Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Nine

Cartea lui Daniel - Numărul o sută șaptezeci și nouă

The Midnight Cry and Rome’s Prophetic Role: Unveiling the Last Days in the Book of Daniel

Strigătul de la miezul nopții și rolul profetic al Romei: Dezvăluirea zilelor de pe urmă în Cartea lui Daniel

Author

Jeff Pippenger

Published

April 9, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are now on sacred ground, in terms of the book of Daniel, for we have arrived at the verses which represent the Midnight Cry for the one hundred and forty-four thousand. The verses also identify the sealing of the ensign who are lifted up. These are the verses that are the portion from the book of Daniel that relates to the last days that is unsealed, and represent Daniel’s expression of the Revelation of Jesus Christ that is unsealed when the “time is at hand,” just before probation closes in verse sixteen.

Acum ne aflăm pe un pământ sfânt, în ceea ce privește cartea lui Daniel, căci am ajuns la versetele care reprezintă Strigătul de la Miezul Nopții pentru cei o sută patruzeci și patru de mii. Versetele identifică, de asemenea, sigilarea purtătorului de steag care sunt înălțați. Acestea sunt versetele care constituie partea din cartea lui Daniel referitoare la zilele de pe urmă care este desigilată și reprezintă exprimarea de către Daniel a Descoperirii lui Isus Hristos, care este desigilată atunci când „vremea este aproape”, chiar înainte ca timpul de probă să se încheie în versetul șaisprezece.

It is Rome that establishes the vision, as represented in verse fourteen of chapter eleven, and it is therefore important to look closely at Rome as we navigate through verses eleven through fifteen, for where there is “no vision, the people perish,” and if you will not believe Isaiah chapter seven, verses eight and nine, “surely you will not be established.”

Đó là Rô-ma thiết lập khải tượng, như được trình bày trong câu mười bốn của chương mười một, và vì thế điều quan trọng là phải xem xét kỹ lưỡng Rô-ma khi chúng ta đi qua các câu mười một đến mười lăm; vì nơi nào “không có khải tượng, dân sự sẽ hư mất,” và nếu ngươi không tin Ê-sai chương bảy, câu tám và chín, thì “chắc chắn ngươi sẽ không được lập vững.”

Uriah Smith references a prophetic rule at least four times in his book, Daniel and the Revelation. That rule identifies that a prophetic power is not identified in prophecy until it becomes “connected” with the people of God. The first reference he addresses it is in connection with the introduction of Babylon into the prophetic testimony.

Uriah Smith se referă de cel puțin patru ori în cartea sa, Daniel and the Revelation, la o regulă profetică. Acea regulă arată că o putere profetică nu este identificată în profeție până când ajunge să fie „legată” de poporul lui Dumnezeu. Prima dată când o abordează, o face în legătură cu introducerea Babilonului în mărturia profetică.

> “It is a manifest rule of interpretation that we may look for nations to be noticed in prophecy when they become so far connected with the people of God that mention of them becomes necessary to make the records of sacred history complete.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 46.

> „Este o regulă evidentă de interpretare că ne putem aștepta ca națiunile să fie menționate în profeție atunci când ajung atât de strâns legate de poporul lui Dumnezeu, încât menționarea lor devine necesară pentru a face complete consemnările istoriei sacre.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 46.

At least three other times, Smith addresses the rule, and he points to the “league” of the Jews in each of the three, but in one reference he identifies the league as being fulfilled in 162 BC, but the other two references are in agreement with the modern historians, who identify the fulfillment of the “league” of the Jews and Rome as 161 BC.

Cel puțin de alte trei ori, Smith se referă la această regulă și indică „liga” iudeilor în fiecare dintre cele trei cazuri; însă, într-una dintre referințe, el identifică împlinirea acestei ligi în anul 162 î.Hr., pe când celelalte două referințe sunt în acord cu istoricii moderni, care identifică împlinirea „ligii” dintre iudei și Roma ca având loc în anul 161 î.Hr.

> “It is unnecessary to remind the reader that earthly governments are not introduced into prophecy till they become in some way connected with the people of God. Rome became connected with the Jews, the people of God at that time, by the famous Jewish League, BC 161. 1 Maccabees 8; Josephus’s Antiquities, book 12, chapter 10, section 6; Prideaux, Vol. II, page 166. But seven years before this, that is, in BC 168, Rome had conquered Macedonia, and made that country a part of its empire. Rome is therefore introduced into prophecy just as, from the conquered Macedonian horn of the goat, it is going forth to new conquests in other directions. It therefore appeared to the prophet, or may be properly spoken of in this prophecy, as coming forth from one of the horns of the goat.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 175.

> „Nu este necesar să i se amintească cititorului că guvernele pământești nu sunt introduse în profeție decât atunci când ajung, într-un fel oarecare, să fie legate de poporul lui Dumnezeu. Roma a devenit legată de iudei, poporul lui Dumnezeu din vremea aceea, prin faimoasa Ligă iudaică, în anul 161 î.Hr. 1 Macabei 8; Antichitățile lui Iosif, cartea 12, capitolul 10, secțiunea 6; Prideaux, vol. II, pagina 166. Dar cu șapte ani înainte de aceasta, adică în anul 168 î.Hr., Roma cucerise Macedonia și făcuse din țara aceea o parte a imperiului său. Prin urmare, Roma este introdusă în profeție tocmai atunci când, din cornul macedonean cucerit al țapului, pornește spre noi cuceriri în alte direcții. De aceea, ea i s-a arătat profetului, sau se poate vorbi în mod potrivit despre ea în această profeție, ca ieșind din unul dintre coarnele țapului.” Uriah Smith, Daniel și Apocalipsa, 175.

But Smith also states that it was 162 BC.

Dar și Smith afirmă că a fost în anul 162 î.Hr.

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

> „Aceeași putere urma, de asemenea, să stea în Țara Sfântă și să o mistuie. Roma a ajuns să fie legată de poporul lui Dumnezeu, iudeii, prin alianță, în anul 162 î.Hr., dată de la care ocupă un loc proeminent în calendarul profetic. Totuși, ea nu a dobândit jurisdicție asupra Iudeii prin cucerire efectivă decât în anul 63 î.Hr.; și atunci în felul următor.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

And then the third time he references the event, he again says 161 BC.

Și apoi, a treia oară când face referire la eveniment, spune din nou 161 î.Hr.

> “Having taken us down through the secular events of the empire to the end of the seventy weeks, the prophet, in verse 23, takes us back to the time when the Romans became directly connected with the people of God by the Jewish league, BC 161: from which point we are then taken down in a direct line of events to the final triumph of the church, and the setting up of God’s everlasting kingdom. The Jews, being grievously oppressed by the Syrian kings, sent an embassy to Rome, to solicit the aid of the Romans, and to join themselves in ‘a league of amity and confederacy with them.’ 1 Maccabees 8; Prideaux, II, 234; Josephus’s Antiquities, book 12, chapter 10, section 6. The Romans listened to the request of the Jews, and granted them a decree, couched in these words:—

> „După ce ne-a purtat prin evenimentele seculare ale imperiului până la sfârșitul celor șaptezeci de săptămâni, profetul, în versetul 23, ne duce înapoi la vremea când romanii au ajuns în legătură directă cu poporul lui Dumnezeu prin alianța iudaică, în anul 161 î.Hr.: din care punct suntem apoi conduși, într-o linie directă a evenimentelor, până la triumful final al bisericii și la întemeierea împărăției veșnice a lui Dumnezeu. Iudeii, fiind apăsați cumplit de regii Siriei, au trimis o solie la Roma, ca să ceară ajutorul romanilor și să se unească cu ei într-o «alianță de prietenie și confederație». 1 Macabei 8; Prideaux, II, 234; Antichitățile lui Iosif Flaviu, cartea 12, capitolul 10, secțiunea 6. Romanii au luat aminte la cererea iudeilor și le-au acordat un decret, redactat în aceste cuvinte:—”

> “‘The decree of the senate concerning a league of assistance and friendship with the nation of the Jews. It shall not be lawful for any that are subject to the Romans, to make war with the nation of the Jews, nor to assist those that do so, either by sending them corn, or ships, or money; and if any attack be made upon the Jews, the Romans shall assist them as far as they are able; and again, if any attack be made upon the Romans, the Jews shall assist them. And if the Jews have a mind to add to, or to take from, this league of assistance, that shall be done with the common consent of the Romans. And whatever addition shall thus be made, it shall be of force.’ ‘This decree,’ says Josephus, ‘was written by Eupolemus, the son of John, and by Jason, the son of Eleazer, when Judas was high priest of the nation, and Simon, his brother, was general of the army. And this was the first league that the Romans made with the Jews, and was managed after this manner.’” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 271.

> „«Hotărârea senatului cu privire la o alianță de ajutor și prietenie cu națiunea iudeilor. Nu va fi îngăduit nimănui dintre cei supuși romanilor să poarte război împotriva națiunii iudeilor, nici să-i ajute pe cei ce fac aceasta, fie trimițându-le grâu, sau corăbii, sau bani; iar dacă se va întreprinde vreun atac asupra iudeilor, romanii îi vor ajuta după puterea lor; și, de asemenea, dacă se va întreprinde vreun atac asupra romanilor, iudeii îi vor ajuta. Și dacă iudeii vor voi să adauge la această alianță de ajutor sau să ia ceva din ea, aceasta se va face cu consimțământul comun al romanilor. Și orice adaos care va fi făcut astfel va avea putere.» «Această hotărâre», spune Iosefus, «a fost scrisă de Eupolemus, fiul lui Ioan, și de Iason, fiul lui Eleazar, când Iuda era mare-preot al națiunii, iar Simon, fratele său, era general al armatei. Și aceasta a fost prima alianță pe care romanii au făcut-o cu iudeii și a fost încheiată în felul acesta.»” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 271.

It is not my burden to explain why Smith cited 162 BC, other than my assumption it was a typo. My point is in referencing the emphasis he places upon what he identifies as “a manifest rule of interpretation that we may look for nations to be noticed in prophecy when they become so far connected with the people of God that mention of them becomes necessary to make the records of sacred history complete.” When Smith emphasizes that rule, he identifies that Rome became connected with the people of God at the “league,” of verse twenty-three in 161 BC, but Smith identifies that Rome is first introduced into the prophetic narrative in 200 BC, thirty-nine years before 161 BC.

Nu este povara mea să explic de ce Smith a citat anul 162 î.Hr., în afară de presupunerea mea că a fost o eroare tipografică. Ideea mea constă în a face referire la accentul pe care el îl pune asupra a ceea ce identifică drept „o regulă vădită de interpretare, potrivit căreia ne putem aștepta ca națiunile să fie menționate în profeție atunci când ajung atât de strâns legate de poporul lui Dumnezeu, încât menționarea lor devine necesară pentru ca relatările istoriei sacre să fie complete”. Când Smith subliniază acea regulă, el arată că Roma a ajuns să fie legată de poporul lui Dumnezeu la „alianța” din versetul douăzeci și trei, în anul 161 î.Hr., însă Smith arată că Roma este introdusă pentru prima dată în narațiunea profetică în anul 200 î.Hr., cu treizeci și nouă de ani înainte de 161 î.Hr.

> “A new power is now introduced,—‘the robbers of thy people;’ literally, says Bishop Newton, ‘the breakers of thy people.’ Far away on the banks of the Tiber, a kingdom had been nourishing itself with ambitious projects and dark designs. Small and weak at first, it grew with marvelous rapidity in strength and vigor, reaching out cautiously here and there to try its prowess, and test the vigor of its warlike arm, till, conscious of its power, it boldly reared its head among the nations of the earth, and seized with invincible hand the helm of their affairs. Henceforth the name of Rome stands upon the historic page, destined for long ages to control the affairs of the world, and exert a mighty influence among the nations even to the end of time.

> „O nouă putere este acum introdusă, — „jefuitorii poporului tău”; literal, spune episcopul Newton, „spărgătorii poporului tău”. Departe, pe malurile Tibrului, un regat se hrănea cu planuri ambițioase și intenții întunecate. Mic și slab la început, el a crescut cu o rapiditate minunată în putere și vigoare, întinzându-se cu prudență ici și colo pentru a-și încerca tăria și a pune la probă vigoarea brațului său războinic, până când, conștient de puterea sa, și-a înălțat cu îndrăzneală capul printre națiunile pământului și a apucat cu mână nebiruită cârma treburilor lor. De aici înainte, numele Romei stă pe pagina istoriei, rânduit pentru veacuri îndelungate să cârmuiască treburile lumii și să exercite o puternică influență printre națiuni chiar până la sfârșitul timpului.

> “Rome spoke; and Syria and Macedonia soon found a change coming over the aspect of their dream. The Romans interfered in behalf of the young king of Egypt, determined that he should be protected from the ruin devised by Antiochus and Philip. This was BC 200, and was one of the first important interferences of the Romans in the affairs of Syria and Egypt.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 256.

> „Roma a vorbit; iar Siria și Macedonia au descoperit curând că asupra înfățișării visului lor venea o schimbare. Romanii au intervenit în favoarea tânărului rege al Egiptului, hotărâți ca el să fie ocrotit de pieirea plănuită de Antioh și Filip. Aceasta era în anul 200 î.Hr. și a constituit una dintre primele intervenții importante ale romanilor în treburile Siriei și Egiptului.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 256.

Rome is first introduced into the prophetic narrative in the year 200 BC, and that introduction in verse fourteen, is the most significant reference of Rome in all of Daniel, for it is the very verse that defines Rome as the symbol that establishes the vision. Why Smith could emphasize such a rule of prophecy, then cite 161 BC, while also identifying the year 200 BC, as the point where the power of Rome was “introduced,” is not a problem I wish to resolve. If I have a question that needs to be resolved, it would be whether the rule as defined by Smith is valid or not. If it is valid, then I would argue that verse fourteen, must have a connection with the Jews, that occurred before the league of 161 BC.

रोम को भविष्यद्वाणी की कथा में पहली बार ईसा पूर्व 200 वर्ष में प्रस्तुत किया गया है, और पद चौदह में की गई वह प्रस्तुति, दानिय्येल की समस्त पुस्तक में रोम का सबसे महत्त्वपूर्ण उल्लेख है, क्योंकि वही पद रोम को उस प्रतीक के रूप में परिभाषित करता है जो दर्शन को स्थापित करता है। स्मिथ ऐसे भविष्यद्वाणी-संबंधी नियम पर बल क्यों दे सकते थे, फिर ईसा पूर्व 161 वर्ष का उल्लेख कर सकते थे, और साथ ही ईसा पूर्व 200 वर्ष को उस बिंदु के रूप में भी पहचान सकते थे जहाँ रोम की शक्ति “प्रस्तुत” की गई—यह ऐसा प्रश्न नहीं है जिसका समाधान मैं करना चाहता हूँ। यदि मेरे सामने कोई ऐसा प्रश्न है जिसका समाधान किया जाना चाहिए, तो वह यह होगा कि स्मिथ द्वारा परिभाषित वह नियम मान्य है या नहीं। यदि वह मान्य है, तो मैं यह तर्क दूँगा कि पद चौदह का यहूदियों के साथ ऐसी किसी घटना से संबंध होना चाहिए, जो ईसा पूर्व 161 वर्ष की उस संधि से पहले घटी हो।

I understand that the history of verses thirteen to fifteen, are identifying a history in the last days when papal Rome intrudes herself into prophetic history, and she does so in connection with the United States, who are God’s people in that history. Because Jesus always illustrates the end with the beginning, the year 200 BC, when pagan Rome came into history, must have a connection with people of God in that history. Therefore, I agree with Smith’s rule, even if he found no direct connection between Rome and the Jews in the year 200 BC.

Înțeleg că istoria versetelor treisprezece până la cincisprezece identifică o istorie din zilele de pe urmă, când Roma papală se introduce în istoria profetică, și face aceasta în legătură cu Statele Unite, care sunt poporul lui Dumnezeu în acea istorie. Deoarece Isus ilustrează întotdeauna sfârșitul prin început, anul 200 î.Hr., când Roma păgână a intrat în istorie, trebuie să aibă o legătură cu poporul lui Dumnezeu din acea istorie. Prin urmare, sunt de acord cu regula lui Smith, chiar dacă el nu a găsit nicio legătură directă între Roma și iudei în anul 200 î.Hr.

Verses eleven and twelve, identify the victory and aftermath of the Battle of Raphia, which occurred in 217 BC, between the Seleucid Empire, led by Antiochus III Magnus, or “The Great”, and the Ptolemaic Kingdom of Egypt, led by King Ptolemy IV Philopator. This battle occurred during the struggle for control over Coele-Syria (southern Syria) and southern Palestine, territories contested between the Ptolemaic and Seleucid kingdoms. Ptolemy IV Philopator’s victory at Raphia allowed him to maintain control over Coele-Syria and southern Palestine for a time.

Versele unsprezece și doisprezece identifică victoria și urmările Bătăliei de la Rafia, care a avut loc în anul 217 î.Hr., între Imperiul Seleucid, condus de Antiohus al III-lea Magnus, sau „Cel Mare”, și Regatul Ptolemeic al Egiptului, condus de regele Ptolemeu al IV-lea Philopator. Această bătălie a avut loc în timpul luptei pentru controlul asupra Coele-Siriei (Siria de sud) și al Palestinei de sud, teritorii disputate între regatele ptolemeic și seleucid. Victoria lui Ptolemeu al IV-lea Philopator la Rafia i-a îngăduit să mențină pentru o vreme controlul asupra Coele-Siriei și Palestinei de sud.

The Battle of Panium, which occurred seventeen years later in 200 BC, also known as the Battle of Mount Panium or the Battle of Paneas, was between the Seleucid Empire, led by King Antiochus III, and the Ptolemaic Kingdom of Egypt, led by King Ptolemy V.

Lupta de la Panium, care a avut loc șaptesprezece ani mai târziu, în anul 200 î.Hr., cunoscută și sub numele de Lupta de la Muntele Panium sau Lupta de la Paneas, s-a desfășurat între Imperiul Seleucid, condus de regele Antioh al III-lea, și Regatul Ptolemaic al Egiptului, condus de regele Ptolemeu al V-lea.

Thirty-one years later, in 167 BC, the Maccabean Revolt, a Jewish rebellion against the Seleucid Empire’s attempts to suppress Jewish religious practices and impose Hellenistic culture, began in the town of Modein, a small town located in the region of Judea, in what is now modern-day Israel.

Treizeci și unu de ani mai târziu, în 167 î.Hr., Revolta Macabeilor, o răscoală iudaică împotriva încercărilor Imperiului Seleucid de a suprima practicile religioase iudaice și de a impune cultura elenistică, a început în orașul Modein, un mic oraș situat în regiunea Iudeea, în ceea ce este astăzi Israelul modern.

The event in question involved the infamous Greek Seleucid ruler, Antiochus IV Epiphanes, who had imposed strict Hellenistic practices on the Jewish population, including the prohibition of Jewish religious observances and the desecration of the Temple in Jerusalem. In an effort to enforce his decrees, Antiochus sent representatives to various towns and villages to compel the Jewish inhabitants to comply with his orders.

Evenimentul în cauză l-a implicat pe infamul conducător grec seleucid, Antioh al IV-lea Epifanes, care impusese populației iudaice practici elenistice stricte, inclusiv interzicerea rânduielilor religioase iudaice și profanarea Templului din Ierusalim. În efortul de a-și impune decretele, Antioh a trimis reprezentanți în diferite orașe și sate pentru a-i constrânge pe locuitorii iudei să se conformeze poruncilor sale.

In Modein, one of the Seleucid officials arrived to enforce the king’s decree by commanding the Jewish inhabitants to participate in pagan rituals and make offerings to Greek gods. An elderly Jewish priest named Mattathias refused to comply with the order and killed both a Jew who stepped forward to offer the sacrifice and the Seleucid official. This act of defiance by Mattathias and his family marked the beginning of the Maccabean Revolt against Seleucid rule.

នៅម៉ូឌេអ៊ីន មន្ត្រីម្នាក់នៃអាណាចក្រសេលេអុយស៊ីតបានមកដល់ ដើម្បីអនុវត្តព្រះរាជបញ្ជារបស់ស្តេច ដោយបង្គាប់ឲ្យប្រជាជនយូដានៅទីនោះចូលរួមក្នុងពិធីសាសនានៃពួកបាកាន និងថ្វាយយញ្ញបូជាដល់ទេវតានៃក្រិក។ បូជាចារ្យយូដាវ័យចំណាស់ម្នាក់ឈ្មោះ ម៉ាថាធាស បានបដិសេធមិនព្រមគោរពតាមបញ្ជានោះ ហើយបានសម្លាប់ទាំងជនជាតិយូដាម្នាក់ដែលបានឈានមុខទៅថ្វាយយញ្ញបូជា និងមន្ត្រីសេលេអុយស៊ីតនោះផង។ ទង្វើនៃការប្រឆាំងនេះរបស់ម៉ាថាធាស និងគ្រួសាររបស់គាត់ បានសម្គាល់ការចាប់ផ្តើមនៃការបះបោរម៉ាកកាបេប្រឆាំងនឹងការគ្រប់គ្រងរបស់សេលេអុយស៊ីត។

Mattathias and his five sons, including Judas Maccabee, fled to the hills and began a guerrilla war against the Seleucid forces. The revolt eventually grew in strength and support, leading to a series of military victories against the Seleucids.

മത്തത്യാവും യെഹൂദ മക്കബായിയെ ഉൾപ്പെടെ അവന്റെ അഞ്ചു പുത്രന്മാരും മലകളിലേക്കു ഔടി, സെല്യൂസിഡ് സൈന്യത്തിനെതിരെ ഗെറില്ലായുദ്ധം ആരംഭിച്ചു. ഒടുവിൽ ഈ കലാപം ശക്തിയിലും പിന്തുണയിലും വളർന്നു, സെല്യൂസിഡുകൾക്കെതിരായ സൈനിക വിജയങ്ങളുടെ ഒരു പരമ്പരയിലേക്കു നയിച്ചു.

The events at Modein in 167 BC, were a pivotal moment in Jewish history, marking the beginning of the Maccabean Revolt and the struggle for religious freedom and independence against foreign rule. The rededication of the second temple in Jerusalem, which marks the historical event celebrated during Hanukkah, occurred in 164 BC, three years before the “league” of verse twenty-three.

Evenimentele de la Modein din anul 167 î.Hr. au constituit un moment decisiv în istoria iudaică, marcând începutul Revoltei Macabeilor și al luptei pentru libertate religioasă și independență împotriva stăpânirii străine. Rededicarea celui de-al doilea Templu din Ierusalim, care marchează evenimentul istoric sărbătorit în timpul Hanukkah, a avut loc în anul 164 î.Hr., cu trei ani înainte de „alianța” din versetul douăzeci și trei.

After reclaiming Jerusalem and the Temple, the Maccabees cleansed the Temple of the pagan defilements and restored it to its proper religious use. According to tradition, they found only a single cruse of consecrated oil, enough to light the menorah for only one day. Actually, no contemporary historical witness of that event exists, and it was not until the sixth century that the Jewish fable is found in literature. Sister White compares the apostate Jewish church with the Catholic church, especially emphasizing that both churches base the religion upon human customs and traditions. As with the many various fabricated miracles within the history of the papal Church, the fable of the one days oil lasting for eight days has no historical witness.

După recucerirea Ierusalimului și a Templului, Macabeii au curățit Templul de întinările păgâne și l-au readus la întrebuințarea sa religioasă cuvenită. Potrivit tradiției, au găsit doar un singur vas cu untdelemn sfințit, suficient pentru a ține aprinsă menora numai o singură zi. În realitate, nu există nicio mărturie istorică contemporană a acelui eveniment, iar abia în secolul al șaselea legenda iudaică apare în literatură. Sora White compară biserica iudaică apostată cu biserica catolică, subliniind îndeosebi că ambele biserici își întemeiază religia pe obiceiuri și tradiții omenești. Ca și în cazul numeroaselor minuni născocite din istoria Bisericii papale, legenda despre untdelemnul pentru o zi care a ținut opt zile nu are nicio mărturie istorică.

Verse ten, of Daniel chapter eleven, identifies the first battle of the three battles of verse forty, which I have previously identified as three battles of a cold war, as well as, three proxy wars. A sister questioned my defining the Ukrainian War, which is the second of these three wars as cold wars, for as she correctly pointed out there has been abundant death and destruction. What I have been defining in previous articles as the three battles of the “cold war”, was defined in those terms to draw a distinction between these three battles and the three World Wars that occur during the history of the earth beast of Revelation thirteen. These three wars are proxy wars and have also been defined that way.

Versetul zece din capitolul unsprezece al cărții lui Daniel identifică prima bătălie dintre cele trei bătălii din versetul patruzeci, pe care le-am identificat anterior ca fiind trei bătălii ale unui război rece, precum și trei războaie prin interpuși. O soră a pus sub semnul întrebării faptul că am definit Războiul din Ucraina, care este al doilea dintre aceste trei războaie, drept război rece, deoarece, așa cum a arătat pe bună dreptate, au existat moarte și distrugere din belșug. Ceea ce am definit în articolele anterioare ca fiind cele trei bătălii ale „războiului rece” a fost formulat astfel pentru a evidenția o distincție între aceste trei bătălii și cele trei războaie mondiale care au loc în timpul istoriei fiarei pământului din Apocalipsa treisprezece. Aceste trei războaie sunt războaie prin interpuși și au fost definite și în acest fel.

I intend to identify those three battles as “the three battles of verse forty” or proxy wars, from this point onward in these articles, to remove the discrepancy of identifying a hot war as a cold war. By my definition, the three battles of verse forty, do not include the battle of 1798, which is part of verse forty, but only the three battles from the time of the end in 1989 unto the Sunday law of verse forty-one. The three battles are more correctly identified as proxy wars, that are accomplished within the context of the warfare between the king of the north and the king of the south, which in the history of verse forty, represent the warfare between Catholicism (the king of the north) and Communism (the king of the south).

Tôi dự định, từ nay trở đi trong các bài viết này, sẽ gọi ba trận chiến ấy là “ba trận chiến của câu bốn mươi” hoặc các cuộc chiến ủy nhiệm, nhằm loại bỏ sự bất nhất khi gọi một cuộc chiến nóng là một cuộc chiến lạnh. Theo định nghĩa của tôi, ba trận chiến của câu bốn mươi không bao gồm trận chiến năm 1798, dù trận chiến ấy là một phần của câu bốn mươi, nhưng chỉ bao gồm ba trận chiến từ thời kỳ cuối cùng vào năm 1989 cho đến luật ngày Chủ nhật của câu bốn mươi mốt. Ba trận chiến ấy được xác định đúng hơn là các cuộc chiến ủy nhiệm, được thực hiện trong bối cảnh cuộc chiến giữa vua phương bắc và vua phương nam; trong lịch sử của câu bốn mươi, điều này tượng trưng cho cuộc chiến giữa Công giáo (vua phương bắc) và chủ nghĩa Cộng sản (vua phương nam).

The first of those three battles identifies the victory of Catholicism over Communism in 1989, as the papacy joined with its proxy army, represented by the United States, in sweeping away the Soviet Union in 1989, though Russia, the head (or “fortress”), was left standing. The current Ukrainian War is once again a battle between Catholicism and Communism, with the papacy employing the Ukrainian government as its proxy against Russia, along with the support of the papacy’s previous proxy power, the United States, including the rest of the globalist western world. That war is represented in verses eleven and twelve, and identifies that Communism (Russia), will prevail over Catholicism.

प्रथम युद्धले ती तीन युद्धहरूमध्ये १९८९ मा साम्यवादमाथि क्याथोलिकवादको विजयलाई चिन्हित गर्दछ, जब पोपतन्त्रले आफ्नो प्रतिनिधि सेना—संयुक्त राज्य अमेरिकाद्वारा प्रतिनिधित्व गरिएको—साथ मिलेर १९८९ मा सोभियत संघलाई हटाइदियो, यद्यपि रूस, अर्थात् शिर (वा “किल्ला”), भने उभिइरह्यो। वर्तमान युक्रेनी युद्ध फेरि एकपटक क्याथोलिकवाद र साम्यवादबीचको युद्ध हो, जसमा पोपतन्त्रले रूसविरुद्ध आफ्नो प्रतिनिधिका रूपमा युक्रेनी सरकारलाई प्रयोग गरिरहेको छ, साथै पोपतन्त्रको अघिल्लो प्रतिनिधि शक्ति संयुक्त राज्य अमेरिका, र त्यसमा समस्त वैश्विकतावादी पश्चिमी संसारको समर्थन पनि रहेको छ। त्यो युद्ध पद ११ र १२ मा प्रतिनिधित्व गरिएको छ, र यसले साम्यवाद (रूस) क्याथोलिकवादमाथि विजयी हुनेछ भनी देखाउँछ।

The third of those three proxy battles is represented in verse fifteen, as the Battle of Panium. The battle was between the Ptolemaic kingdom (the king of the south) and the Seleucid kingdom (the king of the north). In that battle the proxy army of Catholicism is once again the United States.

A treia dintre acele trei bătălii prin interpuși este reprezentată în versetul cincisprezece, ca Bătălia de la Panium. Bătălia s-a purtat între regatul ptolemeic (regele de la miazăzi) și regatul seleucid (regele de la miazănoapte). În acea bătălie, armata interpusă a catolicismului este, încă o dată, Statele Unite.

In the first battle in 1989, the proxy army of the Republican horn of the United States was employed by the papacy to bring down the political structure of the Soviet Union, while leaving intact, its head (Russia). In the second battle, which is the Ukrainian war, the proxy army of the Nazi’s is defeated by Russia. In the third battle the United States, the proxy army of the papacy again defeats the king of the south.

În prima bătălie, din 1989, armata prin interpuși a cornului republican al Statelor Unite a fost folosită de papalitate pentru a doborî structura politică a Uniunii Sovietice, lăsând însă intact capul ei (Rusia). În a doua bătălie, care este războiul din Ucraina, armata prin interpuși a naziștilor este înfrântă de Rusia. În a treia bătălie, Statele Unite, armata prin interpuși a papalității, îl înfrânge din nou pe împăratul de la miazăzi.

The three battles bear the signature of “Truth”, with the first and last battles being carried out by the victorious proxy army of the United States. In the first battle the head of the king of the south was left intact, and in the third battle the proxy army of the United States, becomes the head of the king of the south. The second proxy army was also the proxy army of the papacy in the Second World War. In both instances the proxy army of Nazism was and will be defeated. The papacy fully subdues all her enemies before verse sixteen, when the threefold union is accomplished.

Cele trei bătălii poartă semnătura „Adevărului”, iar prima și ultima bătălie sunt purtate de armata proxy biruitoare a Statelor Unite. În prima bătălie, capul împăratului de la miazăzi a fost lăsat intact, iar în a treia bătălie, armata proxy a Statelor Unite devine capul împăratului de la miazăzi. A doua armată proxy a fost de asemenea armata proxy a papalității în cel de-al Doilea Război Mondial. În ambele situații, armata proxy a nazismului a fost și va fi înfrântă. Papalitatea își supune pe deplin toți vrăjmașii înainte de versetul șaisprezece, când se realizează întreita unire.

> “Ptolemy [Putin] lacked the prudence to make a good use of his victory. Had he followed up his success, he would probably have become master of the whole kingdom of Antiochus; but content with making only a few menaces and a few threats, he made peace that he might be able to give himself up to the uninterrupted and uncontrolled indulgence of his brutish passions. Thus, having conquered his enemies, he was overcome by his vices, and, forgetful of the great name which he might have established, he spent his time in feasting and lewdness.

> „Ptolemeu [Putin] i-a lipsit prudența de a-și folosi bine victoria. Dacă și-ar fi urmat succesul, probabil ar fi devenit stăpânul întregii împărății a lui Antioh; dar, mulțumindu-se să rostească doar câteva amenințări și câteva vorbe de intimidare, a făcut pace, pentru a se putea deda plăcerii neîntrerupte și neîngrădite a patimilor sale brutale. Astfel, după ce și-a biruit vrăjmașii, a fost el însuși biruit de viciile sale și, uitând de marele nume pe care și l-ar fi putut întemeia, și-a petrecut vremea în ospețe și desfrâu.

> “His heart was lifted up by his success, but he was far from being strengthened by it; for the inglorious use he made of it caused his own subjects to rebel against him.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 254.

> „Inima i s-a înălțat datorită succesului său, dar era departe de a fi întărit prin acesta; căci întrebuințarea lipsită de slavă pe care a făcut-o de el i-a determinat pe propriii săi supuși să se răzvrătească împotriva lui.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 254.

A second witness that the victory of Putin marks his end, is with the southern kingdom of Judah’s king Uzziah, whose heart was also lifted up by his military victories, and thereafter, as with Ptolemy, sought to perform the work of the priests in the sanctuary, and was struck with leprosy and immediately removed from power. Putin’s victory in the Ukrainian war marks the beginning of his end as the king of the south (the king of atheism). His end was typified with the beginning of verse forty’s prophetic king of the south (France), which identified a revolution that overthrew the leadership, as happened with Ptolemy. Putin’s end was also represented with the end of the Soviet Union, where the leader (Gorbachev), dissolved the Soviet Union, and immediately took a job with the United Nations, the last-day globalist symbol of atheism, the king of the south. After Putin’s victory in the Ukraine, he is also typified by Napoleon at Waterloo, and the exile that followed; and also, king Uzziah, with his leprosy, and the exile that followed, as well as Ptolemy’s drunken end and the end of the Soviet Union in 1989.

A doua mărturie că victoria lui Putin îi marchează sfârșitul se află în legătură cu Ozia, regele împărăției de sud a lui Iuda, a cărui inimă s-a înălțat și ea din pricina victoriilor sale militare și care, după aceea, asemenea lui Ptolemeu, a căutat să îndeplinească lucrarea preoților în sanctuar, fiind lovit de lepră și înlăturat imediat de la putere. Victoria lui Putin în războiul din Ucraina marchează începutul sfârșitului său ca împărat al sudului (împăratul ateismului). Sfârșitul său a fost prefigurat prin începutul împăratului profetic al sudului din versetul patruzeci (Franța), care a identificat o revoluție ce a răsturnat conducerea, așa cum s-a întâmplat cu Ptolemeu. Sfârșitul lui Putin a fost de asemenea reprezentat prin sfârșitul Uniunii Sovietice, când conducătorul (Gorbaciov) a dizolvat Uniunea Sovietică și a acceptat imediat un post la Națiunile Unite, simbolul globalist al ateismului din vremea sfârșitului, împăratul sudului. După victoria lui Putin în Ucraina, el este de asemenea prefigurat de Napoleon la Waterloo și de exilul care a urmat; precum și de regele Ozia, cu lepra sa și exilul care a urmat, precum și de sfârșitul în beție al lui Ptolemeu și de sfârșitul Uniunii Sovietice în 1989.

The Battle of Panium occurred in 200 BC, and in that very year Rome openly intercedes into history. Their insertion into the prophetic narrative precedes the conquering of Jerusalem represented in verse sixteen, and fulfilled in 63 BC. at the time she proclaimed that she was the defender of the child king in Egypt. In the third battle of verse forty, involving the kings of the north and south, the papacy will insert itself into history again, pretending to be the protector of Russia. At that same time Seleucus, in the type, defeated Ptolemy in the battle of Panium, thus identifying that the United States, the proxy army of the papacy in the first and last battles of verse forty, defeats “Egypt” (the king of the south).

Bătălia de la Panium a avut loc în anul 200 î.Hr., iar chiar în acel an Roma intervine pe față în istorie. Intrarea ei în narațiunea profetică precede cucerirea Ierusalimului, reprezentată în versetul șaisprezece și împlinită în anul 63 î.Hr., în vremea când ea a proclamat că este apărătoarea regelui-copil din Egipt. În a treia bătălie din versetul patruzeci, care îi implică pe împărații de la miazănoapte și de la miazăzi, papalitatea se va insera din nou în istorie, pretinzând că este protectoarea Rusiei. În același timp, Seleucus, în tip, l-a învins pe Ptolemeu în bătălia de la Panium, identificând astfel faptul că Statele Unite, armata prin procură a papalității în prima și ultima bătălie din versetul patruzeci, înving „Egiptul” (împăratul de la miazăzi).

In the year 200 BC, we symbolically find the papacy, as the whore of Tyre begins to sing her songs of fornication in advance of the threefold union at the Sunday law of verse sixteen. At the same time the United States prevails over the United Nations, thus securing its position as the premier king of the ten kings. All the dynamics of the threefold union that are accomplished at the Sunday law, are settled before verse sixteen.

În anul 200 î.Hr., găsim în mod simbolic papalitatea, deoarece desfrânata din Tir începe să-și cânte cântecele de curvie în prefigurarea unirii întreite de la legea duminicală din versetul șaisprezece. În același timp, Statele Unite biruiesc asupra Națiunilor Unite, asigurându-și astfel poziția de rege principal al celor zece regi. Toate dinamicele unirii întreite care se împlinesc la legea duminicală sunt stabilite înainte de versetul șaisprezece.

The dragon power’s political structure, as represented by the United Nations, agrees, in verse sixteen, to give its political structure to the beast, but before it does so the papacy conquers the religion of the dragon. Paganism must once again, be taken away. Protestantism was removed in the Reagan years, in the first battle of verse forty, and in the time of the last Republican president the religion of the dragon will also be placed into subjection to the religion of Catholicism, as it was in the year 508. The process of removing any religious resistance to the papacy being placed upon the throne began in the Reagan years, and it ends in the Trump years. The resistance of apostate Protestantism against Catholicism was removed in the first battle of verse forty, and the resistance of spiritualism will be removed in the last battle of verse forty.

Structura politică a puterii balaurului, astfel cum este reprezentată de Națiunile Unite, este de acord, în versetul șaisprezece, să-și dea structura politică fiarei; însă, înainte de a face aceasta, papalitatea cucerește religia balaurului. Păgânismul trebuie, încă o dată, să fie îndepărtat. Protestantismul a fost înlăturat în anii lui Reagan, în prima bătălie a versetului patruzeci, iar în timpul ultimului președinte republican religia balaurului va fi, de asemenea, adusă în supunere față de religia catolicismului, așa cum a fost în anul 508. Procesul de înlăturare a oricărei rezistențe religioase față de așezarea papalității pe tron a început în anii lui Reagan și se încheie în anii lui Trump. Rezistența protestantismului apostat împotriva catolicismului a fost înlăturată în prima bătălie a versetului patruzeci, iar rezistența spiritismului va fi înlăturată în ultima bătălie a versetului patruzeci.

In the same complicated interplay of human events, apostate Protestantism must establish itself as the religious and political authority over the ten kings of Revelation chapter seventeen. Thus, the Battle of Panium is identifying when the United States prevails over the United Nations, just before the Sunday law of verse sixteen.

În aceeași interacțiune complicată a evenimentelor omenești, protestantismul apostat trebuie să se statornicească drept autoritatea religioasă și politică peste cei zece împărați din Apocalipsa, capitolul șaptesprezece. Astfel, Bătălia de la Panium identifică momentul în care Statele Unite biruiesc asupra Națiunilor Unite, chiar înainte de legea duminicală din versetul șaisprezece.

It is an established rule of prophecy that the dragon, the beast and the false prophet each have their own peculiar prophetic characteristics. One of those prophetic characteristics is that the beast (Catholicism), is always prophetically located in the city of Rome. The False Prophet is always prophetically located in the United States. But with the dragon, the characteristic of where the dragon is prophetically located is that it always moves. The dragon began in heaven, then came to the Garden of Eden, and eventually the dragon is located in Egypt.

Este o regulă bine stabilită a profeției că balaurul, fiara și prorocul mincinos au fiecare propriile lor caracteristici profetice distincte. Una dintre aceste caracteristici profetice este că fiara (catolicismul) este întotdeauna localizată profetic în cetatea Romei. Prorocul mincinos este întotdeauna localizat profetic în Statele Unite. Dar, în ceea ce privește balaurul, caracteristica locului în care este localizat profetic este că el se află mereu în mișcare. Balaurul a început în cer, apoi a venit în Grădina Edenului, iar în cele din urmă balaurul este localizat în Egipt.

> Speak, and say, Thus saith the Lord God; Behold, I am against thee, Pharaoh king of Egypt, the great dragon that lieth in the midst of his rivers, which hath said, My river is mine own, and I have made it for myself. Ezekiel 29:3.

> Vorbeşte şi spune: Aşa zice Domnul Dumnezeu: Iată, sunt împotriva ta, Faraon, împăratul Egiptului, balaurul cel mare care zace în mijlocul râurilor sale, care a zis: Râul meu este al meu, şi eu l-am făcut pentru mine însumi. Ezechiel 29:3.

The prophetic location of the dragon moves. In the time of John, the seat of the dragon, which represents its throne, was identified as being in Pergamos.

Poziția profetică a balaurului se schimbă. Pe vremea lui Ioan, scaunul balaurului, care reprezintă tronul său, era identificat ca fiind în Pergam.

> And to the angel of the church in Pergamos write; These things saith he which hath the sharp sword with two edges; I know thy works and where thou dwellest, even where Satan’s seat is: and thou holdest fast my name, and hast not denied my faith, even in those days wherein Antipas was my faithful martyr, who was slain among you, where Satan dwelleth. Revelation 2:12, 13.

> व आणि पेर्गामोस येथील मंडळीच्या देवदूतास लिही: ज्या जवळ दुधारी तीक्ष्ण तलवार आहे तो असे म्हणतो: मला तुझी कृत्ये आणि तू कोठे राहतोस हे ठाऊक आहे, म्हणजे जिथे सैतानाचे आसन आहे तेथे; आणि तू माझे नाव दृढ धरून ठेवले आहेस, आणि माझ्या विश्वासाचा इन्कार केला नाहीस, त्या दिवसांतही जेव्हा अंतिपास, माझा विश्वासू हुतात्मा, तुमच्यामध्ये ठार मारला गेला, जिथे सैतान राहतो. प्रकटीकरण 2:12, 13.

The practice of pagan Rome was to bring all the pagan deities they became associated with back to the city of Rome, and represent them in the Pantheon Temple. This is why Daniel records that the “place of his sanctuary was cast down.” The place of pagan Rome’s sanctuary was the city of Rome, which was cast down by Constantine in the year 330, but the sanctuary that was “in” Rome was the Pantheon Temple, Pan-Theon meaning, “the temple of all the gods”. The Romans moved the location of Satan’s seat to the Pantheon Temple from Pergamos. Sister White informs us that pagan Rome is the dragon.

Practica Romei păgâne era să aducă înapoi în cetatea Romei toate zeitățile păgâne cu care ajungeau să fie asociate și să le reprezinte în Templul Panteonului. De aceea consemnează Daniel că „locul sfântului său a fost doborât”. Locul sanctuarului Romei păgâne era cetatea Romei, care a fost doborâtă de Constantin în anul 330, însă sanctuarul care era „în” Roma era Templul Panteonului, Pan-Theon însemnând „templul tuturor zeilor”. Romanii au mutat locul scaunului lui Satana de la Pergam la Templul Panteonului. Sora White ne informează că Roma păgână este balaurul.

> “Thus while the dragon, primarily, represents Satan, it is, in a secondary sense, a symbol of pagan Rome.” The Great Controversy, 439.

> „Astfel, în timp ce balaurul îl reprezintă, în primul rând, pe Satana, el este, într-un sens secundar, un simbol al Romei păgâne.” The Great Controversy, 439.

Pagan Rome divided into ten nations, and France became the king of the south when it introduced the atheism of Egypt during the French Revolution. By 1917, the dragon had moved from France to Russia. Verse ten represents 1989, and verses eleven and twelve, represent the battles of “the borderline” (Raphia and Ukraine), and the battle of Panium represents the third step the papacy accomplishes as she secures the threefold union in verse sixteen. It represents the hidden history of verse forty.

Roma păgână s-a împărțit în zece națiuni, iar Franța a devenit împăratul de la miazăzi când a introdus ateismul Egiptului în timpul Revoluției Franceze. Până în 1917, balaurul se mutase din Franța în Rusia. Versetul zece reprezintă anul 1989, iar versetele unsprezece și doisprezece reprezintă bătăliile „hotarului” (Rafia și Ucraina), iar bătălia de la Panium reprezintă al treilea pas pe care papalitatea îl împlinește pe măsură ce își asigură întreita unire în versetul șaisprezece. Aceasta reprezintă istoria ascunsă a versetului patruzeci.

We will continue this study in the next article.

Vom continua acest studiu în articolul următor.

> When Jesus came into the coasts of Caesarea Philippi [Panium], he asked his disciples, saying, Whom do men say that I the Son of man am? And they said, Some say that thou art John the Baptist: some, Elias; and others, Jeremias, or one of the prophets. He saith unto them, But whom say ye that I am? And Simon Peter answered and said, Thou art the Christ, the Son of the living God. And Jesus answered and said unto him, Blessed art thou, Simon Barjona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but my Father which is in heaven. And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Then charged he his disciples that they should tell no man that he was Jesus the Christ. From that time forth began Jesus to show unto his disciples, how that he must go unto Jerusalem, and suffer many things of the elders and chief priests and scribes, and be killed, and be raised again the third day. Matthew 16:13–21.

> Atunci când Isus a venit în părțile Cezareei lui Filip [Panium], i-a întrebat pe ucenicii Săi, zicând: Cine zic oamenii că sunt Eu, Fiul omului? Iar ei au spus: Unii zic că ești Ioan Botezătorul; alții, Ilie; iar alții, Ieremia sau unul dintre proroci. El le-a zis: Dar voi cine ziceți că sunt? Simon Petru, răspunzând, a zis: Tu ești Hristosul, Fiul Dumnezeului celui viu. Iar Isus, răspunzând, i-a zis: Ferice de tine, Simone, fiul lui Iona, fiindcă nu carnea și sângele ți-au descoperit aceasta, ci Tatăl Meu, care este în ceruri. Și Eu îți spun de asemenea: tu ești Petru, și pe această piatră Îmi voi zidi Biserica, iar porțile iadului nu o vor birui. Îți voi da cheile Împărăției cerurilor; și orice vei lega pe pământ va fi legat în ceruri; și orice vei dezlega pe pământ va fi dezlegat în ceruri. Atunci le-a poruncit ucenicilor Săi să nu spună nimănui că El este Isus Hristosul. Din acel timp, Isus a început să le arate ucenicilor Săi că trebuie să meargă la Ierusalim, să sufere multe lucruri din partea bătrânilor, a preoților celor mai de seamă și a cărturarilor, să fie omorât și să învie a treia zi. Matei 16:13–21.

Back to Articles