Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-Three

Cartea lui Daniel - O sută șaizeci și trei

Unveiling Prophecy: Exploring Chapter Eleven of Daniel

Dezvăluirea profeției: Explorarea capitolului unsprezece din Daniel

Author

Jeff Pippenger

Published

March 28, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We will now begin to proceed through chapter eleven of Daniel.

Acum vom începe să parcurgem capitolul unsprezece din Daniel.

> Also I in the first year of Darius the Mede, even I, stood to confirm and to strengthen him. And now will I show thee the truth. Behold, there shall stand up yet three kings in Persia; and the fourth shall be far richer than they all: and by his strength through his riches he shall stir up all against the realm of Grecia. And a mighty king shall stand up, that shall rule with great dominion, and do according to his will. And when he shall stand up, his kingdom shall be broken, and shall be divided toward the four winds of heaven; and not to his posterity, nor according to his dominion which he ruled: for his kingdom shall be plucked up, even for others beside those. Daniel 11:1–4.

> I ja, u prvoj godini Darija Međanina, stadoh da ga potvrdim i osnažim. A sada ću ti kazati istinu. Evo, još će ustati tri kralja u Perziji; a četvrti će biti daleko bogatiji od svih njih; i svojom snagom, po svome bogatstvu, podići će sve protiv kraljevstva Grčke. I ustaće silan kralj, koji će vladati velikom vlašću i činiti po svojoj volji. A kad ustane, njegovo će se kraljevstvo razbiti i razdijeliti prema četiri vjetra nebeska; ali ne njegovu potomstvu, niti prema vlasti kojom je vladao; jer će njegovo kraljevstvo biti iščupano, i to za druge osim njih. Danilo 11:1–4.

Gabriel begins by informing Daniel that he also worked with Darius in his first year, which is the year Darius’ nephew, his general, took Babylon and slew Belshazzar. Daniel is receiving this vision in the third year of Cyrus, according to the first verse of chapter ten, so Gabriel is marking both Darius and Cyrus as the symbols representing the “time of the end.” Belshazzar and Babylon were taken by the Medo-Persian Empire in the year 538 BC.

Գաբրիելը սկսում է Դանիելին տեղեկացնելով, որ ինքը ևս աշխատել է Դարեհի հետ նրա առաջին տարում, այն տարում, երբ Դարեհի եղբորորդին՝ նրա զորավարը, գրավեց Բաբելոնը և սպանեց Բաղթասարին։ Ըստ տասներորդ գլխի առաջին համարի՝ Դանիելը այս տեսիլքը ստանում է Կյուրոսի երրորդ տարում, ուստի Գաբրիելը և՛ Դարեհին, և՛ Կյուրոսին նշում է որպես «վերջի ժամանակը» ներկայացնող խորհրդանիշներ։ Բաղթասարը և Բաբելոնը մարա-պարսկական կայսրության կողմից նվաճվեցին մ.թ.ա. 538 թվականին։

> “Cyrus besieged Babylon, which he took by stratagem in 538 BC, and with the death of Belshazzar, whom the Persians killed, the kingdom of Babylon ceased to exist.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 46.

> „Cirus a asediat Babilonul, pe care l-a cucerit prin șiretlic în 538 î.Hr., iar odată cu moartea lui Belșațar, pe care perșii l-au ucis, împărăția Babilonului a încetat să mai existe.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 46.

In the year 538 BC, Daniel recorded chapter nine.

În anul 538 î.Hr., Daniel a consemnat capitolul nouă.

> “The vision recorded in the preceding chapter [chapter eight] was given in the third year of Belshazzar, BC 538. In the same year, which was also the first of Darius, the events narrated in this chapter [chapter nine] occurred.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 205.

> „Viziunea consemnată în capitolul precedent [capitolul opt] a fost dată în al treilea an al lui Belșațar, 538 î.Hr. În același an, care a fost și întâiul an al lui Darius, au avut loc evenimentele relatate în acest capitol [capitolul nouă].” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 205.

The first year of Darius, which was the third and last year of Belshazzar, in 538 BC, the Lord punished the land of the Chaldeans, and made it desolate.

În primul an al lui Darius, care a fost al treilea și ultimul an al lui Belșațar, în anul 538 î.Hr., Domnul a pedepsit țara caldeenilor și a prefăcut-o în pustietate.

> And this whole land shall be a desolation, and an astonishment; and these nations shall serve the king of Babylon seventy years. And it shall come to pass, when seventy years are accomplished, that I will punish the king of Babylon, and that nation, saith the Lord, for their iniquity, and the land of the Chaldeans, and will make it perpetual desolations. Jeremiah 25:11, 12.

> Și toată țara aceasta va fi o pustietate și o pricină de uimire; și neamurile acestea vor sluji împăratului Babilonului șaptezeci de ani. Și se va întâmpla că, atunci când se vor împlini șaptezeci de ani, voi pedepsi pe împăratul Babilonului și pe neamul acela, zice Domnul, pentru nelegiuirea lor, și țara caldeenilor, și o voi face o pustietate veșnică. Ieremia 25:11, 12.

In verse ten, the Lord employs the word “after,” as He leads into the punishment of Babylon. “After” Babylon is made desolate, the Lord would perform his good work for God’s people.

În versetul zece, Domnul folosește cuvântul „după”, când introduce pedepsirea Babilonului. „După” ce Babilonul va fi prefăcut în pustietate, Domnul avea să împlinească lucrarea Sa cea bună pentru poporul lui Dumnezeu.

> For thus saith the Lord, That after seventy years be accomplished at Babylon I will visit you, and perform my good word toward you, in causing you to return to this place. Jeremiah 25:10.

> Căci așa zice Domnul: După ce se vor împlini șaptezeci de ani în Babilon, vă voi cerceta și voi împlini față de voi cuvântul Meu cel bun, aducându-vă înapoi în locul acesta. Ieremia 25:10.

The captivity of seventy years began in 606 BC.

Robia de șaptezeci de ani a început în anul 606 î.Hr.

> “Commencing the seventy years BC 606, Daniel understood that they were now drawing to their termination.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 205.

> „Începând cei șaptezeci de ani în 606 î.Hr., Daniel a înțeles că ei se apropiau acum de încheierea lor.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 205.

The seventy-year captivity began in 606 BC, and ended in 536 BC, which was two years after the death of Belshazzar and the desolation of Babylon in 538 BC. It was the third year of Cyrus. Gabriel places the prophecy of the Hiddekel River in the third year of Cyrus, and begins the narrative of chapter eleven, by referencing the first year of Darius, and in doing so he is identifying two specific years. 538 BC and 536 BC were both appointed times, 538 BC was the appointed time for the prophecy of seventy years to conclude, and 536 BC was the appointed prophetic time when “after” 538 BC, the Lord would perform His good work for His people.

Captivitatea de șaptezeci de ani a început în anul 606 î.Hr. și s-a încheiat în anul 536 î.Hr., adică la doi ani după moartea lui Belșațar și pustiirea Babilonului din 538 î.Hr. Acesta era al treilea an al lui Cirus. Gabriel plasează profeția râului Hidechel în al treilea an al lui Cirus și începe narațiunea capitolului unsprezece prin referire la primul an al lui Darius, iar prin aceasta identifică doi ani specifici. Atât 538 î.Hr., cât și 536 î.Hr. au fost vremi hotărâte: 538 î.Hr. a fost vremea hotărâtă pentru încheierea profeției celor șaptezeci de ani, iar 536 î.Hr. a fost vremea profetică hotărâtă când, „după” 538 î.Hr., Domnul avea să-Și împlinească lucrarea Sa cea bună pentru poporul Său.

538 BC and 536 BC, are both appointed times, and they are represented by two historical figures, one was the first king of Media and the second the first king of Persia. The end of the seventy years of literal Israel being captive in literal Babylon, represented the twelve hundred and sixty years that spiritual Israel was captive in spiritual Babylon, from the year 538 AD to 1798. 1798 was an “appointed time”, and then the period that is prophetically identified as the “time of the end,” began. 538 BC, and 536 BC which are represented as an “appointed time”, also mark the beginning of a period represented as “the time of the end”.

538 î.Hr. și 536 î.Hr. sunt amândouă vremi hotărâte și sunt reprezentate de două personaje istorice; unul a fost primul împărat al Mediei, iar al doilea, primul împărat al Persiei. Sfârșitul celor șaptezeci de ani în care Israelul literal a fost captiv în Babilonul literal a reprezentat cei o mie două sute șaizeci de ani în care Israelul spiritual a fost captiv în Babilonul spiritual, din anul 538 d.Hr. până în 1798. Anul 1798 a fost o „vreme hotărâtă”, iar atunci a început perioada identificată profetic drept „vremea sfârșitului”. Anii 538 î.Hr. și 536 î.Hr., care sunt reprezentați ca o „vreme hotărâtă”, marchează, de asemenea, începutul unei perioade reprezentate ca „vremea sfârșitului”.

> “God’s church on earth was as verily in captivity during this long period of relentless persecution as were the children of Israel held captive in Babylon during the period of the exile.” Prophets and Kings, 714.

> „Biserica lui Dumnezeu de pe pământ s-a aflat tot atât de cu adevărat în robie în timpul acestei lungi perioade de persecuție necruțătoare, precum au fost ținuți copiii lui Israel în captivitate la Babilon în timpul exilului.” Profeți și Regi, 714.

All prophecy is addressing more specifically the last days, than the days in which they were first fulfilled, so 538 BC, and king Darius, along with 536 BC, and king Cyrus, represent the “time of the end” in 1989, and the two kings typify President Reagan and President Bush the first. 538 BC and 536 BC represent a waymark that is fulfilled with both dates understood to represent the one waymark. The waymark of the “time of the end,” consists of two symbols, and sometimes as with Reagan and Bush the first, both symbols are fulfilled in the same year. But that is the exception to the rule, for the waymark of the “time of the end” in the time of Moses was the birth of both Aaron and Moses, which was separated by three years. In the history of Christ, it was the birth of John the Baptist and Christ that was separated by six months.

Toată profeția se adresează mai specific zilelor din urmă decât zilelor în care s-a împlinit mai întâi; astfel, anul 538 î.Hr. și împăratul Darius, împreună cu anul 536 î.Hr. și împăratul Cirus, reprezintă „vremea sfârșitului” din 1989, iar cei doi împărați îi prefigurează pe președintele Reagan și pe președintele Bush senior. Anii 538 î.Hr. și 536 î.Hr. reprezintă un reper profetic care se împlinește, ambele date fiind înțelese ca reprezentând același reper. Reperul profetic al „vremii sfârșitului” constă din două simboluri și, uneori, ca în cazul lui Reagan și Bush senior, ambele simboluri se împlinesc în același an. Dar aceasta este excepția de la regulă, căci reperul profetic al „vremii sfârșitului” în vremea lui Moise a fost nașterea atât a lui Aaron, cât și a lui Moise, despărțită de trei ani. În istoria lui Hristos, a fost nașterea lui Ioan Botezătorul și a lui Hristos, despărțită de șase luni.

With the “time of the end,” in the history of the antichrist it was 1798 and 1799. The French Revolution is a subject of prophecy, and it began in 1789, and lasted ten years ending in 1799, at its appointed time, just as 1798 was an appointed time. Together they identify the deadly wound given to the beast, and also the woman that rode upon and reigned over the beast. Darius was the king that defeated his enemy by sending his army in through the “wall”, and he represents Reagan, who defeated his enemy by bringing down the wall of the “iron curtain.” Cyrus represents Bush the first, for Cyrus is known as Cyrus the Great, and George Bush the first is Bush the greater, and Bush the last is Bush the lesser.

Cu „timpul sfârșitului”, în istoria antihristului, a fost 1798 și 1799. Revoluția Franceză este un subiect al profeției și a început în 1789 și a durat zece ani, încheindu-se în 1799, la vremea ei hotărâtă, așa cum și 1798 a fost un timp hotărât. Împreună, ele identifică rana de moarte dată fiarei, precum și femeia care ședea pe fiară și domnea peste ea. Darius a fost împăratul care și-a învins vrăjmașul trimițându-și oastea prin „zid”, iar el îl reprezintă pe Reagan, care și-a învins vrăjmașul dărâmând zidul „cortinei de fier”. Cirus îl reprezintă pe Bush cel dintâi, căci Cirus este cunoscut ca Cirus cel Mare, iar George Bush cel dintâi este Bush cel mai mare, iar Bush cel din urmă este Bush cel mai mic.

Because these two kings and the two dates they represent are actually one symbol. One marks the seventy years that Babylon would rule. That seventy-year period reached its appointed time in 538 BC and is represented by Darius. The completion of the captivity of seventy years reached its appointed time in 536 BC and is represented by Cyrus. Together they represent the “time of the end,” when prophetic light is to be unsealed. In 1798 the first angel of Revelation fourteen arrived at the “time of the end,” and Sister White says that angel “was no less a personage than Jesus Christ.”

រាជទាំងពីរនេះ និងកាលបរិច្ឆេទទាំងពីរដែលពួកគេតំណាងឲ្យ ពិតជាសញ្ញានិមិត្តមួយតែមួយ។ មួយសម្គាល់អំឡុងពេលចិតសិបឆ្នាំដែលបាប៊ីឡូននឹងគ្រប់គ្រង។ អំឡុងពេលចិតសិបឆ្នាំនោះបានឈានដល់ពេលកំណត់របស់វានៅឆ្នាំ 538 មុន គ.ស. ហើយត្រូវបានតំណាងដោយដារីយុស។ ការបញ្ចប់នៃការជាប់ឃុំជាចិតសិបឆ្នាំបានឈានដល់ពេលកំណត់របស់វានៅឆ្នាំ 536 មុន គ.ស. ហើយត្រូវបានតំណាងដោយស៊ីរូស។ រួមគ្នា ពួកគេតំណាងឲ្យ «គ្រាចុងបញ្ចប់» នៅពេលដែលពន្លឺទំនាយត្រូវបានបើកបង្ហាញឡើងវិញ។ នៅឆ្នាំ 1798 ទេវតាទីមួយនៃវិវរណៈ ជំពូក 14 បានមកដល់ «គ្រាចុងបញ្ចប់» ហើយប្អូនស្រី វ៉ាយត៍ និយាយថា ទេវតានោះ «មិនមែនជាបុគ្គលណាក្រៅពីព្រះយេស៊ូវគ្រីស្ទទេ»។

In the third year of Cyrus, Michael, the prince of God’s people, and the archangel to the angels, descended to engage with Cyrus and confirm the light that would lead Cyrus to pronounce the first of three decrees that would allow God’s people to return to Jerusalem, and rebuild the city, the sanctuary, and the streets and walls. That work typified the work of the first and second angels’, which began at the “time of the end” in 1798.

În al treilea an al lui Cirus, Mihail, Prințul poporului lui Dumnezeu și Arhanghelul îngerilor, a coborât pentru a intra în legătură cu Cirus și a întări lumina care avea să-l conducă pe Cirus să rostească primul dintre cele trei decrete ce aveau să îngăduie poporului lui Dumnezeu să se întoarcă la Ierusalim și să rezidească cetatea, sanctuarul, ulițele și zidurile. Acea lucrare prefigura lucrarea primului și celui de-al doilea înger, care a început la „vremea sfârșitului”, în 1798.

The descent of Michael at the time of the end in the days of Darius and Cyrus, represented the arrival of the first angel in 1798, and together they mark the arrival of the same angel, at the “time of the end,” in 1989. 1989 began the period of the “time of the end,” and it was also an appointed time. An appointed time identifies the termination of a prophetic period of time. The rebellion of 1863, at the first “Kadesh” for modern spiritual Israel, was the beginning of a period of one hundred and twenty-six years that terminated at “the time appointed” in 1989. One hundred and twenty-six is a tithe, or a tenth, of twelve hundred and sixty, and at the end of twelve hundred and sixty years in 1798, the movement of the first angel arrived into history. At the end of one hundred and twenty-six years, in 1989, the movement of the third angel arrived into history.

Coborârea lui Mihail la vremea sfârșitului, în zilele lui Darius și Cirus, a reprezentat venirea primului înger în 1798, iar împreună ele marchează venirea aceluiași înger, la „vremea sfârșitului”, în 1989. Anul 1989 a început perioada „vremii sfârșitului” și a fost, de asemenea, un timp hotărât. Un timp hotărât indică încheierea unei perioade profetice de timp. Răzvrătirea din 1863, la primul „Cades” pentru Israelul spiritual modern, a fost începutul unei perioade de o sută douăzeci și șase de ani, care s-a încheiat la „timpul hotărât” în 1989. O sută douăzeci și șase este zeciuiala, sau a zecea parte, din o mie două sute șaizeci, iar la sfârșitul celor o mie două sute șaizeci de ani, în 1798, mișcarea primului înger a intrat în istorie. La sfârșitul celor o sută douăzeci și șase de ani, în 1989, mișcarea celui de-al treilea înger a intrat în istorie.

In verse one of Daniel chapter eleven, Gabriel is careful and precise in his identification that the history represented begins with Cyrus, at the time of the end in 1989. Cyrus the Great there represents Bush the greater, who would be followed by three kings, and then a fourth king which would be far richer than they all. Thus, the fourth rich king, that stirs up all of Grecia, is the sixth president since 1989.

În versetul întâi al capitolului unsprezece din Daniel, Gabriel este atent și precis în identificarea sa că istoria reprezentată începe cu Cirus, la timpul sfârșitului, în 1989. Cirus cel Mare îl reprezintă acolo pe Bush cel mai mare, care avea să fie urmat de trei împărați, iar apoi de un al patrulea împărat, care avea să fie cu mult mai bogat decât toți aceștia. Astfel, al patrulea împărat bogat, care stârnește pe toată Grecia, este al șaselea președinte din 1989.

In the events of chapter ten, Daniel is represented as mourning, and in his experience of mourning he is changed unto the image of Christ, as he beholds the vision. The twenty-one-day period of mourning, represents a period of death that concludes with a resurrection. In chapter ten, Michael has come down out of heaven, and in Jude seven, when He descends, He resurrects Moses. In Revelation chapter eleven Moses (and Elijah) have been slain, and are dead in the street for three and a half symbolic days. Then Moses, (along with Elijah) are resurrected by “a great voice”.

នៅក្នុងព្រឹត្តិការណ៍នៃជំពូកដប់ ដានីយ៉ែលត្រូវបានបង្ហាញថាកំពុងកាន់ទុក្ខ ហើយក្នុងបទពិសោធន៍នៃការកាន់ទុក្ខរបស់គាត់ គាត់ត្រូវបានផ្លាស់ប្រែឲ្យទៅជារូបភាពរបស់ព្រះគ្រីស្ទ ខណៈដែលគាត់កំពុងឃើញនិមិត្ត។ រយៈពេលម្ភៃមួយថ្ងៃនៃការកាន់ទុក្ខ នោះតំណាងឲ្យរយៈពេលមួយនៃសេចក្តីស្លាប់ ដែលបញ្ចប់ដោយការរស់ឡើងវិញ។ នៅក្នុងជំពូកដប់ មីកែលបានចុះមកពីស្ថានសួគ៌ ហើយនៅក្នុង យូដា ៧ នៅពេលដែលទ្រង់យាងចុះមក ទ្រង់ប្រោសម៉ូសេឲ្យរស់ឡើងវិញ។ នៅក្នុង វិវរណៈ ជំពូក ១១ ម៉ូសេ (និង អេលីយ៉ា) ត្រូវបានសម្លាប់ ហើយស្លាប់ដេកនៅលើផ្លូវអស់រយៈពេលបីថ្ងៃកន្លះជានិមិត្តរូប។ បន្ទាប់មក ម៉ូសេ (ជាមួយនឹង អេលីយ៉ា) ត្រូវបានប្រោសឲ្យរស់ឡើងវិញដោយ «សំឡេងយ៉ាងខ្លាំង»។

> And after three days and an half the Spirit of life from God entered into them, and they stood upon their feet; and great fear fell upon them which saw them. And they heard a great voice from heaven saying unto them, Come up hither. And they ascended up to heaven in a cloud; and their enemies beheld them. Revelation 11:11, 12.

> I po tri dana i po duh života od Boga uđe u njih, i stadoše na svoje noge; i veliki strah obuze one koji ih gledahu. I začuše silan glas s neba koji im govoraše: Uziđite ovamo. I uziđoše na nebo u oblaku; i njihovi ih neprijatelji gledahu. Otkrivenje 11:11, 12.

The “great voice” that resurrects is the voice of the archangel, and the archangel is Michael.

„glasul cel mare” care învie este glasul arhanghelului, iar arhanghelul este Mihail.

> For the Lord himself shall descend from heaven with a shout, with the voice of the archangel, and with the trump of God: and the dead in Christ shall rise first. 1 Thessalonians 4:16.

> Căci Însuși Domnul Se va coborî din cer cu un strigăt, cu glasul arhanghelului și cu trâmbița lui Dumnezeu; iar cei morți în Hristos vor învia întâi. 1 Tesaloniceni 4:16.

The history where Moses and Elijah are murdered and resurrected is the history of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. That history began on September 11, 2001 with the “first voice” of the angel of Revelation eighteen, which Sister White identifies as arriving when the great buildings of New York City were thrown down. The “second voice” of Revelation chapter eighteen, is sounded at the soon coming Sunday law, when God’s other flock is called out of Babylon. It is that history, the history of the sealing, where Daniel is represented as being changed into the image of Christ by beholding the “marah” vision, which is the feminine expression of the “mareh” vision. It is the “causative” vision, that “causes” the image beheld to be reproduced in those who behold it.

Istoria în care Moise și Ilie sunt uciși și înviați este istoria sigilării celor o sută patruzeci și patru de mii. Acea istorie a început la 11 septembrie 2001, odată cu „prima voce” a îngerului din Apocalipsa optsprezece, pe care Sora White o identifică drept sosind atunci când marile clădiri ale orașului New York au fost dărâmate. „A doua voce” din Apocalipsa, capitolul optsprezece, răsună la legea duminicală care va veni în curând, când cealaltă turmă a lui Dumnezeu este chemată să iasă din Babilon. Aceea este istoria, istoria sigilării, în care Daniel este înfățișat ca fiind schimbat după chipul lui Hristos prin contemplarea viziunii „marah”, care este expresia feminină a viziunii „mareh”. Ea este viziunea „cauzativă”, care „face” ca chipul contemplat să fie reprodus în cei care îl contemplă.

That history of the sealing, and of the transformation of Daniel in chapter ten, includes the descent of Michael when He resurrects and transforms those represented by Moses, Elijah and Daniel. He accomplishes the resurrection with the “great voice” of the archangel, thus providing a third “voice,” in the middle of the first and last voices, which are both the same, for they are both the voice of Revelation chapter eighteen. The middle voice, is where rebellion is represented, for when Michael resurrected Moses, he did not argue with Satan, though Satan, the author of rebellion, was there to protest.

Acea istorie a sigilării și a transformării lui Daniel din capitolul zece include coborârea lui Mihail atunci când El îi învie și îi transformă pe cei reprezentați prin Moise, Ilie și Daniel. El săvârșește învierea cu „glasul mare” al arhanghelului, oferind astfel un al treilea „glas”, în mijlocul glasului dintâi și al celui de pe urmă, care sunt amândouă unul și același, căci amândouă sunt glasul din Apocalipsa, capitolul optsprezece. Glasul de la mijloc este acolo unde este reprezentată răzvrătirea, căci atunci când Mihail l-a înviat pe Moise, El nu S-a certat cu Satana, deși Satana, autorul răzvrătirii, era acolo ca să protesteze.

> Yet Michael the archangel, when contending with the devil he disputed about the body of Moses, durst not bring against him a railing accusation, but said, The Lord rebuke thee. Jude 7.

> Dar Mihail, arhanghelul, când se împotrivea diavolului și se certa cu el pentru trupul lui Moise, n-a îndrăznit să rostească împotriva lui o judecată de ocară, ci a zis: Domnul să te mustre. Iuda 7.

The beginning of the sealing time that began on September 11, 2001, and ends at the soon coming Sunday law, is marked with the signature of “Truth,” for in the middle of that period, in July of 2023, the great voice of the archangel began the work of resurrecting the dead in Christ, who choose to hear His middle voice. Note that 2023 comes twenty-two years after 2001, and twenty-two is a tenth of two hundred and twenty, which is the symbol of the link between Divinity and humanity, and is also a symbol of restoration.

Începutul timpului sigilării, care a început la 11 septembrie 2001 și se încheie la legea duminicală ce va veni în curând, este marcat cu semnătura „Adevărului”, căci, în mijlocul acelei perioade, în iulie 2023, glasul cel mare al arhanghelului a început lucrarea de înviere a morților în Hristos, care aleg să audă glasul Său de mijloc. Observați că 2023 vine la douăzeci și doi de ani după 2001, iar douăzeci și doi este a zecea parte din două sute douăzeci, care este simbolul legăturii dintre Divinitate și omenire și este, de asemenea, un simbol al restaurării.

In July 2023, the mighty angel that is no less a personage than Jesus Christ, and who is the Truth, who is also Michael, and who is the Alpha and Omega descending with a message in His hand. The little book in His hand is the portion of Daniel that was sealed up until the last days.

În iulie 2023, îngerul cel puternic, care nu este altcineva decât Isus Hristos, și care este Adevărul, care este de asemenea Mihail, și care este Alfa și Omega, coboară cu un mesaj în mâna Sa. Cărticica din mâna Sa este partea din Daniel care a fost pecetluită până în zilele de pe urmă.

> “In the Revelation all the books of the Bible meet and end. Here is the complement of the book of Daniel. One is a prophecy; the other a revelation. The book that was sealed is not the Revelation, but that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days. The angel commanded, ‘But thou, O Daniel, shut up the words, and seal the book, even to the time of the end.’ Daniel 12:4.” Acts of the Apostles, 585.

> „În Apocalipsa se întâlnesc și își află încheierea toate cărțile Bibliei. Aici se găsește completarea cărții lui Daniel. Una este o profeție; cealaltă, o revelație. Cartea care a fost pecetluită nu este Apocalipsa, ci acea parte a profeției lui Daniel care se referă la zilele de pe urmă. Îngerul a poruncit: «Iar tu, Daniele, ține ascunse aceste cuvinte și pecetluiește cartea până la vremea sfârșitului.» Daniel 12:4.” Faptele Apostolilor, 585.

The portion of the prophecy of Daniel that relates to the last days, is chapter eleven. It is the last six verses of chapter eleven, but more specifically it is the histories found within the chapter that are repeated in those last six verses.

Porțiunea profeției lui Daniel care se referă la zilele de pe urmă este capitolul unsprezece. Sunt ultimele șase versete ale capitolului unsprezece, dar mai precis sunt istoriile cuprinse în acel capitol care se repetă în acele ultime șase versete.

> “We have no time to lose. Troublous times are before us. The world is stirred with the spirit of war. Soon the scenes of trouble spoken of in the prophecies will take place. The prophecy in the eleventh of Daniel has nearly reached its complete fulfillment. Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.” Manuscript Releases, number 13, 394.

> „Nu mai avem timp de pierdut. Vremuri tulburi ne stau înainte. Lumea este frământată de spiritul războiului. Curând vor avea loc scenele de strâmtorare despre care s-a vorbit în profeții. Profeția din capitolul unsprezece al lui Daniel a ajuns aproape de împlinirea ei deplină. O mare parte din istoria care s-a desfășurat în împlinirea acestei profeții se va repeta.” Manuscript Releases, numărul 13, 394.

Verse sixteen, of Daniel chapter eleven, illustrates a history that is repeated in verse forty-one, for in the verse the king of the north stands in the glorious land. The history of verse sixteen identifies when the Roman general Pompey brought Judah and Jerusalem into captivity.

Versetul șaisprezece din Daniel, capitolul unsprezece, ilustrează o istorie care se repetă în versetul patruzeci și unu, căci în acel verset împăratul de la miazănoapte stă în țara cea slăvită. Istoria din versetul șaisprezece identifică momentul în care generalul roman Pompei a adus Iuda și Ierusalimul în captivitate.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. Daniel 11:16.

> Dar cel ce va veni împotriva lui va face după voia sa și nimeni nu-i va sta împotrivă; și va sta în țara cea slăvită, care va fi nimicită de mâna lui. Daniel 11:16.

I intend to use this verse as an anchor for our consideration of the verses which precede the verse, so I will put this understanding in place first. We intend to show that the history that follows the breakup of Alexander the Great’s kingdom in verses three and four, begins in 1989 and then identifies the current Ukrainian War, the victory of Putin over the forces of the West, and Putin’s subsequent defeat, which leads into verse sixteen.

Ninapanga kutumia aya hii kuwa nanga ya uchunguzi wetu wa aya zinazotangulia aya hii; kwa hiyo nitaweka kwanza msingi wa ufahamu huu. Tunakusudia kuonyesha kwamba historia inayofuata baada ya kuvunjika kwa ufalme wa Aleksanda Mkuu katika aya ya tatu na ya nne huanza mwaka 1989, kisha hutambulisha Vita vya sasa vya Ukraini, ushindi wa Putin juu ya majeshi ya Magharibi, na kushindwa kwake baadaye, kunakoongoza hadi aya ya kumi na sita.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> „Hoewel Egipte nie voor Antiochus, die koning van die noorde, kon standhou nie, kon Antiochus nie standhou voor die Romeine, wat nou teen hom opgetrek het nie. Geen koninkryke was langer in staat om hierdie opkomende mag te weerstaan nie. Sirië is verower en by die Romeinse ryk gevoeg toe Pompeius in 65 v.C. Antiochus Asiaticus van sy besittings ontneem en Sirië tot ’n Romeinse provinsie gereduseer het.

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 161, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> „Aceeași putere trebuia, de asemenea, să stea în Țara Sfântă și să o mistuie. Roma a ajuns să fie legată de poporul lui Dumnezeu, iudeii, prin alianță, în anul 161 î.Hr., dată de la care ocupă un loc de seamă în calendarul profetic. Totuși, ea nu a dobândit jurisdicție asupra Iudeei prin cucerire efectivă decât în anul 63 î.Hr.; și aceasta în felul următor.”

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> „La întoarcerea lui Pompei din expediția sa împotriva lui Mitridate, regele Pontului, doi pretendenți, Hyrcanus și Aristobulus, se luptau pentru coroana Iudeii. Cauza lor a fost adusă înaintea lui Pompei, care a înțeles curând nedreptatea pretențiilor lui Aristobulus, dar a dorit să amâne hotărârea în această chestiune până după mult-dorita sa expediție în Arabia, făgăduind apoi să se întoarcă și să le rânduiască treburile după cum s-ar părea drept și potrivit. Aristobulus, pătrunzând adevăratele sentimente ale lui Pompei, s-a grăbit înapoi în Iudeea, și-a înarmat supușii și s-a pregătit pentru o apărare viguroasă, hotărât, cu orice preț, să păstreze coroana, despre care prevedea că avea să fie atribuită altuia. Pompei a urmat îndeaproape pe fugar. Pe măsură ce se apropia de Ierusalim, Aristobulus, începând să se căiască de purtarea sa, a ieșit înaintea lui și s-a străduit să aplaneze lucrurile, făgăduind supunere deplină și mari sume de bani. Pompei, acceptând această ofertă, l-a trimis pe Gabinius, în fruntea unui detașament de soldați, să primească banii. Dar, când acel locțiitor general a ajuns la Ierusalim, a găsit porțile închise împotriva lui și i s-a spus de pe vârful zidurilor că cetatea nu avea să se țină de învoială.”

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> „Pompei, ca să nu fie înșelat în acest fel fără pedeapsă, l-a pus în lanțuri pe Aristobul, pe care îl ținuse la sine, și a pornit îndată împotriva Ierusalimului cu toată armata sa. Partizanii lui Aristobul erau pentru apărarea locului; cei ai lui Hyrcanus, pentru deschiderea porților. Aceștia din urmă, fiind în majoritate și biruind, i-au dat lui Pompei intrare liberă în cetate. Atunci adepții lui Aristobul s-au retras pe muntele templului, pe deplin hotărâți să apere acel loc, tot atât de hotărât cum era Pompei să-l supună. La sfârșitul a trei luni s-a făcut o spărtură în zid, îndeajuns de mare pentru un asalt, iar locul a fost cucerit prin tăișul sabiei. În cumplita măcelărire care a urmat, douăsprezece mii de persoane au fost ucise. Era o priveliște mișcătoare, observă istoricul, să-i vezi pe preoți, angajați atunci în slujba dumnezeiască, cum, cu mână liniștită și cu neclintit scop, își continuau lucrarea obișnuită, părând neconștienți de tulburarea sălbatică, deși pretutindeni în jurul lor prietenii lor erau dați măcelului și, adesea, chiar sângele lor se amesteca cu acela al jertfelor lor.”

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the “glorious land” in its iron grasp till it had utterly consumed it.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259, 260.

> „După ce a pus capăt războiului, Pompei a dărâmat zidurile Ierusalimului, a transferat mai multe cetăți de sub jurisdicția Iudeii sub aceea a Siriei și a impus tribut iudeilor. Astfel, pentru prima dată, Ierusalimul a fost adus prin cucerire în mâinile acelei puteri care avea să țină „țara cea slăvită” în strânsoarea ei de fier până când o va fi mistuit cu totul.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259, 260.

We will continue this study in our next article.

Vom continua acest studiu în articolul nostru următor.

> “The fact that there is no controversy or agitation among God’s people should not be regarded as conclusive evidence that they are holding fast to sound doctrine. There is reason to fear that they may not be clearly discriminating between truth and error. When no new questions are started by investigation of the Scriptures, when no difference of opinion arises which will set men to searching the Bible for themselves to make sure that they have the truth, there will be many now, as in ancient times, who will hold to tradition and worship they know not what.

> “Faptul că nu există nicio controversă sau agitație în mijlocul poporului lui Dumnezeu nu trebuie considerat o dovadă concludentă că ei se țin cu statornicie de doctrina sănătoasă. Există temei de teamă că s-ar putea ca ei să nu deosebească limpede între adevăr și rătăcire. Când nu sunt ridicate întrebări noi prin cercetarea Scripturilor, când nu apare nicio deosebire de păreri care să-i determine pe oameni să cerceteze Biblia pentru ei înșiși, ca să se asigure că au adevărul, vor fi mulți astăzi, ca și în vechime, care se vor ține de tradiție și se vor închina fără să știe cui.”

> “I have been shown that many who profess to have a knowledge of present truth know not what they believe. They do not understand the evidences of their faith. They have no just appreciation of the work for the present time. When the time of trial shall come, there are men now preaching to others who will find, upon examining the positions they hold, that there are many things for which they can give no satisfactory reason. Until thus tested they knew not their great ignorance. And there are many in the church who take it for granted that they understand what they believe; but, until controversy arises, they do not know their own weakness. When separated from those of like faith and compelled to stand singly and alone to explain their belief, they will be surprised to see how confused are their ideas of what they had accepted as truth. Certain it is that there has been among us a departure from the living God and a turning to men, putting human in place of divine wisdom.

> „A fost să mi se arate că mulți dintre cei care mărturisesc că au cunoștință despre adevărul prezent nu știu ce cred. Ei nu înțeleg dovezile credinței lor. Nu au o dreaptă prețuire a lucrării pentru timpul de față. Când va veni timpul încercării, sunt oameni care acum le predică altora și care vor descoperi, atunci când vor cerceta pozițiile pe care le susțin, că sunt multe lucruri pentru care nu pot da niciun motiv satisfăcător. Până când nu au fost astfel puși la probă, nu și-au cunoscut marea lor neștiință. Și sunt mulți în biserică care iau de bun că înțeleg ceea ce cred; dar, până când nu se ivește controversa, ei nu-și cunosc propria slăbiciune. Când sunt despărțiți de cei de aceeași credință și siliți să stea singuri și de unii singuri pentru a-și explica credința, vor fi surprinși să vadă cât de confuze sunt ideile lor cu privire la ceea ce au primit ca adevăr. Este sigur că a existat între noi o depărtare de Dumnezeul cel viu și o întoarcere spre oameni, punând omenescul în locul înțelepciunii divine.”

> “God will arouse His people; if other means fail, heresies will come in among them, which will sift them, separating the chaff from the wheat. The Lord calls upon all who believe His word to awake out of sleep. Precious light has come, appropriate for this time. It is Bible truth, showing the perils that are right upon us. This light should lead us to a diligent study of the Scriptures and a most critical examination of the positions which we hold. God would have all the bearings and positions of truth thoroughly and perseveringly searched, with prayer and fasting. Believers are not to rest in suppositions and ill-defined ideas of what constitutes truth. Their faith must be firmly founded upon the word of God so that when the testing time shall come and they are brought before councils to answer for their faith they may be able to give a reason for the hope that is in them, with meekness and fear.

> „Dumnezeu Își va trezi poporul; dacă alte mijloace vor da greș, în mijlocul lor vor pătrunde erezii, care îi vor cerne, despărțind pleava de grâu. Domnul îi cheamă pe toți cei care cred Cuvântul Său să se trezească din somn. A venit o lumină prețioasă, potrivită pentru acest timp. Aceasta este adevărul Bibliei, care arată primejdiile ce sunt chiar asupra noastră. Această lumină ar trebui să ne conducă la un studiu stăruitor al Scripturilor și la o examinare foarte riguroasă a pozițiilor pe care le susținem. Dumnezeu dorește ca toate aspectele și pozițiile adevărului să fie cercetate temeinic și neobosit, cu rugăciune și post. Credincioșii nu trebuie să se odihnească în presupuneri și în idei neclare despre ceea ce constituie adevărul. Credința lor trebuie să fie întemeiată ferm pe Cuvântul lui Dumnezeu, pentru ca, atunci când va veni timpul încercării și vor fi aduși înaintea soboarelor ca să răspundă pentru credința lor, să poată da socoteală de nădejdea care este în ei, cu blândețe și teamă.

> “Agitate, agitate, agitate. The subjects which we present to the world must be to us a living reality. It is important that in defending the doctrines which we consider fundamental articles of faith we should never allow ourselves to employ arguments that are not wholly sound. These may avail to silence an opposer, but they do not honor the truth. We should present sound arguments, that will not only silence our opponents, but will bear the closest and most searching scrutiny. With those who have educated themselves as debaters there is great danger that they will not handle the word of God with fairness. In meeting an opponent it should be our earnest effort to present subjects in such a manner as to awaken conviction in his mind, instead of seeking merely to give confidence to the believer.

> „Tulburați, tulburați, tulburați. Subiectele pe care le prezentăm lumii trebuie să fie pentru noi o realitate vie. Este important ca, în apărarea doctrinelor pe care le considerăm articole fundamentale ale credinței, să nu ne îngăduim niciodată să folosim argumente care nu sunt pe deplin temeinice. Acestea pot sluji la reducerea la tăcere a unui potrivnic, dar nu cinstesc adevărul. Noi ar trebui să prezentăm argumente solide, care nu numai că îi vor reduce la tăcere pe adversarii noștri, ci vor suporta și cea mai atentă și mai pătrunzătoare cercetare. În cazul acelora care s-au instruit pe ei înșiși ca polemiști, există o mare primejdie ca ei să nu mânuiască Cuvântul lui Dumnezeu cu nepărtinire. În confruntarea cu un potrivnic, efortul nostru stăruitor ar trebui să fie acela de a prezenta subiectele într-un asemenea mod încât să trezească convingerea în mintea lui, în loc să căutăm doar să insuflăm încredere credinciosului.”

> “Whatever may be man’s intellectual advancement, let him not for a moment think that there is no need of thorough and continuous searching of the Scriptures for greater light. As a people we are called individually to be students of prophecy. We must watch with earnestness that we may discern any ray of light which God shall present to us. We are to catch the first gleamings of truth; and through prayerful study clearer light may be obtained, which can be brought before others.

> „Indiferent care ar fi progresul intelectual al omului, să nu creadă nici măcar o clipă că nu este nevoie de o cercetare temeinică și neîntreruptă a Scripturilor pentru o lumină mai mare. Ca popor, suntem chemați, fiecare în mod personal, să fim studenți ai profeției. Trebuie să veghem cu seriozitate, pentru a putea discerne orice rază de lumină pe care Dumnezeu ne-o va prezenta. Noi trebuie să surprindem primele licăriri ale adevărului; iar printr-un studiu însoțit de rugăciune poate fi obținută o lumină mai clară, care poate fi adusă înaintea altora.

> “When God’s people are at ease and satisfied with their present enlightenment, we may be sure that He will not favor them. It is His will that they should be ever moving forward to receive the increased and ever-increasing light which is shining for them. The present attitude of the church is not pleasing to God. There has come in a self-confidence that has led them to feel no necessity for more truth and greater light. We are living at a time when Satan is at work on the right hand and on the left, before and behind us; and yet as a people we are asleep. God wills that a voice shall be heard arousing His people to action.” Testimonies, volume 5, 707, 708.

> „Când poporul lui Dumnezeu este liniștit și mulțumit cu lumina pe care o are în prezent, putem fi siguri că El nu-l va favoriza. Este voia Lui ca ei să înainteze neîncetat pentru a primi lumina sporită și mereu crescândă care strălucește pentru ei. Atitudinea prezentă a bisericii nu este plăcută lui Dumnezeu. A pătruns o încredere în sine care i-a făcut să nu mai simtă nevoia unui adevăr mai deplin și a unei lumini mai mari. Trăim într-un timp când Satana lucrează la dreapta și la stânga, înaintea și înapoia noastră; și totuși noi, ca popor, dormim. Dumnezeu voiește ca un glas să se audă, trezind poporul Său la acțiune.” Testimonies, volumul 5, 707, 708.

Back to Articles