Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Eight

Cartea lui Daniel - O sută șaptezeci și opt

Prophetic Parallels: The Unfolding of Daniel 11 in the Last Days

Paralele profetice: Desfășurarea lui Daniel 11 în zilele din urmă

Author

Jeff Pippenger

Published

April 8, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Verses sixteen through nineteen of Daniel chapter eleven represents the history beginning at the soon coming Sunday law in the United States, until Michael stands up and human probation closes. It therefore also represents the history of verse forty-one through verse forty-five of the same chapter.

Versetele șaisprezece până la nouăsprezece din capitolul unsprezece al lui Daniel reprezintă istoria care începe odată cu legea duminicală ce urmează să fie promulgată în curând în Statele Unite și continuă până când Mihail Se va ridica și timpul de probă al omenirii se va încheia. Prin urmare, ele reprezintă de asemenea și istoria versetului patruzeci și unu până la versetul patruzeci și cinci din același capitol.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found. Daniel 11:16–19.

> Dar cel ce va veni împotriva lui va face după bunul său plac, și nimeni nu-i va putea sta înainte; și va sta în țara cea slăvită, care va fi nimicită de mâna lui. Își va îndrepta, de asemenea, fața ca să intre cu puterea întregii sale împărății, având împreună cu el oameni drepți; astfel va face; și i-o va da pe fiica femeilor, ca s-o corupă; dar ea nu va sta de partea lui, nici nu va fi pentru el. După aceea își va întoarce fața spre ostroave și va lua multe; dar o căpetenie, pentru sine însuși, va face să înceteze ocara adusă de el; fără propria lui ocară, o va întoarce asupra lui. Apoi își va întoarce fața spre cetățuia țării sale; dar se va poticni și va cădea și nu va mai fi găsit. Daniel 11:16–19.

When Sister White addressed the final fulfillment of Daniel chapter eleven, she stated “that much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated.” Verses forty-one through forty-five repeat the prophetic history of these verses. The verses were fulfilled when pagan Rome took control of the world by first conquering three geographical areas.

Când sora White a abordat împlinirea finală a capitolului unsprezece din Daniel, ea a declarat „că o mare parte din istoria care s-a împlinit în această profeție se va repeta”. Versetele patruzeci și unu până la patruzeci și cinci repetă istoria profetică a acestor versete. Versetele s-au împlinit atunci când Roma păgână a preluat controlul asupra lumii prin cucerirea mai întâi a trei zone geografice.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Deși Egiptul nu a putut sta în picioare înaintea lui Antioh, împăratul de la miazănoapte, nici Antioh nu a putut sta în picioare înaintea romanilor, care veneau acum împotriva lui. Nicio împărăție nu mai era în stare să se împotrivească acestei puteri în ascensiune. Siria a fost cucerită și adăugată Imperiului Roman când Pompei, în anul 65 î.Hr., l-a lipsit pe Antiohus Asiaticus de stăpânirile sale și a redus Siria la rangul de provincie romană.”

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> „Aceeași putere urma, de asemenea, să stea în Țara Sfântă și s-o mistuie. Roma a ajuns să fie legată de poporul lui Dumnezeu, iudeii, prin alianță, în anul 162 î.Hr., dată de la care ocupă un loc proeminent în calendarul profetic. Totuși, ea n-a dobândit jurisdicție asupra Iudeei prin cucerire efectivă decât în anul 63 î.Hr.; și anume în felul următor. ”

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> “La întoarcerea lui Pompei din expediția sa împotriva lui Mithridates, regele Pontului, doi pretendenți, Hyrcanus și Aristobul, se luptau pentru coroana Iudeii. Cauza lor a fost adusă înaintea lui Pompei, care a înțeles curând nedreptatea pretențiilor lui Aristobul, dar a dorit să amâne hotărârea în această chestiune până după mult dorita sa expediție în Arabia, făgăduind apoi să se întoarcă și să le rânduiască treburile după cum avea să pară drept și cuviincios. Aristobul, pătrunzând adevăratele sentimente ale lui Pompei, s-a grăbit înapoi în Iudeea, și-a înarmat supușii și s-a pregătit pentru o apărare viguroasă, hotărât, cu orice preț, să păstreze coroana, despre care prevedea că avea să fie atribuită altuia. Pompei l-a urmărit îndeaproape pe fugar. Când s-a apropiat de Ierusalim, Aristobul, începând să se căiască de purtarea sa, a ieșit înaintea lui și s-a străduit să aplaneze lucrurile, făgăduind supunere deplină și mari sume de bani. Pompei, primind această ofertă, l-a trimis pe Gabinius, în fruntea unui detașament de ostași, să primească banii. Dar când acel locotenent-general a ajuns la Ierusalim, a găsit porțile închise împotriva lui și i s-a spus de pe ziduri că cetatea nu avea să se țină de învoială.”

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> „Pompeius, ne să fie înșelat în felul acesta fără pedeapsă, l-a pus în lanțuri pe Aristobul, pe care îl ținuse cu sine, și a pornit îndată împotriva Ierusalimului cu întreaga sa armată. Partizanii lui Aristobul erau pentru apărarea locului; cei ai lui Hyrcanus, pentru deschiderea porților. Aceștia din urmă fiind majoritari și biruind, lui Pompeius i s-a dat intrare liberă în cetate. Atunci adepții lui Aristobul s-au retras pe muntele templului, pe deplin hotărâți să apere acel loc, tot atât de hotărât pe cât era Pompeius să-l supună. La capătul a trei luni s-a făcut o spărtură în zid, suficientă pentru un asalt, iar locul a fost cucerit prin ascuțișul sabiei. În cumplitul măcel care a urmat, douăsprezece mii de persoane au fost ucise. Era o priveliște zguduitoare, observă istoricul, să-i vezi pe preoți, angajați în acel timp în slujba dumnezeiască, cum, cu mână liniștită și cu țel statornic, își continuau lucrarea lor obișnuită, părând cu totul neștiutori de tumultul sălbatic, deși pretutindeni în jurul lor prietenii le erau dați măcelului și deși adesea propriul lor sânge se amesteca cu acela al jertfelor lor.”

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the ‘glorious land’ in its iron grasp till it had utterly consumed it.

> „După ce a pus capăt războiului, Pompei a dărâmat zidurile Ierusalimului, a trecut mai multe cetăți de sub jurisdicția Iudeii sub cea a Siriei și a impus tribut iudeilor. Astfel, pentru prima dată, Ierusalimul a fost pus prin cucerire în mâinile acelei puteri care urma să țină „țara cea slăvită” în strânsoarea ei de fier până când avea s-o mistuie cu totul.

> “‘VERSE 17. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him.’

> „‘VERSIUNEA 17. El îşi va îndrepta, de asemenea, faţa ca să intre cu puterea întregii sale împărăţii, şi cei drepţi împreună cu el; astfel va face: şi îi va da fiica femeilor, spre a o corupe; dar ea nu va sta de partea lui, nici nu va fi pentru el.’”

> “Bishop Newton furnishes another reading for this verse, which seems more clearly to express the sense, as follows: ‘He shall also set his face to enter by force the whole kingdom.’ Verse 16 brought us down to the conquest of Syria and Judea by the Romans. Rome had previously conquered Macedon and Thrace. Egypt was now all that remained of the ‘whole kingdom’ of Alexander, not brought into subjection to the Roman power, which power now set its face to enter by force into that country.

> „Biskup Newton podaje inne odczytanie tego wersetu, które zdaje się jaśniej wyrażać jego sens, jak następuje: ‘Zwróci także swoje oblicze, aby siłą wtargnąć do całego królestwa’. Werset 16 doprowadził nas do podboju Syrii i Judei przez Rzymian. Rzym uprzednio podbił Macedonię i Trację. Egipt był teraz wszystkim, co pozostawało z ‘całego królestwa’ Aleksandra, a co nie zostało poddane władzy rzymskiej, która to władza zwróciła teraz swoje oblicze, aby siłą wtargnąć do tego kraju.”

> “Ptolemy Auletes died BC 51. He left the crown and kingdom of Egypt to his eldest son and daughter, Ptolemy and Cleopatra. It was provided in his will that they should marry together, and reign jointly; and because they were young, they were placed under the guardianship of the Romans. The Roman people accepted the charge, and appointed Pompey as guardian of the young heirs of Egypt.

> „Ptolemeu Auletes a murit în anul 51 î.Hr. El a lăsat coroana și regatul Egiptului fiului și fiicei sale mai mari, Ptolemeu și Cleopatra. În testamentul său s-a prevăzut ca ei să se căsătorească între ei și să domnească împreună; iar, deoarece erau tineri, au fost puși sub tutela romanilor. Poporul roman a acceptat această însărcinare și l-a numit pe Pompei ca tutore al tinerilor moștenitori ai Egiptului.”

> “A quarrel having not long after broken out between Pompey and Caesar, the famous battle of Pharsalia was fought between the two generals. Pompey, being defeated, fled into Egypt. Caesar immediately followed him thither; but before his arrival, Pompey was basely murdered by Ptolemy, whose guardian he had been appointed. Caesar therefore assumed the appointment which had been given to Pompey, as guardian of Ptolemy and Cleopatra. He found Egypt in commotion from internal disturbances, Ptolemy and Cleopatra having become hostile to each other, and she being deprived of her share in the government. Notwithstanding this, he did not hesitate to land at Alexandria with his small force, 800 horse and 3200 foot, take cognizance of the quarrel, and undertake its settlement. The troubles daily increasing, Caesar found his small force insufficient to maintain his position, and being unable to leave Egypt on account of the north wind which blew at that season, he sent into Asia, ordering all the troops he had in that quarter to come to his assistance as soon as possible.

> 「ポンペイウスとカエサルとの間に、ほどなく争いが起こり、両将軍の間で有名なファルサルスの戦いが戦われた。ポンペイウスは敗北して、エジプトへ逃れた。カエサルは直ちに彼を追ってそこへ赴いたが、その到着に先立って、ポンペイウスは、自らが後見人に任じられていたプトレマイオスによって卑劣にも殺害された。そこでカエサルは、ポンペイウスに与えられていた任命、すなわちプトレマイオスおよびクレオパトラの後見人としての任を引き受けた。彼が見いだしたエジプトは、内乱によって騒擾のうちにあり、プトレマイオスとクレオパトラとは互いに敵対し、彼女は統治における自らの分を奪われていた。それにもかかわらず、彼はためらうことなく、その小兵力、騎兵八百、歩兵三千二百を率いてアレクサンドリアに上陸し、その争いを審理して、その解決に当たった。騒擾は日ごとに増し加わり、カエサルは自らの小兵力ではその地位を保持するに足りないことを知り、また、その季節に吹く北風のためにエジプトを去ることもできなかったので、小アジアへ使者を送り、その地方にいた自軍のすべての部隊に、できるだけ速やかに援軍として来るよう命じた。

> “In the most haughty manner he decreed that Ptolemy and Cleopatra should disband their armies, appear before him for a settlement of their differences, and abide by his decision. Egypt being an independent kingdom, this haughty decree was considered an affront to its royal dignity, at which the Egyptians, highly incensed, flew to arms. Caesar replied that he acted by virtue of the will of their father, Auletes, who had put his children under the guardianship of the senate and people of Rome, the whole authority of which was now vested in his person as consul; and that, as guardian, he had the right to arbitrate between them.

> „În chipul cel mai trufaș, el a decretat ca Ptolemeu și Cleopatra să-și desființeze oștirile, să se înfățișeze înaintea lui pentru o împăcare a neînțelegerilor dintre ei și să se supună hotărârii sale. Egiptul fiind un regat independent, acest decret trufaș a fost socotit o ofensă adusă demnității sale regale, fapt pentru care egiptenii, puternic mâhniți, au pus mâna pe arme. Cezar a răspuns că el acționa în virtutea voinței tatălui lor, Auletes, care își pusese copiii sub ocrotirea senatului și a poporului Romei, a cărui întreagă autoritate era acum învestită în persoana sa ca consul; și că, în calitate de ocrotitor, avea dreptul să arbitreze între ei.

> “The matter was finally brought before him, and advocates appointed to plead the cause of the respective parties. Cleopatra, aware of the foible of the great Roman conqueror, judged that the beauty of her presence would be more effectual in securing judgment in her favor than any advocate she could employ. To reach his presence undetected, she had recourse to the following stratagem: Laying herself at full length in a bundle of clothes, Apollodorus, her Sicilian servant, wrapped it up in a cloth, tied it with a thong, and raising it upon his Herculean shoulders, sought the apartments of Caesar. Claiming to have a present for the Roman general, he was admitted through the gate of the citadel, entered into the presence of Caesar, and deposited the burden at his feet. When Caesar had unbound this animated bundle, lo! the beautiful Cleopatra stood before him. He was far from being displeased with the stratagem, and being of a character described in 2 Peter 2:14, the first sight of so beautiful a person, says Rollin, had all the effect upon him she had desired.

> „Lucrul a fost în cele din urmă adus înaintea lui, iar apărători au fost desemnați să susțină cauza părților respective. Cleopatra, cunoscând slăbiciunea marelui cuceritor roman, a socotit că frumusețea prezenței sale avea să fie mai eficace în a-i asigura o judecată în favoarea ei decât orice apărător pe care l-ar fi putut angaja. Pentru a ajunge în prezența lui fără să fie observată, ea a recurs la următorul vicleșug: întinzându-se în toată lungimea într-un mănunchi de haine, Apolodor, slujitorul ei sicilian, l-a înfășurat într-o pânză, l-a legat cu o curelușă și, ridicându-l pe umerii săi herculeeni, s-a îndreptat spre încăperile lui Cezar. Pretinzând că are un dar pentru generalul roman, a fost lăsat să treacă prin poarta cetățuii, a intrat în prezența lui Cezar și a depus povara la picioarele lui. Când Cezar a dezlegat acest mănunchi însuflețit, iată, frumoasa Cleopatra stătea înaintea lui. Era departe de a fi nemulțumit de acest vicleșug și, fiind de un caracter descris în 2 Petru 2:14, cea dintâi privire a unei persoane atât de frumoase, spune Rollin, a avut asupra lui întregul efect pe care ea îl dorise.”

> “Caesar at length decreed that the brother and sister should occupy the throne jointly, according to the intent of the will. Pothinus, the chief minister of state, having been principally instrumental in expelling Cleopatra from the throne, feared the result of her restoration. He therefore began to excite jealousy and hostility against Caesar, by insinuating among the populace that he designed eventually to give Cleopatra the sole power. Open sedition soon followed. Achillas, at the head of 20,000 men, advanced to drive Caesar from Alexandria. Skillfully disposing his small body of men in the streets and alleys of the city, Caesar found no difficulty in repelling the attack. The Egyptians undertook to destroy his fleet. He retorted by burning theirs. Some of the burning vessels being driven near the quay, several of the buildings of the city took fire, and the famous Alexandrian library, containing nearly 400,000 volumes, was destroyed.

> „Cezar a hotărât în cele din urmă ca fratele și sora să ocupe tronul împreună, potrivit intenției testamentului. Pothinus, ministrul principal al statului, fiind acela care contribuise în chip hotărâtor la alungarea Cleopatrei de pe tron, se temea de urmările restaurării ei. De aceea a început să stârnească gelozie și ostilitate împotriva lui Cezar, insinuând în mijlocul poporului că el intenționa în cele din urmă să-i dea Cleopatrei puterea deplină. Curând a urmat o răscoală fățișă. Achillas, în fruntea a 20.000 de oameni, a înaintat pentru a-l alunga pe Cezar din Alexandria. Dispunând cu pricepere micul său corp de oaste pe străzile și în ulițele cetății, Cezar n-a întâmpinat nicio dificultate în respingerea atacului. Egiptenii au încercat să-i distrugă flota. El a răspuns arzând-o pe a lor. Unele dintre corăbiile cuprinse de flăcări fiind purtate spre chei, câteva dintre clădirile cetății au luat foc, iar vestita bibliotecă din Alexandria, care cuprindea aproape 400.000 de volume, a fost nimicită.”

> “The war growing more threatening, Caesar sent into all the neighboring countries for help. A large fleet came from Asia Minor to his assistance. Mithridates set out for Egypt with an army raised in Syria and Cilicia. Antipater the Idumean joined him with 3,000 Jews. The Jews, who held the passes into Egypt, permitted the army to pass on without interruption. Without this co-operation on their part, the whole plan must have failed. The arrival of this army decided the contest. A decisive battle was fought near the Nile, resulting in a complete victory for Caesar. Ptolemy, attempting to escape, was drowned in the river. Alexandria and all Egypt then submitted to the victor. Rome had now entered into and absorbed the whole of the original kingdom of Alexander.

> “An cogadh ag éirí níos bagraithí, chuir Caesar fios ar chabhair chuig na tíortha comharsanacha go léir. Tháinig cabhlach mór ón Áise Bheag i gcabhair air. Chuir Mithridates chun bealaigh chun na hÉigipte le arm a tógadh sa tSiria agus sa Chilicía. Chuaigh Antipater an tIdúmaeach leis agus 3,000 Giúdach aige. Na Giúdaigh, a bhí i seilbh na mbearnaí isteach san Éigipt, cheadaigh siad don arm dul ar aghaidh gan bhac. Gan an comhoibriú seo ar a bpáirt, b’éigean don phlean ar fad teip. Shocraigh teacht an airm seo toradh an choimhlinte. Cuireadh cath cinniúnach in aice leis an Níol, agus bua iomlán ag Caesar mar thoradh air. Báthadh Ptolemy, agus é ag iarraidh éalú, san abhainn. Ansin ghéill Alexandria agus an Éigipt go léir don bhuaiteoir. Bhí an Róimh anois tar éis dul isteach i ríocht bhunaidh Alastair go léir agus í a ionsú.”

> “By the ‘upright ones’ of the text are doubtless meant the Jews, who gave him the assistance already mentioned. With out this, he must have failed; with it, he completely subdued Egypt to his power, BC 47.

> „Prin «cei drepţi» ai textului sunt, fără îndoială, înţeleşi iudeii, care i-au dat ajutorul deja menţionat. Fără acesta, el ar fi trebuit să eşueze; cu el, a supus pe deplin Egiptul puterii sale, în anul 47 î.Hr.״

> “‘The daughter of women, corrupting her.’ The passion which Caesar had conceived for Cleopatra, by whom he had one son is assigned by the historian as the sole reason of his undertaking so dangerous a campaign as the Egyptian war. This kept him much longer in Egypt than his affairs required, he spending whole nights in feasting and carousing with the dissolute queen. ‘But,’ said the prophet, ‘she shall not stand on his side, neither be for him.’ Cleopatra afterward joined herself to Antony, the enemy of Augustus Caesar, and exerted her whole power against Rome.

> „Fiica femeilor, stricând-o.” Pasiunea pe care Cezar o concepuse pentru Cleopatra, de la care a avut un fiu, este indicată de istoric drept singurul motiv pentru care a întreprins o campanie atât de primejdioasă precum războiul egiptean. Aceasta l-a ținut în Egipt mult mai mult decât cereau treburile sale, el petrecând nopți întregi în ospețe și desfrâu împreună cu regina cea destrăbălată. „Dar”, a spus prorocul, „ea nu va sta de partea lui, nici nu va fi pentru el.” Cleopatra s-a unit apoi cu Antoniu, vrăjmașul lui Augustus Cezar, și și-a folosit toată puterea împotriva Romei.

> “‘VERSE 18. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him.’

> „‘STIHUL 18. După aceasta își va întoarce fața spre insule și va lua multe; dar o căpetenie, pentru sine însăși, va face să înceteze ocara adusă de el; fără propria sa ocară, o va face să se întoarcă asupra lui.’”

> “War with Pharnaces, king of Cimmerian Bosphorus, at length drew him away from Egypt. ‘On his arrival where the enemy was,’ says Prideaux, ‘he, without giving any respite either to himself or them, immediately fell on, and gained an absolute victory over them; an account whereof he wrote to a friend of his in these three words: Veni, vidi, vici; I came, I saw, I conquered.’ The latter part of this verse is involved in some obscurity, and there is difference of opinion in regard to its application. Some apply it further back in Caesar’s life, and think they find a fulfilment in his quarrel with Pompey. But preceding and subsequent events clearly defined in the prophecy, compel us to look for the fulfilment of this part of the prediction between the victory over Pharnaces, and Caesar’s death at Rome, as brought to view in the following verse. A more full history of this period might bring to light events which would render the application of this passage unembarrassed.

> „Războiul cu Farnace, regele Bosforului Cimerian, l-a îndepărtat în cele din urmă din Egipt. «La sosirea sa acolo unde se afla vrăjmașul», spune Prideaux, «el, fără să-și acorde vreun răgaz nici sieși, nici lor, s-a aruncat îndată asupra lor și a dobândit asupra lor o biruință deplină; despre care i-a scris unui prieten al său în aceste trei cuvinte: Veni, vidi, vici; Am venit, am văzut, am biruit.» Partea din urmă a acestui verset este învăluită într-o anumită obscuritate și există deosebire de păreri cu privire la aplicarea ei. Unii o aplică unei perioade mai timpurii din viața lui Cezar și socotesc că găsesc o împlinire în conflictul său cu Pompei. Dar evenimentele precedente și următoare, clar definite în profeție, ne constrâng să căutăm împlinirea acestei părți a prezicerii între biruința asupra lui Farnace și moartea lui Cezar la Roma, așa cum este adusă în atenție în versetul următor. O istorie mai deplină a acestei perioade ar putea scoate la lumină evenimente care ar face neîmpovărată aplicarea acestui pasaj.”

> “‘VERSE 19. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found.’

> „VERSUL 19. Apoi își va întoarce fața spre fortăreața țării sale; dar se va poticni și va cădea, și nu va mai fi găsit.”

> “After this conquest, Caesar defeated the last remaining fragments of Pompey’s party, Cato and Scipio in Africa and Labienus and Varus in Spain. Returning to Rome, the ‘fort of his own land,’ he was made perpetual dictator; and such other powers and honors were granted him as rendered him in fact absolute sovereign of the whole empire. But the prophet had said that he should stumble and fall. The language implies that his overthrow would be sudden and unexpected, like a person accidentally stumbling in his walk. And so this man, who fought and won five hundred battles, taken one thousand cities, and slain one million one hundred and ninety-two thousand men, fell, not in the din of battle and the hour of strife, but when he thought his pathway was smooth and strewn with flowers, and when danger was supposed to be far away; for, taking his seat in the senate chamber upon his throne of gold, to receive at the hands of that body the title of king, the dagger of treachery suddenly struck him to the heart. Cassius, Brutus, and other conspirators rushed upon him, and he fell, pierced with twenty-three wounds. Thus he suddenly stumbled and fell, and was not found, BC 44.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

> „După această cucerire, Cezar a înfrânt ultimele rămășițe ale taberei lui Pompei, pe Cato și Scipio în Africa, iar pe Labienus și Varus în Spania. Întorcându-se la Roma, „fortăreața țării sale”, a fost făcut dictator pe viață; și i-au fost acordate și alte puteri și onoruri care l-au făcut, în fapt, suveran absolut al întregului imperiu. Dar profetul spusese că el avea să se poticnească și să cadă. Limbajul implică faptul că răsturnarea sa avea să fie bruscă și neașteptată, asemenea unei persoane care se poticnește din întâmplare în mersul său. Și astfel acest om, care a luptat și a câștigat cinci sute de bătălii, a cucerit o mie de cetăți și a ucis un milion o sută nouăzeci și două de mii de oameni, a căzut nu în vacarmul bătăliei și în ceasul luptei, ci atunci când socotea că drumul său este neted și presărat cu flori, și când se credea că primejdia este departe; căci, luându-și locul în sala senatului pe tronul său de aur, pentru a primi din mâinile acelui for titlul de rege, pumnalul trădării l-a lovit deodată în inimă. Cassius, Brutus și alți conspiratori s-au năpustit asupra lui, și el a căzut, străpuns de douăzeci și trei de răni. Astfel s-a poticnit și a căzut deodată, și nu a mai fost găsit, 44 î.Hr.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

The historical fulfillment of pagan Rome (the king of the north), being established upon the throne is a history that prefigures the history of modern Rome’s enthronement at the threefold union which takes place at the soon coming Sunday law. The history is also typified in verses thirty through thirty-six, which identified when the papacy was first placed upon the throne in 538. Verses sixteen through nineteen, and verses thirty-one through thirty-six both represent the final rise and fall of the whore of Tyre. That history was also represented in verses five through nine, when the first king of the north was established after conquering three geographical areas. Thereafter he entered into a treaty with the king of the south, but broke the treaty, and in response the king of the south delivered a deadly wound, and the king of the north died in the captivity of Egypt.

Împlinirea istorică a Romei păgâne (împăratul de la miazănoapte), prin așezarea ei pe tron, este o istorie care prefigurează istoria întronării Romei moderne în cadrul unirii întreite care are loc la legea duminicală ce urmează să vină în curând. Această istorie este, de asemenea, tipificată în versetele treizeci până la treizeci și șase, care au identificat momentul când papalitatea a fost așezată pentru prima dată pe tron în 538. Versetele șaisprezece până la nouăsprezece și versetele treizeci și unu până la treizeci și șase reprezintă ambele ridicarea și căderea finală a curvei Tirului. Acea istorie a fost reprezentată și în versetele cinci până la nouă, când primul împărat de la miazănoapte a fost așezat după ce a cucerit trei zone geografice. După aceea, el a intrat într-un tratat cu împăratul de la miazăzi, dar a rupt tratatul, iar ca răspuns împăratul de la miazăzi a provocat o rană de moarte, iar împăratul de la miazănoapte a murit în captivitatea Egiptului.

Verses five through nine, verses sixteen through nineteen, and verses thirty through thirty-six provide three prophetic lines that are fulfilled in verses forty through forty-five. When Sister White identified that “much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated,” it actually meant that the entire chapter illustrates verses forty through forty-five. Verses twenty through twenty-two identify the birth and the death of Christ, thus representing the time of the end in both 1798 and 1989 by His birth, and then His death on the cross represented October 22, 1844, and the Sunday law.

Versetele cinci până la nouă, versetele șaisprezece până la nouăsprezece și versetele treizeci până la treizeci și șase prezintă trei linii profetice care se împlinesc în versetele patruzeci până la patruzeci și cinci. Când sora White a arătat că „mult din istoria care s-a împlinit în această profeție se va repeta”, aceasta a însemnat, de fapt, că întregul capitol ilustrează versetele patruzeci până la patruzeci și cinci. Versetele douăzeci până la douăzeci și doi identifică nașterea și moartea lui Hristos, reprezentând astfel timpul sfârșitului atât în 1798, cât și în 1989 prin nașterea Sa, iar apoi moartea Sa pe cruce a reprezentat 22 octombrie 1844 și legea duminicală.

Verse twenty-three identifies the league between the Jews and Rome, during the history of the Maccabean revolt. The “league” in that history is represented by the dates of 161 BC and 158 BC. The Maccabean history represents an internal line that finds its beginning with a “league” between Rome and the Maccabean Jews that was initiated by the Jews, and ultimately ended with the Jews pronouncing that they have no king but Caesar. Verse twenty-three of course follows verses twenty-one and twenty-two, and verse twenty-one identifies the birth of Christ, which is a prophetic time of the end, and verse twenty-two identifies the cross, which represents the Sunday law.

Stihul douăzeci și trei identifică alianța dintre iudei și Roma, în timpul istoriei revoltei macabeene. „Alianța” din acea istorie este reprezentată de datele 161 î.Hr. și 158 î.Hr. Istoria macabeană reprezintă o linie internă care își găsește începutul într-o „alianță” dintre Roma și iudeii macabeni, alianță care a fost inițiată de iudei și care, în cele din urmă, s-a încheiat cu iudeii declarând că nu au alt împărat decât pe Cezar. Stihul douăzeci și trei urmează, desigur, după stihurile douăzeci și unu și douăzeci și doi, iar stihul douăzeci și unu identifică nașterea lui Hristos, care este un timp profetic al sfârșitului, iar stihul douăzeci și doi identifică crucea, care reprezintă legea duminicală.

At the cross the Jews identified Caesar (Rome) as their king, and the “league” of verse twenty-three references the beginning of the Jews’ choice to serve Rome, right at the ending point of the Jews proclaiming their allegiance to Rome. The ending of the Jews, as represented at the cross, is followed by the beginning of the Jews’ association with Rome.

La cruce, iudeii l-au recunoscut pe Cezar (Roma) drept împăratul lor, iar „legământul” din versetul douăzeci și trei face referire la începutul alegerii iudeilor de a sluji Romei, chiar în punctul final al proclamării de către iudei a loialității lor față de Roma. Sfârșitul iudeilor, așa cum este reprezentat la cruce, este urmat de începutul asocierii iudeilor cu Roma.

Verses twenty-four through thirty describe the three hundred and sixty years that pagan Rome ruled supremely from the Battle of Actium in 31 BC, unto the transfer of the capital from Rome to Constantinople in the year 330. The period of three hundred and sixty years typifies the twelve hundred and sixty years papal Rome ruled supremely, and together they represent the period from verse forty-one, and the threefold union that occurs at the soon coming Sunday law, unto the close of probation.

Versetele douăzeci și patru până la treizeci descriu cei trei sute șaizeci de ani în care Roma păgână a domnit în mod suprem, de la Bătălia de la Actium din anul 31 î.Hr. până la transferarea capitalei de la Roma la Constantinopol în anul 330. Perioada de trei sute șaizeci de ani prefigurează cei o mie două sute șaizeci de ani în care Roma papală a domnit în mod suprem, iar împreună ele reprezintă perioada din versetul patruzeci și unu, și întreita unire care are loc la legea duminicală ce va veni în curând, până la încheierea timpului de probă.

All the prophetic lines of history in chapter eleven, align with the last six verses of Daniel eleven, but it is the prophetic history from the time of the end in 1989, represented in verse forty through to the Sunday law in verse forty-one, that is “that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days.” The history that is left blank in verse forty, is the Revelation of Jesus Christ that is unsealed when the time is at hand, just before probation closes.

Toate liniile profetice ale istoriei din capitolul unsprezece se aliniază cu ultimele șase versete din Daniel unsprezece, însă istoria profetică de la vremea sfârșitului, în 1989, reprezentată în versetul patruzeci până la legea duminicală din versetul patruzeci și unu, este „acea parte a profeției lui Daniel care se referă la zilele de pe urmă”. Istoria care este lăsată necompletată în versetul patruzeci este Descoperirea lui Isus Hristos, care este desigilată când vremea este aproape, chiar înainte de încheierea timpului de probă.

We will continue this study in the next article.

Vom continua acest studiu în articolul următor.

> “We have the commandments of God and the testimony of Jesus Christ, which is the spirit of prophecy. Priceless gems are to be found in the word of God. Those who search this word should keep the mind clear. Never should they indulge perverted appetite in eating or drinking.

> „Avem poruncile lui Dumnezeu și mărturia lui Isus Hristos, care este duhul prorociei. În Cuvântul lui Dumnezeu se găsesc nestemate de neprețuit. Cei care cercetează acest Cuvânt trebuie să-și păstreze mintea limpede. Niciodată nu ar trebui să îngăduie apetitului pervertit în mâncare sau băutură.”

> “If they do this, the brain will be confused; they will be unable to bear the strain of digging deep to find out the meaning of those things which relate to the closing scenes of this earth’s history.

> „Dacă vor face aceasta, creierul va fi zăpăcit; ei nu vor fi în stare să suporte încordarea de a cerceta în profunzime pentru a descoperi înțelesul acelor lucruri care se referă la scenele finale ale istoriei acestui pământ.”

> “When the books of Daniel and Revelation are better understood, believers will have an entirely different religious experience. They will be given such glimpses of the open gates of heaven that heart and mind will be impressed with the character that all must develop in order to realize the blessedness which is to be the reward of the pure in heart.

> „Când cărțile lui Daniel și Apocalipsa vor fi înțelese mai bine, credincioșii vor avea o experiență religioasă cu totul diferită. Li se vor oferi asemenea priveliști ale porților deschise ale cerului, încât inima și mintea vor fi impresionate de caracterul pe care toți trebuie să-l dezvolte pentru a ajunge la fericirea care va fi răsplata celor cu inima curată.

> “The Lord will bless all who will seek humbly and meekly to understand that which is revealed in the Revelation. This book contains so much that is large with immortality and full of glory that all who read and search it earnestly receive the blessing to those ‘that hear the words of this prophecy, and keep those things which are written therein.’

> „Domnul îi va binecuvânta pe toți cei care vor căuta cu umilință și blândețe să înțeleagă ceea ce este revelat în Apocalipsa. Această carte cuprinde atât de mult din ceea ce este plin de nemurire și încărcat de slavă, încât toți cei care o citesc și o cercetează cu stăruință primesc binecuvântarea făgăduită celor «ce ascultă cuvintele acestei prorocii și păzesc lucrurile scrise în ea».”

> “One thing will certainly be understood from the study of Revelation—that the connection between God and His people is close and decided.

> „Un lucru va fi cu siguranță înțeles din studiul cărții Apocalipsa — că legătura dintre Dumnezeu și poporul Său este strânsă și categorică.”

> “A wonderful connection is seen between the universe of heaven and this world. The things revealed to Daniel were afterward complemented by the revelation made to John on the Isle of Patmos. These two books should be carefully studied. Twice Daniel inquired, How long shall it be to the end of time?

> „Se vede o legătură minunată între universul cerului și această lume. Lucrurile descoperite lui Daniel au fost apoi completate prin descoperirea făcută lui Ioan pe insula Patmos. Aceste două cărți trebuie studiate cu grijă. De două ori Daniel a întrebat: Câtă vreme va mai fi până la sfârșitul timpului?”

> “‘And I heard, but I understood not: then said I, O my Lord, what shall be the end of these things? And He said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days. Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days. But go thou thy way till the end be: for thou shalt rest, and stand in thy lot at the end of the days.’

> „Și am auzit, dar n-am înțeles; atunci am zis: O, Domnul meu, care va fi sfârșitul acestor lucruri? Și El a zis: Mergi pe calea ta, Daniele; căci cuvintele sunt închise și pecetluite până la vremea sfârșitului. Mulți vor fi curățiți, albiți și încercați; dar cei răi vor face răul; și niciunul dintre cei răi nu va înțelege; însă cei înțelepți vor înțelege. Și de la vremea când jertfa necurmată va fi înlăturată și va fi așezată urâciunea pustiirii, vor fi o mie două sute nouăzeci de zile. Ferice de cel ce așteaptă și ajunge la o mie trei sute treizeci și cinci de zile. Dar tu, mergi pe calea ta până va veni sfârșitul; căci tu te vei odihni și te vei ridica la partea ta de moștenire la sfârșitul zilelor.”

> “It was the Lion of the tribe of Judah who unsealed the book and gave to John the revelation of what should be in these last days.

> „Leul din seminția lui Iuda a fost Cel care a deschis cartea pecetluită și i-a dat lui Ioan descoperirea a ceea ce trebuia să fie în aceste zile de pe urmă.‟

> “Daniel stood in his lot to bear his testimony which was sealed until the time of the end, when the first angel’s message should be proclaimed to our world. These matters are of infinite importance in these last days; but while ‘many shall be purified, and made white, and tried,’ ‘the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand.’ How true this is! Sin is the transgression of the law of God; and those who will not accept the light in regard to the law of God will not understand the proclamation of the first, second, and third angel’s messages. The book of Daniel is unsealed in the revelation to John, and carries us forward to the last scenes of this earth’s history.

> „Daniel a stat în partea sa ca să-și poarte mărturia, care a fost pecetluită până la vremea sfârșitului, când solia primului înger avea să fie proclamată lumii noastre. Aceste lucruri sunt de o importanță infinită în aceste zile din urmă; dar, în timp ce «mulți vor fi curățiți, albiți și încercați», «cei răi vor face răul; și niciunul dintre cei răi nu va înțelege». Cât de adevărat este aceasta! Păcatul este călcarea Legii lui Dumnezeu; iar aceia care nu vor primi lumina cu privire la Legea lui Dumnezeu nu vor înțelege proclamarea soliilor primului, al doilea și al treilea înger. Cartea lui Daniel este desigilată în descoperirea dată lui Ioan și ne poartă înainte până la ultimele scene ale istoriei acestui pământ.”

> “Will our brethren bear in mind that we are living amid the perils of the last days? Read Revelation in connection with Daniel. Teach these things.” Testimonies to Ministers, 114, 115.

> „Vor frații noștri ține seama că trăim în mijlocul primejdiilor zilelor din urmă? Citiți Apocalipsa în legătură cu Daniel. Învățați aceste lucruri.” Testimonies to Ministers, 114, 115.

Back to Articles