiilor și săgeților, iar al doilea vai a introdus praful de pușcă drept armament.

> “VERSE 10. And they had tails like unto scorpions, and there were stings in their tails: and their power was to hurt men five months. 11. And they had a king over them, which is the angel of the bottomless pit, whose name in the Hebrew tongue is Abaddon, but in the Greek tongue hath his name Apollyon.

> „VERS. 10. Şi aveau cozi asemenea scorpionilor şi în cozile lor erau bolduri; iar puterea lor era să vatăme pe oameni cinci luni. 11. Şi aveau peste ele un împărat, care este îngerul adâncului fără fund, al cărui nume în limba ebraică este Abaddon, iar în limba greacă are numele Apollyon.”

> “Thus far, Keith has furnished us with illustrations of the sounding of the first five trumpets. But we must now take leave of him, and proceed to the application of the new feature of the prophecy here introduced; namely, the prophetic periods.

> „Până aici, Keith ne-a oferit ilustrații ale sunării celor dintâi cinci trâmbițe. Dar acum trebuie să ne despărțim de el și să trecem la aplicarea noului element al profeției introdus aici; și anume, perioadele profetice.”

> “Their Power Was to Hurt Men Five Months.—1. The question arises, What men were they to hurt five months?—Undoubtedly the same they were afterward to slay (see verse 15); ‘The third part of men,’ or third of the Roman empire,—the Greek division of it.

> „Puterea lor era să vatăme pe oameni timp de cinci luni.—1. Se ridică întrebarea: pe ce oameni aveau ei să-i vatăme timp de cinci luni?—Fără îndoială, pe aceiași pe care după aceea aveau să-i ucidă (vezi versetul 15): «a treia parte a oamenilor», sau a treia parte a Imperiului Roman,—diviziunea lui greacă.

> “2. When were they to begin their work of torment? The 11th verse answers the question.

> „2. Kdaj naj bi začeli svoje delo mučenja? Na to vprašanje odgovarja 11. vrstica.

> “(1) ‘They had a king over them.’ From the death of Mohammed until near the close of the thirteenth century, the Mohammedans were divided into various factions under several leaders, with no general civil government extending over them all. Near the close of the thirteenth century, Othman founded a government which has since been known as the Ottoman government, or empire, which grew until it extended over all the principal Mohammedan tribes, consolidating them into one grand monarchy.

> „(1) ‘Ei aveau un împărat peste ei.’ De la moartea lui Mohammed până aproape de sfârșitul secolului al treisprezecelea, mahomedanii au fost împărțiți în diferite facțiuni sub mai mulți conducători, fără o cârmuire civilă generală care să se întindă peste ei toți. Aproape de sfârșitul secolului al treisprezecelea, Othman a întemeiat o guvernare care, de atunci, a fost cunoscută sub numele de guvernarea sau imperiul otoman, care a crescut până când s-a întins peste toate principalele triburi mahomedane, unificându-le într-o singură mare monarhie.

> “(2) The character of the king. ‘Which is the angel of the bottomless pit.’ An angel signifies a messenger, a minister, either good or bad, and not always a spiritual being. ‘The angel of the bottomless pit,’ or chief minister of the religion which came from thence when it was opened. That religion is Mohammedanism, and the sultan is its chief minister. ‘The Sultan, or grand Seignior, as he is indifferently called, is also Supreme Caliph, or high priest, uniting in his person the highest spiritual dignity with the supreme secular authority.’—World As It Is, p.361.

> “(2) Caracterul împăratului. «Care este îngerul adâncului.» Un înger semnifică un mesager, un slujitor, fie bun, fie rău, și nu întotdeauna o ființă spirituală. «Îngerul adâncului», sau slujitorul principal al religiei care a ieșit de acolo când acesta a fost deschis. Acea religie este mahomedanismul, iar sultanul este slujitorul ei principal. «Sultanul, sau marele senior, cum este numit fără deosebire, este de asemenea Califul Suprem, sau mare preot, unind în persoana sa cea mai înaltă demnitate spirituală cu autoritatea seculară supremă.» — World As It Is, p. 361.

> “(3) His name. In Hebrew, ‘Abaddon,’ the destroyer; in Greek, ‘Apollyon,’ one that exterminates, or destroys. Having two different names in two languages, it is evident that the character, rather than the name of the power, is intended to be represented. If so, as expressed in both languages, he is a destroyer. Such has always been the character of the Ottoman government.

> „(3) Numele lui. În ebraică, «Abaddon», distrugătorul; în greacă, «Apollyon», cel care extermină sau nimicește. Având două nume diferite în două limbi, este evident că se intenționează reprezentarea caracterului puterii, mai degrabă decât a numelui ei. Dacă este așa, după cum este exprimat în ambele limbi, el este un distrugător. Acesta a fost întotdeauna caracterul guvernării otomane.״

> “But when did Othman make his first assault on the Greek empire?—According to Gibbon, Decline and Fall, etc., ‘Othman first entered the territory of Nicomedia on the 27th day of July, 1299.’

> „Dar când a lansat Othman primul său atac împotriva imperiului grec? — Potrivit lui Gibbon, Decline and Fall etc., «Othman a pătruns pentru prima dată pe teritoriul Nicomediei în a douăzeci și șaptea zi a lunii iulie, 1299.»”

> “The calculations of some writers have gone upon the supposition that the period should begin with the foundation of the Ottoman empire; but this is evidently an error; for they were not only to have a king over them, but were to torment men five months. But the period of torment could not begin before the first attack of the tormentors, which was, as above stated, July 27, 1299.

> „Calculele unor autori s-au întemeiat pe presupunerea că perioada ar trebui să înceapă odată cu întemeierea Imperiului Otoman; însă aceasta este, în mod vădit, o eroare; căci nu numai că aveau să aibă un împărat peste ei, ci aveau și să-i chinuiască pe oameni timp de cinci luni. Dar perioada chinului nu putea începe înainte de primul atac al chinuitorilor, care a fost, după cum s-a arătat mai sus, la 27 iulie 1299.

> “The calculation which follows, founded on this starting-point, was made and published in a work entitled, Christ’s Second Coming, etc., by J. Litch, in 1838.

> „Izračun koji slijedi, zasnovan na ovom polazištu, sačinjen je i objavljen u djelu pod naslovom Hristov drugi dolazak, itd., od J. Litcha, 1838. godine.‟

> “‘And their power was to hurt men five months.’ Thus far their commission extended, to torment by constant depredations, but not politically to kill them. ‘Five months,’ thirty days to a month, give us one hundred and fifty days; and these days, being symbolic, signify one hundred and fifty years. Commencing July 27, 1299, the one hundred and fifty years reach to 1449. During that whole period the Turks were engaged in an almost perpetual warfare with the Greek empire, but yet without conquering it. They seized upon and held several of the Greek provinces, but still Greek independence was maintained in Constantinople. But in 1449, the termination of the one hundred and fifty years, a change came, the history of which will be found under the succeeding trumpet.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 505–507.

> „‚Și puterea lor era să vatăme pe oameni timp de cinci luni.’ Până aici se întindea însărcinarea lor: să chinuiască prin prădăciuni neîncetate, dar nu să-i ucidă din punct de vedere politic. ‘Cinci luni’, socotind treizeci de zile la o lună, ne dau o sută cincizeci de zile; iar aceste zile, fiind simbolice, înseamnă o sută cincizeci de ani. Începând cu 27 iulie 1299, cei o sută cincizeci de ani ajung până la 1449. În tot acel răstimp, turcii au fost angajați într-un război aproape neîntrerupt cu imperiul grec, dar totuși fără a-l cuceri. Ei au pus stăpânire pe câteva dintre provinciile grecești și le-au păstrat, însă independența greacă a fost menținută la Constantinopol. Dar în 1449, la încheierea celor o sută cincizeci de ani, a survenit o schimbare, a cărei istorie va fi găsită sub trâmbița următoare.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 505–507.

Uriah Smith is citing Josiah Litch’s calculation of the one hundred and fifty years, which when concluded, represents a starting point for the three hundred and ninety-one year and fifteen-day prophecy in the next Trumpet. Commenting on Litch’s prediction concerning these two connected time prophecies Sister White recorded:

Uriah Smith citează calculul lui Josiah Litch privind cei o sută cincizeci de ani, care, odată încheiați, reprezintă un punct de pornire pentru profeția de trei sute nouăzeci și unu de ani și cincisprezece zile din următoarea Trâmbiță. Comentând asupra predicției lui Litch referitoare la aceste două profeții de timp legate între ele, sora White a consemnat:

> “In the year 1840 another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest. two years before, Josiah Litch, one of the leading ministers preaching the second advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown . . . on the 11th of August, 1840, when the Ottoman power in Constantinople may be expected to be broken. And this, I believe, will be found to be the case.’

> „În anul 1840, o altă împlinire remarcabilă a profeției a stârnit un interes larg răspândit. Cu doi ani înainte, Josiah Litch, unul dintre cei mai de seamă slujitori care predicau a doua venire, a publicat o expunere asupra Apocalipsei 9, prezicând căderea Imperiului Otoman. Potrivit calculelor sale, această putere urma să fie răsturnată... la 11 august 1840, când se putea aștepta ca puterea otomană din Constantinopol să fie frântă. Și aceasta, cred eu, se va dovedi a fi cazul.”

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> „La chiar timpul specificat, Turcia, prin ambasadorii săi, a acceptat protecția puterilor aliate ale Europei și astfel s-a pus sub controlul națiunilor creștine. Evenimentul a împlinit întocmai prezicerea. Când acest lucru a devenit cunoscut, mulțimi au fost convinse de justețea principiilor de interpretare profetică adoptate de Miller și de colaboratorii săi, iar mișcării advente i-a fost dat un avânt minunat. Bărbați de învățătură și de vază s-au unit cu Miller atât în propovăduirea, cât și în publicarea concepțiilor sale, iar din 1840 până în 1844 lucrarea s-a extins cu rapiditate.” Tragedia veacurilor, 334, 335.

The first and second woes are connected by two interconnected time prophecies. The first woe, begins with an illustration of the sealing and the second woe, ends with the history of August 11, 1840 until the sounding of the seventh trumpet on October 22, 1844, which is also an illustration of the sealing. The beginning and ending bear the signature of Alpha and Omega, because, as with the history in which Christ confirmed the covenant for a week, the period is divided into two parts. The first period begins with the first Mohammed, and ends with the second Mohammed. The second period begins with “a voice from the four horns of the golden altar which is before God,” and it ends with the “voice” of Christ, swearing “by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer.”

Prima și a doua nenorocire sunt legate prin două profeții de timp interconectate. Prima nenorocire începe cu o ilustrare a sigilării, iar a doua nenorocire se încheie cu istoria de la 11 august 1840 până la sunarea celei de-a șaptea trâmbițe, la 22 octombrie 1844, care este, de asemenea, o ilustrare a sigilării. Începutul și sfârșitul poartă semnătura lui Alfa și Omega, deoarece, asemenea istoriei în care Hristos a întărit legământul pentru o săptămână, perioada este împărțită în două părți. Prima perioadă începe cu primul Mohammed și se încheie cu al doilea Mohammed. A doua perioadă începe cu „un glas din cele patru coarne ale altarului de aur care este înaintea lui Dumnezeu” și se încheie cu „glasul” lui Hristos, jurând „pe Cel ce este viu în vecii vecilor, care a făcut cerul și cele din el, și pământul și cele de pe el, și marea și cele din ea, că nu va mai fi timp.”

We will continue this study in the next article.

Vom continua acest studiu în articolul următor.

> “Any question that Satan can arouse in the mind to create doubt in regard to the grand history of the past travels of the people of God will please his satanic majesty and is an offense to God. The tidings of the Lord’s soon coming in power and great glory to our world is truth, and in 1840 many voices were raised in its proclamation.” Manuscript Releases, volume 9, 134.

> „Svaké otázky, které může satan v mysli vyvolat, aby vzbudil pochybnosti ohledně velikých dějin minulého putování Božího lidu, jsou k potěšení jeho satanskému veličenstvu a jsou urážkou Boha. Zvěst o brzkém příchodu Páně v moci a veliké slávě na náš svět je pravda a roku 1840 se v jejím hlásání pozvedlo mnoho hlasů.“ Manuscript Releases, svazek 9, 134.

Back to Articles