Article

# Elijah - Number Five

Ilie - Numărul cinci

Prophetic Silence

Rwanyuma rw’Ubuhanuzi

Author

Jeff Pippenger

Published

October 3, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

When Elijah had Ahab summon all Israel to Carmel it prefigured God bringing the church out of the Dark Ages in 1798 after three and a half years of persecution and leading them to 1844 and thereafter to 1863. Those three dates are the final three waymarks of the structure of the “seven times” as set forth by Isaiah in chapter seven.

Când Ilie i-a cerut lui Ahab să adune pe tot Israelul la Carmel, aceasta prefigura faptul că Dumnezeu avea să scoată biserica din Evul Întunecat în 1798, după trei ani și jumătate de persecuție, și să-i conducă la 1844, iar apoi la 1863. Aceste trei date sunt ultimele trei semne de hotar ale structurii „celor șapte vremi”, așa cum este prezentată de Isaia în capitolul șapte.

The same history of 1798, 1844 and 1863 was also typified when Moses led the children of Israel out of the slavery of Egypt unto Mount Sinai. The history of the first and second angels represent the Millerite movement which began at the time of the end in 1798 and continued until the movement became a church in 1863. Elijah and Moses are the two primary witnesses of the Millerite history, and they are the two primary witnesses in the book of Revelation during the history of the third angel.

Aceeași istorie a anilor 1798, 1844 și 1863 a fost, de asemenea, prefigurată atunci când Moise i-a condus pe copiii lui Israel afară din robia Egiptului până la Muntele Sinai. Istoria primului și celui de-al doilea înger reprezintă mișcarea millerită, care a început la vremea sfârșitului, în 1798, și a continuat până când mișcarea a devenit o biserică în 1863. Ilie și Moise sunt cei doi martori principali ai istoriei millerite și ei sunt cei doi martori principali în cartea Apocalipsei, în timpul istoriei celui de-al treilea înger.

The Millerite movement marks the beginning of the everlasting gospel of Revelation fourteen and Future for America marks the ending. Between the beginning movement of the Millerites and the ending movement, we find the Seventh-day Adventist church. According to Adventist church historians in 1856, the remnant of the Millerite movement entered into the Laodicean condition, thus ending the Philadelphian period that represented 1798 through 1856.

Mișcarea millerită marchează începutul Evangheliei veșnice din Apocalipsa paisprezece, iar Future for America marchează încheierea. Între mișcarea de început a milleriților și mișcarea de încheiere, găsim Biserica Adventistă de Ziua a Șaptea. Potrivit istoricilor Bisericii Adventiste, în 1856, rămășița mișcării millerite a intrat în starea Laodiceană, punând astfel capăt perioadei Filadelfiene care a reprezentat anii 1798–1856.

In the previous article we demonstrated that inspiration aligned the disappointment of the Red Sea crossing with the great disappointment of 1844. At that point the test of the Sabbath as represented by the manna arrived in the history of Moses. At the same prophetic point, the light that came from the Most Holy Place began a process of testing and purification starting with the Sabbath, for those who had crossed the sea and entered by faith into the Most Holy Place. The testing process that preceded 1844 began in Moses’ history at his birth and for the Millerites in 1798 with the increase of knowledge that Daniel identified would produce a three-step testing process that led to judgment.

În articolul precedent am demonstrat că inspirația a pus în paralel dezamăgirea de la trecerea Mării Roșii cu marea dezamăgire din 1844. În acel punct, în istoria lui Moise a sosit încercarea Sabatului, reprezentată prin mană. În același punct profetic, lumina care venea din Locul Preasfânt a început un proces de încercare și curățire, începând cu Sabatul, pentru aceia care trecuseră marea și intraseră prin credință în Locul Preasfânt. Procesul de încercare care a precedat anul 1844 a început, în istoria lui Moise, la nașterea lui, iar pentru milleriți, în 1798, odată cu sporirea cunoștinței pe care Daniel a identificat-o ca urmând să producă un proces de încercare în trei trepte, care a condus la judecată.

> Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. Daniel 12:10.

> Mulți vor fi curățiți, albiți și încercați; dar cei răi vor săvârși răul, și niciunul dintre cei răi nu va înțelege; însă cei înțelepți vor înțelege. Daniel 12:10.

The opening of the judgment on October 22, 1844 was typified by the judgment of Pharaoh beginning with the firstborn of Egypt and ending in the waters of the Red Sea. Once the wise entered into the Most Holy Place by faith, or crossed through the Red Sea, the testing process that had begun at the time of the end in 1798 continued on beyond 1844. In the history of Moses, it was represented by ten tests, which Israel failed at every step. The last of the ten tests was when the twelve spies searched out the Promised Land. The first test in Moses’ history was the manna test that represents the Sabbath, and for the Millerites the Sabbath was identified as the first test after October 22, 1844. The first test being the Sabbath in both parallel histories, the following nine tests in the history of Moses identifies that post-1844, there would be a series of tests that would lead to the entrance of either the Promised Land or the wilderness of death. 1863 represents the final test for the Millerite movement. We will begin this consideration when the twelve spies return with their reports of the Promised Land.

Deschiderea judecății la 22 octombrie 1844 a fost preînchipuită de judecata lui Faraon, începută cu cei întâi-născuți ai Egiptului și încheiată în apele Mării Roșii. Odată ce cei înțelepți au intrat prin credință în Locul Preasfânt, sau au trecut prin Marea Roșie, procesul de punere la probă, care începuse la vremea sfârșitului, în 1798, a continuat dincolo de 1844. În istoria lui Moise, acesta a fost reprezentat prin zece încercări, pe care Israel le-a ratat la fiecare pas. Ultima dintre cele zece încercări a fost atunci când cei doisprezece iscoade au cercetat Țara Făgăduită. Prima încercare din istoria lui Moise a fost încercarea manei, care reprezintă Sabatul, iar pentru milleriți Sabatul a fost identificat ca fiind prima încercare de după 22 octombrie 1844. Fiindcă prima încercare este Sabatul în ambele istorii paralele, următoarele nouă încercări din istoria lui Moise arată că, după 1844, avea să existe o serie de încercări care aveau să conducă fie la intrarea în Țara Făgăduită, fie în pustia morții. Anul 1863 reprezintă încercarea finală pentru mișcarea millerită. Vom începe această analiză din momentul în care cei doisprezece iscoade se întorc cu rapoartele lor despre Țara Făgăduită.

> And they returned from searching of the land after forty days. And they went and came to Moses, and to Aaron, and to all the congregation of the children of Israel, unto the wilderness of Paran, to Kadesh; and brought back word unto them, and unto all the congregation, and showed them the fruit of the land. And they told him, and said, We came unto the land whither thou sentest us, and surely it floweth with milk and honey; and this is the fruit of it. Nevertheless the people be strong that dwell in the land, and the cities are walled, and very great: and moreover we saw the children of Anak there. The Amalekites dwell in the land of the south: and the Hittites, and the Jebusites, and the Amorites, dwell in the mountains: and the Canaanites dwell by the sea, and by the coast of Jordan. And Caleb stilled the people before Moses, and said, Let us go up at once, and possess it; for we are well able to overcome it. But the men that went up with him said, We be not able to go up against the people; for they are stronger than we. And they brought up an evil report of the land which they had searched unto the children of Israel, saying, The land, through which we have gone to search it, is a land that eateth up the inhabitants thereof; and all the people that we saw in it are men of a great stature. And there we saw the giants, the sons of Anak, which come of the giants: and we were in our own sight as grasshoppers, and so we were in their sight. Numbers 13:25–33.

> Și s-au întors de la iscodirea țării după patruzeci de zile. Și au mers și au venit la Moise și la Aaron și la toată adunarea copiilor lui Israel, în pustia Paran, la Cades; și le-au adus înapoi veste, lor și întregii adunări, și le-au arătat rodul țării. Și i-au istorisit, zicând: Am ajuns în țara în care ne-ai trimis și, cu adevărat, curge cu lapte și miere; și acesta este rodul ei. Totuși, poporul care locuiește în țară este puternic, iar cetățile sunt întărite și foarte mari; și, pe deasupra, i-am văzut acolo pe fiii lui Anac. Amaleciții locuiesc în țara de la miazăzi; hetiții, iebusiții și amoriții locuiesc în munți; iar canaaniții locuiesc lângă mare și pe țărmul Iordanului. Și Caleb a potolit poporul înaintea lui Moise și a zis: Să ne suim îndată și să o luăm în stăpânire, căci suntem pe deplin în stare s-o biruim. Dar bărbații care se suiseră cu el au zis: Nu suntem în stare să ne suim împotriva poporului, fiindcă este mai puternic decât noi. Și au adus înaintea copiilor lui Israel o vorbire de rău despre țara pe care o iscodiseră, zicând: Țara prin care am trecut ca s-o iscodim este o țară care își mănâncă locuitorii; și tot poporul pe care l-am văzut în ea este alcătuit din oameni de statură mare. Și acolo am văzut uriașii, pe fiii lui Anac, care se trag din uriași; și, în ochii noștri, eram ca niște lăcuste, și tot așa eram și în ochii lor. Numeri 13:25–33.

This passage from Numbers has some very important truths to take note of, that might be easily overlooked when not considering the history represented therein as typifying the Millerite movement. One point is that the rebels with the “evil report” were failing their tenth and final test, and at that final test two classes of people were manifested. The two classes which have been developing through the history of the previous nine tests manifested their characters based upon which “report” they choose to accept. In 1863, Millerite Adventism rejected Moses’ report as represented by the prophecy of slavery in Leviticus twenty-six. The report presented by Joshua and Caleb was simply the repetition of God’s “report” throughout the history of their deliverance from slavery. From the birth of Moses onward, God had promised that He would take them out of slavery and into the land that had been promised to Abraham centuries before. Joshua and Caleb represent those who stood upon the foundational report, the other ten spies rejected that God had actually given that report.

இந்த எண்ணாகமப் பகுதி, அதில் பிரதிபலிக்கப்படும் வரலாறு மில்லரைட் இயக்கத்திற்கான முன்மாதிரியாக இருப்பதை மனதில் கொள்ளாமல் வாசிக்கப்படும்போது எளிதில் கவனிக்கப்படாமல் போகக்கூடிய, மிகவும் முக்கியமான சில சத்தியங்களை எடுத்துக்காட்டுகிறது. அவற்றில் ஒரு அம்சம் என்னவெனில், “தீய அறிக்கை” கொண்ட கலகக்காரர்கள் தங்களுடைய பத்தாவது மற்றும் இறுதியான சோதனையில் தோல்வியடைந்து கொண்டிருந்தார்கள்; அந்த இறுதியான சோதனையில் இரு வகையான மக்கள் வெளிப்படுத்தப்பட்டனர். முந்தைய ஒன்பது சோதனைகளின் வரலாற்றின் மூலம் உருவாகிக் கொண்டிருந்த அந்த இரு வகுப்பினரும், தாங்கள் ஏற்றுக்கொள்ளத் தேர்ந்தெடுத்த “அறிக்கையின்” அடிப்படையில் தங்களுடைய குணாதிசயங்களை வெளிப்படுத்தினர். 1863 ஆம் ஆண்டில், மில்லரைட் அட்வென்டிசம், லேவியராகமம் இருபத்தாறு ஆம் அதிகாரத்தில் உள்ள அடிமைத்தனத்தைப் பற்றிய தீர்க்கதரிசனத்தால் பிரதிநிதித்துவப்படுத்தப்பட்ட மோசேயின் அறிக்கையை நிராகரித்தது. யோசுவாவும் காலேபும் முன்வைத்த அறிக்கை, அவர்களை அடிமைத்தனத்திலிருந்து விடுவித்த வரலாறு முழுவதிலும் தேவனுடைய “அறிக்கையின்” எளிய மீளுரைப்பாகவே இருந்தது. மோசேயின் பிறப்பிலிருந்து தொடங்கி, பல நூற்றாண்டுகளுக்கு முன்பே ஆபிரகாமுக்கு வாக்குக்கொடுக்கப்பட்ட தேசத்திற்குள் அவர்களை அழைத்துச் செல்லவும், அவர்களை அடிமைத்தனத்திலிருந்து வெளியே கொண்டுவரவும் தாம் செய்வேன் என்று தேவன் வாக்குத்தத்தம் அளித்திருந்தார். யோசுவாவும் காலேபும் அந்த அடிப்படை அறிக்கையின் மேல் நிலைத்திருந்தவர்களை பிரதிநிதித்துவப்படுத்துகின்றனர்; மற்ற பத்து உளவாளிகள், தேவன் உண்மையிலேயே அந்த அறிக்கையை அளித்திருந்தார் என்பதையே நிராகரித்தார்கள்.

> And all the congregation lifted up their voice, and cried; and the people wept that night. And all the children of Israel murmured against Moses and against Aaron: and the whole congregation said unto them, Would God that we had died in the land of Egypt! or would God we had died in this wilderness! And wherefore hath the Lord brought us unto this land, to fall by the sword, that our wives and our children should be a prey? were it not better for us to return into Egypt? And they said one to another, Let us make a captain, and let us return into Egypt. Numbers 14:1–4.

> Atunci toată adunarea și-a ridicat glasul și a strigat; și poporul a plâns în noaptea aceea. Și toți copiii lui Israel au cârtit împotriva lui Moise și împotriva lui Aaron; și toată adunarea le-a zis: De-am fi murit în țara Egiptului! Sau de-am fi murit în acest pustiu! Și pentru ce ne-a adus Domnul în țara aceasta, ca să cădem loviți de sabie, iar nevestele noastre și copiii noștri să ajungă de pradă? Nu ne-ar fi mai bine să ne întoarcem în Egipt? Și au zis unul către altul: Să ne punem o căpetenie și să ne întoarcem în Egipt. Numeri 14:1–4.

When in 1863 James White wrote an article in the Review and Herald rejecting Miller’s understanding of the “seven times” and in the same year Uriah Smith published the counterfeit chart that was void of any reference to the “seven times” of Leviticus, both White and Smith set aside the work of William Miller and employed the biblical methodology of apostate Protestantism. The methodology of apostates who they had recently identified as the “daughters of Babylon,” was employed as the argument to reject the message of Miller that had been directed by the angel Gabriel. At the tenth test for ancient Israel they directly said, “Let us make a captain, and let us return to Egypt.” The failure at the tenth and final test is based upon a rejection of the “report” that was consistent with the report from the beginning, and a desire to return to the slavery of Egypt. When Jeremiah symbolically represented those who had been disappointed at the failed prediction of 1843, God specifically called him to return to God and his previous fervor for the message, but also commanded him to never return to those who had been identified as the daughters of Babylon.

Când, în 1863, James White a scris un articol în Review and Herald, respingând înțelegerea lui Miller cu privire la „cele șapte vremi”, iar în același an Uriah Smith a publicat diagrama contrafăcută, lipsită de orice referire la „cele șapte vremi” din Leviticul, atât White, cât și Smith au pus deoparte lucrarea lui William Miller și au folosit metodologia biblică a protestantismului apostat. Metodologia apostaților, pe care ei îi identificaseră recent drept „fiicele Babilonului”, a fost folosită ca argument pentru a respinge solia lui Miller, care fusese îndrumată de îngerul Gabriel. La a zecea probă pentru Israelul antic, ei au spus în mod direct: „Să ne punem o căpetenie și să ne întoarcem în Egipt.” Eșecul la a zecea și ultima probă se întemeiază pe respingerea „raportului” care fusese consecvent cu raportul de la început și pe dorința de a se întoarce la robia Egiptului. Când Ieremia i-a reprezentat simbolic pe aceia care fuseseră dezamăgiți de prezicerea eșuată din 1843, Dumnezeu l-a chemat în mod special să se întoarcă la Dumnezeu și la râvna lui de mai înainte pentru solie, dar i-a poruncit, de asemenea, să nu se mai întoarcă niciodată la aceia care fuseseră identificați drept fiicele Babilonului.

> Therefore thus saith the Lord, If thou return, then will I bring thee again, and thou shalt stand before me: and if thou take forth the precious from the vile, thou shalt be as my mouth: let them return unto thee; but return not thou unto them. Jeremiah 15:19.

> De aceea, aşa zice Domnul: „Dacă te vei întoarce, te voi aduce iarăşi şi vei sta înaintea Mea; şi dacă vei scoate ce este preţios din ceea ce este de nimic, vei fi ca gura Mea. Ei să se întoarcă la tine, dar tu să nu te întorci la ei.” Ieremia 15:19.

In 1863, James White and Uriah Smith appointed a new captain to lead them back to where they had been commanded not to go. Joshua and Caleb represent those who desired to go forward, White and Smith represent those who desired to go back.

În 1863, James White și Uriah Smith au numit un nou căpitan care să-i conducă înapoi acolo unde li se poruncise să nu meargă. Iosua și Caleb îi reprezintă pe aceia care doreau să meargă înainte, iar White și Smith îi reprezintă pe aceia care doreau să se întoarcă înapoi.

Another point that needs to be marked in the passage from the passage in Numbers is that the final rebellion which condemns all the rebels to die in the wilderness over the next forty years, is one of the two primary references that establish the day for a year principle of Bible prophecy, which was perhaps the most essential prophetic rule that Miller was used to open up the message of the everlasting gospel and the first angel. The other biblical witness to the rule is found in the book of Ezekiel.

Un alt aspect care trebuie remarcat în pasajul din Numeri este că răzvrătirea finală, care îi osândește pe toți răzvrătiții să moară în pustie în următorii patruzeci de ani, constituie una dintre cele două referințe principale care stabilesc principiul o zi pentru un an al profeției biblice, care a fost, poate, regula profetică cea mai esențială pe care Miller a folosit-o pentru a deschide solia Evangheliei veșnice și a primului înger. Cealaltă mărturie biblică pentru această regulă se găsește în cartea lui Ezechiel.

> And when thou hast accomplished them, lie again on thy right side, and thou shalt bear the iniquity of the house of Judah forty days: I have appointed thee each day for a year. Ezekiel 4:6.

> Şi după ce le vei împlini, culcă-te din nou pe partea dreaptă şi vei purta nelegiuirea casei lui Iuda patruzeci de zile: ţi-am rânduit fiecare zi pentru un an. Ezechiel 4:6.

What is often unnoticed with the two verses that established the day for a year principle is the historical context of both verses.

Ceea ce adesea trece neobservat în legătură cu cele două versete care au stabilit principiul unei zile pentru un an este contextul istoric al ambelor versete.

> After the number of the days in which ye searched the land, even forty days, each day for a year, shall ye bear your iniquities, even forty years, and ye shall know my breach of promise. Numbers 14:34.

> După numărul zilelor în care ați iscodit țara, adică patruzeci de zile, pentru fiecare zi câte un an, vă veți purta nelegiuirile, adică patruzeci de ani, și veți cunoaște ce înseamnă retragerea făgăduinței Mele. Numeri 14:34.

The verse in Numbers occurred at the beginning of ancient Israel and represented the rebellion of God’s covenant people, and the verse in Ezekiel occurred at the end of ancient Israel and represented the rebellion of God’s covenant people. The punishment in the beginning was death in the wilderness and the punishment at the end was slavery in their enemies’ land. The day for a year principle emphasizes the rebellion of a covenant people. Two punishments, one at the beginning and one at the ending, but both different. The first was death by attrition while journeying through the wilderness, the last was captivity and slavery in literal Babylon.

Versetul din Numeri a apărut la începutul vechiului Israel și a reprezentat răzvrătirea poporului legământului lui Dumnezeu, iar versetul din Ezechiel a apărut la sfârșitul vechiului Israel și a reprezentat răzvrătirea poporului legământului lui Dumnezeu. Pedeapsa de la început a fost moartea în pustie, iar pedeapsa de la sfârșit a fost robia în țara vrăjmașilor lor. Principiul o zi pentru un an subliniază răzvrătirea unui popor al legământului. Două pedepse, una la început și una la sfârșit, dar amândouă diferite. Cea dintâi a fost moartea prin istovire în timpul călătoriei prin pustie, iar cea din urmă a fost captivitatea și robia în Babilonul literal.

> Then Moses and Aaron fell on their faces before all the assembly of the congregation of the children of Israel. And Joshua the son of Nun, and Caleb the son of Jephunneh, which were of them that searched the land, rent their clothes: And they spake unto all the company of the children of Israel, saying, The land, which we passed through to search it, is an exceeding good land. If the Lord delight in us, then he will bring us into this land, and give it us; a land which floweth with milk and honey. Only rebel not ye against the Lord, neither fear ye the people of the land; for they are bread for us: their defence is departed from them, and the Lord is with us: fear them not. But all the congregation bade stone them with stones. And the glory of the Lord appeared in the tabernacle of the congregation before all the children of Israel. And the Lord said unto Moses, How long will this people provoke me? and how long will it be ere they believe me, for all the signs which I have showed among them? I will smite them with the pestilence, and disinherit them, and will make of thee a greater nation and mightier than they. And Moses said unto the Lord, Then the Egyptians shall hear it, (for thou broughtest up this people in thy might from among them;) And they will tell it to the inhabitants of this land: for they have heard that thou Lord art among this people, that thou Lord art seen face to face, and that thy cloud standeth over them, and that thou goest before them, by day time in a pillar of a cloud, and in a pillar of fire by night. Now if thou shalt kill all this people as one man, then the nations which have heard the fame of thee will speak, saying, Because the Lord was not able to bring this people into the land which he sware unto them, therefore he hath slain them in the wilderness. And now, I beseech thee, let the power of my Lord be great, according as thou hast spoken, saying, The Lord is longsuffering, and of great mercy, forgiving iniquity and transgression, and by no means clearing the guilty, visiting the iniquity of the fathers upon the children unto the third and fourth generation. Pardon, I beseech thee, the iniquity of this people according unto the greatness of thy mercy, and as thou hast forgiven this people, from Egypt even until now. Numbers 14:5–19.

> Atunci Moise și Aaron au căzut cu fețele la pământ înaintea întregii adunări a obștii fiilor lui Israel. Și Iosua, fiul lui Nun, și Caleb, fiul lui Iefune, dintre cei ce iscodiseră țara, și-au sfâșiat hainele; și au vorbit întregii adunări a fiilor lui Israel, zicând: Țara prin care am trecut ca s-o iscodim este o țară nespus de bună. Dacă Domnul Își găsește plăcerea în noi, atunci ne va duce în țara aceasta și ne-o va da; o țară în care curge lapte și miere. Numai nu vă răzvrătiți împotriva Domnului și nu vă temeți de poporul țării, căci ei vor fi pâine pentru noi; ocrotirea lor s-a depărtat de la ei, iar Domnul este cu noi: nu vă temeți de ei. Dar toată adunarea a spus să-i ucidă cu pietre. Și slava Domnului S-a arătat în cortul adunării înaintea tuturor fiilor lui Israel. Și Domnul a zis lui Moise: Până când Mă va provoca poporul acesta? Și până când nu Mă vor crede, în ciuda tuturor semnelor pe care le-am făcut în mijlocul lor? Îi voi lovi cu ciumă și-i voi nimici din moștenire și voi face din tine un neam mai mare și mai puternic decât ei. Și Moise a zis Domnului: Atunci egiptenii vor auzi, căci Tu ai scos poporul acesta din mijlocul lor prin puterea Ta; și vor spune locuitorilor țării acesteia, căci au auzit că Tu, Doamne, ești în mijlocul poporului acestuia, că Tu, Doamne, Te arăți față către față și că norul Tău stă deasupra lor și că mergi înaintea lor, ziua într-un stâlp de nor, iar noaptea într-un stâlp de foc. Acum, dacă vei ucide pe tot poporul acesta ca pe un singur om, neamurile care au auzit faima Ta vor vorbi, zicând: Pentru că Domnul n-a fost în stare să ducă poporul acesta în țara pe care le-a jurat-o, de aceea i-a ucis în pustie. Și acum, Te rog, să se arate mare puterea Domnului meu, după cum ai vorbit, zicând: Domnul este îndelung răbdător și bogat în îndurare, iertând nelegiuirea și fărădelegea, dar nicidecum nu socotește pe cel vinovat drept nevinovat, cercetând nelegiuirea părinților asupra copiilor până la al treilea și al patrulea neam. Iartă, Te rog, nelegiuirea poporului acestuia după mărimea îndurării Tale, așa cum ai iertat poporul acesta din Egipt și până acum. Numeri 14:5–19.

The history represented in these verses became a biblical symbol that is called “the day of provocation.” The “day of provocation” is referenced in Psalm ninety-five, Jeremiah thirty-two and Hebrews three, but we will not address that symbol at this time. There is an important principle identified in the previous passage that must be recognized. The principle is also illustrated by the prophet Samuel, Lucifer, Ellen White and of course Moses in this passage.

Istoria reprezentată în aceste versete a devenit un simbol biblic numit „ziua provocării”. „Ziua provocării” este menționată în Psalmul nouăzeci și cinci, Ieremia treizeci și doi și Evrei trei, dar nu ne vom ocupa de acest simbol în acest moment. În pasajul precedent este identificat un principiu important, care trebuie recunoscut. Acest principiu este ilustrat, de asemenea, de profetul Samuel, Lucifer, Ellen White și, desigur, de Moise în acest pasaj.

> And said unto him, Behold, thou art old, and thy sons walk not in thy ways: now make us a king to judge us like all the nations. But the thing displeased Samuel, when they said, Give us a king to judge us. And Samuel prayed unto the Lord. And the Lord said unto Samuel, Hearken unto the voice of the people in all that they say unto thee: for they have not rejected thee, but they have rejected me, that I should not reign over them. According to all the works which they have done since the day that I brought them up out of Egypt even unto this day, wherewith they have forsaken me, and served other gods, so do they also unto thee. Now therefore hearken unto their voice: howbeit yet protest solemnly unto them, and show them the manner of the king that shall reign over them. And Samuel told all the words of the LORD unto the people that asked of him a king. And he said, This will be the manner of the king that shall reign over you: He will take your sons, and appoint them for himself, for his chariots, and to be his horsemen; and some shall run before his chariots. And he will appoint him captains over thousands, and captains over fifties; and will set them to ear his ground, and to reap his harvest, and to make his instruments of war, and instruments of his chariots. And he will take your daughters to be confectionaries, and to be cooks, and to be bakers. And he will take your fields, and your vineyards, and your oliveyards, even the best of them, and give them to his servants. And he will take the tenth of your seed, and of your vineyards, and give to his officers, and to his servants. And he will take your menservants, and your maidservants, and your goodliest young men, and your asses, and put them to his work. He will take the tenth of your sheep: and ye shall be his servants. And ye shall cry out in that day because of your king which ye shall have chosen you; and the Lord will not hear you in that day. Nevertheless the people refused to obey the voice of Samuel; and they said, Nay; but we will have a king over us; That we also may be like all the nations; and that our king may judge us, and go out before us, and fight our battles. And Samuel heard all the words of the people, and he rehearsed them in the ears of the Lord. And the Lord said to Samuel, Hearken unto their voice, and make them a king. And Samuel said unto the men of Israel, Go ye every man unto his city. 1 Samuel 8:5–22.

> 카레 그에게 이르되, 보소서, 당신은 늙었고 당신의 아들들은 당신의 길로 행하지 아니하나이다. 이제 우리를 다스릴 왕을 세워 우리도 모든 민족들과 같게 하소서. 그들이 말하기를, 우리를 다스릴 왕을 우리에게 주소서, 하였을 때에 그 일이 사무엘을 기쁘지 않게 하였더라. 이에 사무엘이 여호와께 기도하니, 여호와께서 사무엘에게 이르시되, 백성이 네게 말하는 모든 말에 그들의 목소리를 들으라. 이는 그들이 너를 버린 것이 아니요, 나를 버려 내가 그들 위에 왕으로 다스리지 못하게 하려 함이니라. 내가 그들을 이집트에서 인도하여 올린 날부터 오늘에 이르기까지 그들이 행한 모든 행위대로, 곧 나를 버리고 다른 신들을 섬긴 것같이, 그들이 네게도 그같이 행하느니라. 그러므로 이제 그들의 목소리를 들으라. 그러나 엄히 그들에게 경고하고, 그들을 다스릴 왕의 제도를 그들에게 보이라, 하시니라. 이에 사무엘이 왕을 구하는 백성에게 여호와의 모든 말씀을 말하며 이르되, 너희를 다스릴 왕의 제도는 이러하니라. 그가 너희 아들들을 데려다가 자기 병거와 기병으로 삼을 것이며, 어떤 자들은 그의 병거 앞에서 달리게 할 것이요. 또 그가 자기를 위하여 천부장과 오십부장을 세울 것이며, 어떤 자들은 그의 밭을 갈게 하고 그의 추수를 거두게 하며, 그의 무기와 병거의 장비를 만들게 할 것이며, 또 너희 딸들을 데려다가 향품 만드는 자와 요리하는 자와 빵 굽는 자로 삼을 것이요. 또 너희 밭과 포도원과 올리브나무 밭 가운데 가장 좋은 것을 빼앗아 그의 신하들에게 줄 것이며, 또 너희 종자와 포도원의 십분의 일을 거두어 그의 관리들과 신하들에게 줄 것이요. 또 너희 남종과 여종과 가장 아름다운 젊은이들과 나귀들을 데려다가 자기 일을 시킬 것이며, 너희 양 떼의 십분의 일을 취할 것이요, 너희는 그의 종이 되리라. 그 날에 너희가 너희가 택한 너희 왕으로 말미암아 부르짖을 것이나, 여호와께서 그 날에 너희에게 응답하지 아니하시리라, 하였더라. 그럼에도 백성이 사무엘의 말을 청종하기를 거절하고 이르되, 아니라. 오히려 우리도 우리 위에 왕이 있어야 하리니, 우리도 모든 민족들과 같게 되고, 우리 왕이 우리를 다스리며 우리 앞에 나가서 우리의 전쟁을 싸우게 하려 함이니이다, 하더라. 사무엘이 백성의 모든 말을 듣고 그것을 여호와의 귀에 아뢰매, 여호와께서 사무엘에게 이르시되, 그들의 목소리를 듣고 그들을 위하여 왕을 세우라, 하시니라. 이에 사무엘이 이스라엘 사람들에게 이르되, 각기 자기 성읍으로 돌아가라, 하니라. 사무엘상 8:5–22.

In this passage ancient Israel rejected God as their king, and the history points forward to the time when they proclaimed they had no king but Caesar. They rejected God’s theocracy, and insisted that they be given a king from their own people, only to ultimately proclaim that their king was a Roman king. The Roman king in the last days is the pope of Rome.

În acest pasaj, Israelul antic L-a respins pe Dumnezeu ca Împărat al lor, iar istoria indică înainte spre vremea când au proclamat că nu au alt împărat decât pe Cezar. Ei au respins teocrația lui Dumnezeu și au insistat să li se dea un împărat dintre oamenii lor, numai pentru ca, în cele din urmă, să proclame că împăratul lor era un împărat roman. Împăratul roman din zilele de pe urmă este papa de la Roma.

> But they cried out, Away with him, away with him, crucify him. Pilate saith unto them, Shall I crucify your King? The chief priests answered, We have no king but Caesar. John 19:15.

> Dar ei au strigat: „Ia-L, ia-L, răstignește-L.” Pilat le-a zis: „Să răstignesc pe Împăratul vostru?” Preoții cei mai de seamă au răspuns: „Noi nu avem alt împărat decât pe Cezarul.” Ioan 19:15.

The rejection of the theocracy was so offensive and personal to Samuel that he understood it as a rejection of his prophetic office. But God made sure that Samuel understood that their rejection was of God, and not the prophet. These two passages which set forth Moses’ and Samuel’s prophetic relationship to the rebellion of ancient Israel, the punishment for the rebellion that followed was not the end for ancient Israel. There was still a group represented by Joshua and Caleb that would enter the Promised Land, and in the story of Samuel the end of ancient Israel was at the conclusion of Israel’s kings, not the beginning.

Respingerea teocrației i-a fost lui Samuel atât de ofensatoare și de personală, încât el a înțeles-o ca pe o respingere a slujbei sale profetice. Dar Dumnezeu S-a îngrijit ca Samuel să înțeleagă că respingerea lor era a lui Dumnezeu, și nu a profetului. Aceste două pasaje, care înfățișează relația profetică a lui Moise și a lui Samuel față de răzvrătirea Israelului din vechime, arată că pedeapsa pentru răzvrătirea care a urmat nu a fost sfârșitul pentru Israelul din vechime. Mai exista încă o grupă, reprezentată de Iosua și Caleb, care avea să intre în Țara Făgăduită, iar în relatarea despre Samuel, sfârșitul Israelului din vechime a fost la încheierea domniei împăraților lui Israel, nu la început.

Moses reasoned with God to continue to work with ancient Israel, for Moses reasoned to bring them to a conclusion at that point would misrepresent the sacred history of the deliverance of His people and His promise to lead them into the land God had promised to Abraham. The point here is that God chooses to allow rebellion to both occur and continue when He intends to use the rebellion as witness of the truth.

Mose a stat de vorbă cu Dumnezeu ca El să continue să lucreze cu Israelul din vechime, căci Moise a socotit că a-i aduce atunci la un sfârșit ar fi denaturat istoria sfântă a izbăvirii poporului Său și făgăduința Lui de a-i conduce în țara pe care Dumnezeu i-o făgăduise lui Avraam. Ideea aici este că Dumnezeu alege să îngăduie atât apariția, cât și continuarea răzvrătirii atunci când intenționează să folosească răzvrătirea ca mărturie a adevărului.

The attitude of righteous indignation manifested by Samuel was also manifested by Ellen White.

Starea de indignare neprihănită manifestată de Samuel a fost manifestată și de Ellen White.

> “Never before have I seen among our people such firm self-complacency and unwillingness to accept and acknowledge light as was manifested at Minneapolis. I have been shown that not one of the company who cherished the spirit manifested at that meeting would again have clear light to discern the preciousness of the truth sent them from heaven until they humbled their pride and confessed that they were not actuated by the Spirit of God, but that their minds and hearts were filled with prejudice. The Lord desired to come near to them, to bless them and heal them of their backslidings, but they would not hearken. They were actuated by the same spirit that inspired Korah, Dathan, and Abiram. Those men of Israel were determined to resist all evidence that would prove them to be wrong, and they went on and on in their course of disaffection until many were drawn away to unite with them.

> „Nu am văzut niciodată mai înainte, în mijlocul poporului nostru, o asemenea puternică mulțumire de sine și o asemenea împotrivire de a primi și a recunoaște lumina, cum s-a manifestat la Minneapolis. Mi-a fost arătat că niciunul dintre cei care au nutrit spiritul manifestat la acea adunare nu va mai avea din nou lumină clară ca să discearnă prețiozitatea adevărului trimis lor din cer, până când nu își vor fi smerit mândria și nu vor fi mărturisit că nu erau mânați de Duhul lui Dumnezeu, ci că mințile și inimile lor erau pline de prejudecată. Domnul dorea să Se apropie de ei, să-i binecuvânteze și să-i vindece de alunecările lor înapoi, dar ei n-au vrut să asculte. Ei erau mânați de același spirit care i-a însuflețit pe Core, Datan și Abiram. Oamenii aceia ai lui Israel erau hotărâți să se împotrivească oricărei dovezi care i-ar fi dovedit că se aflau în greșeală, și au mers înainte și iar înainte pe calea nemulțumirii și a înstrăinării lor, până când mulți au fost atrași și s-au unit cu ei.”

> “Who were these? Not the weak, not the ignorant, not the unenlightened. In that rebellion there were two hundred and fifty princes famous in the congregation, men of renown. What was their testimony? ‘all the congregation are holy, every one of them, and the Lord is among them: wherefore then lift ye up yourselves above the congregation of the Lord?’ [Numbers 16:3]. When Korah and his companions perished under the judgment of God, the people whom they had deceived saw not the hand of the Lord in this miracle. The whole congregation the next morning charged Moses and Aaron, ‘Ye have killed the people of the Lord’ [verse 41], and the plague was upon the congregation, and more than fourteen thousand perished.

> „Cine erau aceștia? Nu cei slabi, nu cei neștiutori, nu cei neluminați. În acea răzvrătire erau două sute cincizeci de căpetenii vestite în adunare, oameni cu nume. Care era mărturia lor? „toată adunarea este sfântă, fiecare din ei, și Domnul este în mijlocul lor: pentru ce, dar, vă înălțați voi deasupra adunării Domnului?” [Numeri 16:3]. Când Core și tovarășii lui au pierit sub judecata lui Dumnezeu, poporul pe care îl amăgiseră n-a văzut mâna Domnului în această minune. Întreaga adunare, în dimineața următoare, i-a învinuit pe Moise și pe Aaron: „Voi ați omorât poporul Domnului” [versetul 41], iar urgia a venit peste adunare, și au pierit mai mult de paisprezece mii.”

> “When I purposed to leave Minneapolis, the angel of the Lord stood by me and said: ‘Not so; God has a work for you to do in this place. The people are acting over the rebellion of Korah, Dathan, and Abiram. I have placed you in your proper position, which those who are not in the light will not acknowledge; they will not heed your testimony; but I will be with you; My grace and power shall sustain you. It is not you they are despising, but the messengers and the message I send to My people. They have shown contempt for the word of the Lord. Satan has blinded their eyes and perverted their judgment; and unless every soul shall repent of this their sin, this unsanctified independence that is doing insult to the Spirit of God, they will walk in darkness. I will remove the candlestick out of his place except they repent and be converted, that I should heal them. They have obscured their spiritual eyesight. They would not that God would manifest His Spirit and His power; for they have a spirit of mockery and disgust at My word. Lightness, trifling, jesting, and joking are daily practiced. They have not set their hearts to seek Me. They walk in the sparks of their own kindling, and unless they repent they shall lie down in sorrow. Thus saith the Lord: Stand at your post of duty; for I am with thee, and will not leave thee nor forsake thee.’ These words from God I have not dared to disregard.” The 1888 Materials, 1067.

> „Când mi-am propus să plec din Minneapolis, îngerul Domnului a stat lângă mine și a spus: «Nu așa; Dumnezeu are o lucrare pentru tine de făcut în acest loc. Poporul retrăiește răzvrătirea lui Core, Datan și Abiram. Te-am așezat în poziția cuvenită, pe care cei ce nu sunt în lumină nu o vor recunoaște; ei nu vor lua aminte la mărturia ta; dar Eu voi fi cu tine; harul și puterea Mea te vor susține. Nu pe tine te disprețuiesc, ci pe solii și solia pe care o trimit poporului Meu. Ei au arătat dispreț față de cuvântul Domnului. Satana le-a orbit ochii și le-a pervertit judecata; și, dacă nu se va pocăi fiecare suflet de acest păcat al lor, de această independență nesfințită care aduce insultă Duhului lui Dumnezeu, vor umbla în întuneric. Voi muta sfeșnicul din locul lui, dacă nu se pocăiesc și nu se întorc, ca să-i vindec. Ei și-au întunecat vederea spirituală. N-au vrut ca Dumnezeu să-Și manifeste Duhul și puterea; căci au un spirit de batjocură și de dezgust față de cuvântul Meu. Ușurătatea, frivolitatea, gluma și zeflemeaua sunt practicate zilnic. Ei nu și-au pus inima să Mă caute. Ei umblă în scânteile aprinse de ei înșiși și, dacă nu se pocăiesc, se vor culca în durere. Așa vorbește Domnul: Stai la postul datoriei tale; căci Eu sunt cu tine și nu te voi lăsa, nici nu te voi părăsi.» Aceste cuvinte de la Dumnezeu n-am îndrăznit să le nesocotesc.” The 1888 Materials, 1067.

Sister White paralleled Samuel’s attitude and was told to remain with the rebels and their rebellion and “stand at” the “post” of her “duty.” She was commanded to stand her post, after she (the prophetess) had determined to leave the rebels and their rebellion unto themselves.

Soră White a fost pusă în paralel cu atitudinea lui Samuel și i s-a spus să rămână cu răzvrătiții și răzvrătirea lor și „să stea la” „postul” „datoriei” sale. I s-a poruncit să-și păstreze postul, după ce ea (profeteasa) hotărâse să-i lase pe răzvrătiți și răzvrătirea lor în voia lor înșiși.

The rule of first mention, which is a primary component of the principle of Alpha and Omega, identifies that the first time a subject is mentioned is of supreme importance. Connected with the very beginning of Lucifer’s rebellion was the fact that if God had wanted to, He had all the power necessary to eliminate Lucifer at Lucifer’s very first selfish thought that had originated within Lucifer’s mind. God could have removed Lucifer from the creation and He has the power that had He chosen to do so, He could have done it in such a fashion that no other angels would have even known what had happened. Of course, He did not do that, for among other things it would have been a denial of His character, but He does possess the creative power that would have allowed Him to do that very thing. But he didn’t do it. He patiently allowed the rebellion to become part of the witness of His character, part of the testimony of the controversy that had begun in heaven and was to ultimately come to the earth. This is what Moses’ dialogue accomplished for ancient Israel. God allowed the generation of rebels to die in the wilderness and used that history as a biblical example to further the truths connected with the everlasting gospel.

Rregulli i përmendjes së parë, i cili është një përbërës parësor i parimit të Alfa-s dhe Omega-s, përcakton se hera e parë kur përmendet një subjekt është me rëndësi supreme. I lidhur me vetë fillimin e rebelimit të Luciferit ishte fakti se, po të kishte dashur Perëndia, Ai kishte gjithë fuqinë e nevojshme për ta zhdukur Luciferin që në mendimin e parë egoist të Luciferit, i cili kishte lindur brenda mendjes së tij. Perëndia mund ta kishte larguar Luciferin nga krijimi dhe Ai ka atë fuqi që, po të kishte zgjedhur ta bënte këtë, do të mund ta kishte bërë në një mënyrë të tillë që as engjëjt e tjerë të mos e kishin ditur fare se çfarë kishte ndodhur. Natyrisht, Ai nuk e bëri këtë, sepse, ndër të tjera, kjo do të kishte qenë një mohim i karakterit të Tij, por Ai zotëron vërtet fuqinë krijuese që do t’i kishte lejuar ta bënte pikërisht këtë gjë. Por Ai nuk e bëri. Me durim, Ai lejoi që rebelimi të bëhej pjesë e dëshmisë së karakterit të Tij, pjesë e dëshmisë së polemikës që kishte filluar në qiell dhe që, përfundimisht, do të vinte në tokë. Këtë arriti dialogu i Moisiut për Izraelin e lashtë. Perëndia lejoi që brezi i rebelëve të vdiste në shkretëtirë dhe e përdori atë histori si një shembull biblik për të çuar përpara të vërtetat e lidhura me ungjillin e përjetshëm.

So too, with the rejection of God as king in the days of Samuel. Samuel was instructed to go ahead and stand his post of duty, in spite of Samuel’s personal convictions and prophetic knowledge. This element of God’s prophetic and historical oversight is also recognized in the rebuilding of the temple after the Babylonian captivity. God predicted and governed every element of the seventy years of captivity; the return to Jerusalem, the rebuilding of Jerusalem, the temple and the streets and walls. He set forth the time prophecies that identified when they would be freed from captivity. He identified how many decrees there would be to mark the beginning of the twenty-three hundred years. He identified Cyrus by name, the heathen king that would begin the process with the first decree. All the elements of rebuilding Jerusalem and the temple were specifically identified and He raised up righteous men and prophets to accomplish the work.

La fel și în cazul respingerii lui Dumnezeu ca Împărat în zilele lui Samuel. Lui Samuel i s-a poruncit să meargă înainte și să-și ocupe postul datoriei, în pofida convingerilor sale personale și a cunoașterii sale profetice. Acest aspect al supravegherii profetice și istorice a lui Dumnezeu este recunoscut și în reconstruirea templului după captivitatea babiloniană. Dumnezeu a prezis și a guvernat fiecare element al celor șaptezeci de ani de captivitate; întoarcerea la Ierusalim, reconstruirea Ierusalimului, a templului și a străzilor și zidurilor. El a stabilit profețiile de timp care arătau când aveau să fie eliberați din captivitate. El a arătat câte decrete aveau să existe pentru a marca începutul celor două mii trei sute de ani. El l-a identificat pe Cirus pe nume, împăratul păgân care avea să înceapă procesul prin primul decret. Toate elementele reconstruirii Ierusalimului și ale templului au fost identificate în mod specific, iar El a ridicat oameni neprihăniți și profeți pentru a împlini lucrarea.

In spite of all the obvious divine prophetic foreknowledge and intervention, the rebellion that had led to the captivity in Babylon had already brought to a conclusion His personal presence with the people of God. The shekinah glory never returned to the temple that was rebuilt. The entire history was employed to provide prophetic structure to the history at the end of the world, though the temple never again was blessed by the presence of the shekinah in the Most Holy Place. In that sense, the temple that was rebuilt was testimony not of God’s presence, but of Israel’s rebellion. Yet the prophets of that history, like as Samuel and Sister White at Minneapolis continued to serve in the capacity of prophets.

În pofida întregii evidente preștiințe profetice divine și a intervenției Sale, răzvrătirea care dusese la captivitatea din Babilon adusese deja la încheiere prezența Sa personală împreună cu poporul lui Dumnezeu. Slava Șechinah nu s-a mai întors niciodată în templul care a fost reconstruit. Întreaga istorie a fost folosită pentru a oferi structură profetică istoriei de la sfârșitul lumii, deși templul nu a mai fost niciodată binecuvântat de prezența Șechinahului în Locul Preasfânt. În acest sens, templul care a fost reconstruit era o mărturie nu a prezenței lui Dumnezeu, ci a răzvrătirii lui Israel. Totuși, profeții acelei istorii, asemenea lui Samuel și sorei White la Minneapolis, au continuat să slujească în calitate de profeți.

The rebellion of Lucifer is the first thing mentioned in the great controversy between Christ and Satan, and God allowed the rebellion to continue for His own purposes. Samuel, in spite of his righteous indignation against Israel’s desire to be like the other nations was directed to participate in anointing the first two kings. And the prophets of God participated in rebuilding God’s temple, the temple that would never again have the shekinah presence of God.

Răzvrătirea lui Lucifer este primul lucru menționat în marea luptă dintre Hristos și Satana, iar Dumnezeu a îngăduit ca răzvrătirea să continue pentru propriile Sale scopuri. Samuel, în pofida indignării sale drepte față de dorința lui Israel de a fi ca celelalte neamuri, a fost îndrumat să ia parte la ungerea primilor doi împărați. Iar prorocii lui Dumnezeu au luat parte la reconstruirea Templului lui Dumnezeu, templul care nu avea să mai aibă niciodată prezența Șekinei lui Dumnezeu.

Those that employ their “dishes of fables” against the prophetic Word, in an attempt to cover up the rebellion of Adventism in 1863, and who choose to base their argument upon the logic that if anything happened wrong in 1863, the prophetess would have forbidden it, are willfully ignorant of the first principle that is identified in the very first mention of rebellion against God. God allows rebellion for His own purposes and if He chooses for His prophets to remain neutral or silent in the rebellions that might arrive, that is His choice.

Cei care își folosesc „vasele cu basme” împotriva Cuvântului profetic, într-o încercare de a acoperi răzvrătirea adventismului din 1863, și care aleg să-și întemeieze argumentul pe logica potrivit căreia, dacă în 1863 s-ar fi petrecut ceva greșit, profetesa ar fi interzis acel lucru, sunt cu bună știință ignoranți față de primul principiu care este identificat chiar în prima menționare a răzvrătirii împotriva lui Dumnezeu. Dumnezeu îngăduie răzvrătirea pentru propriile Sale scopuri, iar dacă alege ca profeții Săi să rămână neutri sau tăcuți în răzvrătirile care ar putea să apară, aceasta este alegerea Sa.

As we begin to consider the testing process of 1844 through 1863, that has been typified by the ten tests ancient Israel failed after they crossed the Red Sea, it is essential to understand this biblical fact. God’s prophets function as His prophets in times of obedience and disobedience, and at times they do not protest issues that would appear on the surface as something a prophet would be expected to protest. At times they are obviously aware of the rebellion but are restrained and at other times the Lord holds His hand over their eyes in regard to the rebellion. When that perspective is recognized, 1863 becomes a significant waymark in the history of the sixth kingdom of Bible prophecy, for both the horn of Protestantism and the horn of Republicanism.

Mientras comenzamos a considerar el proceso de prueba de 1844 a 1863, que ha sido tipificado por las diez pruebas que el antiguo Israel no superó después de cruzar el Mar Rojo, es esencial comprender este hecho bíblico. Los profetas de Dios actúan como Sus profetas tanto en tiempos de obediencia como de desobediencia, y en ocasiones no protestan cuestiones que, en la superficie, parecerían ser algo contra lo cual se esperaría que un profeta protestara. A veces son manifiestamente conscientes de la rebelión, pero son restringidos, y en otras ocasiones el Señor pone Su mano sobre sus ojos con respecto a la rebelión. Cuando se reconoce esa perspectiva, 1863 llega a ser un hito significativo en la historia del sexto reino de la profecía bíblica, tanto para el cuerno del protestantismo como para el cuerno del republicanismo.

> I have also spoken by the prophets, and I have multiplied visions, and used similitudes, by the ministry of the prophets. Hosea 12:10.

> Am vorbit, de asemenea, prin proroci, am înmulțit vedeniile și am folosit pilde, prin slujirea prorocilor. Osea 12:10.

Back to Articles