Article

# Panium - Number Nineteen

Panium - Numărul nouăsprezece

The Greats: Antiochus, Constantine, and the Last President

Cei Mari: Antioh, Constantin și Ultimul Președinte

Author

Jeff Pippenger

Published

March 1, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

The key to rightly dividing verses ten through sixteen of Daniel eleven is found in the basic prophetic applications that were employed over thirty years ago, in 1996, when The Time of the End magazine was published. Thirty years later, the Lord has revealed that another prophetic message is to be formalized as was the Millerite message formalized in 1831. In the omega history of these thirty years the message to be formalized is represented as a correction of a previous message of Islam, as represented by Josiah Litch and also a corrected message of the closed door, as represented by Samuel Snow, which is the symbol of the parable of the ten virgins. A message of Islam, accompanied with a warning of the progressive closing doors of probation as Christ finishes His work of judgment will be proclaimed. The message is twofold, possessing and internal and external line, which in turn represent the first two steps of the three-step testing process that always occurs when a prophecy is unsealed, as was the revelation of Jesus Christ on December 31, 2023.

Cheia pentru a împărți corect versetele zece până la șaisprezece din Daniel unsprezece se găsește în aplicațiile profetice de bază care au fost folosite cu peste treizeci de ani în urmă, în 1996, când a fost publicată revista The Time of the End. Treizeci de ani mai târziu, Domnul a descoperit că un alt mesaj profetic urmează să fie formalizat, așa cum mesajul millerit a fost formalizat în 1831. În istoria omega a acestor treizeci de ani, mesajul care urmează să fie formalizat este reprezentat ca o corectare a unui mesaj anterior despre Islam, așa cum este reprezentat de Josiah Litch, și, de asemenea, ca un mesaj corectat al ușii închise, așa cum este reprezentat de Samuel Snow, care este simbolul pildei celor zece fecioare. Va fi proclamat un mesaj despre Islam, însoțit de un avertisment cu privire la închiderea progresivă a ușilor harului pe măsură ce Hristos Își încheie lucrarea de judecată. Mesajul este dublu, posedând o linie internă și una externă, care, la rândul lor, reprezintă primele două etape ale procesului de încercare în trei pași care are loc întotdeauna atunci când o profeție este desigilată, așa cum a fost descoperirea lui Isus Hristos din 31 decembrie 2023.

The Time of the End magazine contains the basic overview of the future for America as represented in the last six verses of Daniel eleven which were unsealed at the time of the end in 1989. The magazine has been in the public record for thirty years and no one saw that a main theme of the magazine was the religious struggle between communism and the churches under the influence of Catholicism, especially in the Ukraine. That religious battle from the period of 1989, explains the context of the religious demise of Putin as represented by Ptolemy and Uzziah in the rebellion they both manifested at the temple in Jerusalem. The temple in Jerusalem was Uzziah’s temple, not Ptolemy’s temple. Both Putin and Zelenskyy desecrate the same temple in two different ways; one as an Egyptian and one as a Jew.

Revista „Timpul sfârșitului” conține prezentarea de bază a viitorului Americii, așa cum este reprezentat în ultimele șase versete din Daniel unsprezece, care au fost desigilate la timpul sfârșitului, în 1989. Revista se află în evidența publică de treizeci de ani și nimeni nu a văzut că una dintre temele principale ale revistei era lupta religioasă dintre comunism și bisericile aflate sub influența catolicismului, mai ales în Ucraina. Acea bătălie religioasă din perioada anului 1989 explică contextul decăderii religioase a lui Putin, așa cum este reprezentată prin Ptolemeu și Ozia în răzvrătirea pe care au manifestat-o amândoi la templul din Ierusalim. Templul din Ierusalim era templul lui Ozia, nu templul lui Ptolemeu. Atât Putin, cât și Zelenski profanează același templu în două moduri diferite: unul ca egiptean și celălalt ca iudeu.

The church that was struggling against the king of the south in 1989 was the Catholic church. And why not? Atheism of France delivered the deadly wound to the king of the north in 1798, so why wouldn’t the papacy retaliate against atheism’s long-drawn-out persecution of the Catholic church, especially in the Ukraine? More significant is that this clear testimony about the Ukraine came from a publication in 1996, that was citing the secular historians about the history of 1989. Now that the Lord is unsealing the hidden history of verse forty, He has pointed to the struggle between two orthodox churches to provide the prophetic and historical context of the battle of Raphia and its aftermath, and He had already included the necessary insights in The Time of the End magazine that was published thirty years ago.

Biserica care se lupta împotriva împăratului de la miazăzi în 1989 era Biserica Catolică. Și de ce nu? Ateismul Franței i-a provocat rana de moarte împăratului de la miazănoapte în 1798, așadar de ce nu ar riposta papalitatea împotriva persecuției îndelungate a ateismului asupra Bisericii Catolice, mai ales în Ucraina? Și mai semnificativ este faptul că această mărturie clară despre Ucraina provenea dintr-o publicație din 1996, care îi cita pe istoricii seculari cu privire la istoria anului 1989. Acum, când Domnul desigilează istoria ascunsă a versetului patruzeci, El a indicat lupta dintre două biserici ortodoxe pentru a oferi contextul profetic și istoric al bătăliei de la Rafia și al urmărilor ei, iar El inclusese deja perspectivele necesare în revista The Time of the End, publicată cu treizeci de ani în urmă.

The demise of Napoleon aligns with the progressive demise of Lenin, Stalin and the system of the Soviet Union. When the prophetic southern kingdom moved its capital to Russia there were two major revolutions in 1917. The first is what is called the Russian revolution when the Czar was overthrown, and then in the same year the Bolshevik Revolution followed, which led to the civil war of 1917 unto 1922. In 1922 the Soviet Union was formed.

Căderea lui Napoleon se aliniază cu declinul progresiv al lui Lenin, Stalin și al sistemului Uniunii Sovietice. Când împărăția profetică de la miazăzi și-a mutat capitala în Rusia, au avut loc două revoluții majore în 1917. Prima este ceea ce se numește Revoluția Rusă, când Țarul a fost răsturnat, iar apoi, în același an, a urmat Revoluția Bolșevică, care a dus la războiul civil din 1917 până în 1922. În 1922 s-a format Uniunea Sovietică.

The beginning of Russia as the spiritual king of the south represented a two-step revolution that led to civil war, then the formation of a confederacy of countries. The collapse of the Soviet Union was also two steps, beginning with the tearing down of the Berlin wall on November 9, 1989, which then led to the dissolution of the Soviet Union on December 31, 1991. As the last ruler of Russia, the king of the south, Vladimir Putin was typified by the first Russian ruler—Vladimir Lenin.

Începutul Rusiei ca împăratul spiritual al sudului a reprezentat o revoluție în două etape, care a condus la război civil, apoi la formarea unei confederații de țări. Prăbușirea Uniunii Sovietice a fost, de asemenea, în două etape, începând cu dărâmarea Zidului Berlinului la 9 noiembrie 1989, care a dus apoi la dizolvarea Uniunii Sovietice la 31 decembrie 1991. Ca ultim conducător al Rusiei, împăratul sudului, Vladimir Putin a fost prefigurat de primul conducător rus — Vladimir Lenin.

Vladimir means “a great leader” and Putin means “the path.” Lenin means “a great river,” but Vladimir Lenin chose the name of Lenin to hide his real name, which was Vladimir Ilyich Ulyanov. Ilyich means “son of Elijah,” and Ulyanov means “youthful son of Elijah.”

Vladimir înseamnă „un mare conducător”, iar Putin înseamnă „calea”. Lenin înseamnă „un mare râu”, însă Vladimir Lenin a ales numele Lenin pentru a-și ascunde numele real, care era Vladimir Ilici Ulianov. Ilici înseamnă „fiul lui Ilie”, iar Ulianov înseamnă „tânărul fiu al lui Ilie”.

The great Russian leader on the path, in the history represented by the battle of Raphia in 217 BC, was typified by the first leader of Russia, who as Vladimir Lenin was the great leader of the mighty river, but who hid his name. A name is a symbol of character, and for Vladimir to hide his two names represents a character that chose a great river of political thought, over a character represented by Elijah, which means “God is Jehovah.” The root of atheism is the denial of God, and atheism is a prime characteristic of the king of the south. The second and third given name of Lenin emphasize Elijah and his son, and the end of Russia as the king of the south is represented by Ptolemy IV, who was victorious at the battle of Raphia, but when Antiochus returned in 200 BC at the battle of Panium Ptolemy’s five-year-old son was then ruling. Lenin’s two original names identify Elijah and his son, and align with Ptolemy and his son. Elijah and the message to his children occurs in the latter days, just before “the great and dreadful day of the Lord;” which is where the battles of Raphia and Panium are also located.

Marele conducător rus de pe cale, în istoria reprezentată de bătălia de la Rafia din anul 217 î.Hr., a fost prefigurat de primul conducător al Rusiei, care, sub numele de Vladimir Lenin, a fost marele conducător al râului puternic, dar care și-a ascuns numele. Un nume este un simbol al caracterului, iar faptul că Vladimir și-a ascuns cele două nume reprezintă un caracter care a ales un mare râu al gândirii politice în locul unui caracter reprezentat de Ilie, care înseamnă „Dumnezeu este Iehova”. Rădăcina ateismului este negarea lui Dumnezeu, iar ateismul este o caracteristică principală a împăratului de la miazăzi. Al doilea și al treilea nume dat ale lui Lenin pun accentul pe Ilie și pe fiul său, iar sfârșitul Rusiei ca împărat al miazăzii este reprezentat de Ptolemeu al IV-lea, care a fost biruitor în bătălia de la Rafia, dar când Antioh s-a întors în anul 200 î.Hr., la bătălia de la Panium, atunci domnea fiul de cinci ani al lui Ptolemeu. Cele două nume originare ale lui Lenin îi identifică pe Ilie și pe fiul său și se aliniază cu Ptolemeu și cu fiul său. Ilie și solia către copiii săi apar în zilele din urmă, chiar înainte de „ziua cea mare și înfricoșată a Domnului”; acolo sunt situate și bătăliile de la Rafia și de la Panium.

> Behold, I will send you Elijah the prophet before the coming of the great and dreadful day of the Lord: And he shall turn the heart of the fathers to the children, and the heart of the children to their fathers, lest I come and smite the earth with a curse. Malachi 4:5, 6.

> Iată, vi-l voi trimite pe prorocul Ilie înainte de venirea zilei celei mari și înfricoșătoare a Domnului; și el va întoarce inima părinților spre copii și inima copiilor spre părinții lor, ca nu cumva să vin și să lovesc țara cu blestem. Maleahi 4:5, 6.

The testimony of Uzziah and Ptolemy align in verse eleven of Daniel eleven, and Uzziah lived for eleven years after his rebellion and leprosy; whereas, Ptolemy ruled for a total of seventeen years, which is the same number of years between the battles of verse eleven and verse fifteen. The 250-year prophecy that began in 457 BC, ended in 207 BC in the middle of those two battles; ten years after Raphia and seven before Panium. Ptolemy IV’s reign began in 221 BC, and he died in 204 BC, so the seventeen years of Ptolemy are not the same line as the seventeen years from Raphia to Panium. Nor are they the same seventeen years that are represented by the conclusion of the 250-year prophecy beginning with Nero in 64 and ending in 313. From 313 to the first Sunday law in 321 is eight years, and nine years later in 330 Constantine divided the kingdom into east and west.

Mărturia lui Ozia și a lui Ptolemeu se aliniază în versetul unsprezece din Daniel unsprezece, iar Ozia a trăit unsprezece ani după răzvrătirea sa și lepra sa; pe când Ptolemeu a domnit în total șaptesprezece ani, care este același număr de ani dintre bătăliile din versetul unsprezece și versetul cincisprezece. Profeția de 250 de ani, care a început în 457 î.Hr., s-a încheiat în 207 î.Hr., la mijlocul celor două bătălii; la zece ani după Rafia și cu șapte ani înainte de Paniu. Domnia lui Ptolemeu al IV-lea a început în 221 î.Hr., iar el a murit în 204 î.Hr., astfel că cei șaptesprezece ani ai lui Ptolemeu nu sunt aceeași linie cu cei șaptesprezece ani de la Rafia la Paniu. Nici nu sunt aceiași șaptesprezece ani care sunt reprezentați prin încheierea profeției de 250 de ani, începând cu Nero în anul 64 și încheindu-se în 313. De la 313 până la prima lege duminicală, în 321, sunt opt ani, iar nouă ani mai târziu, în 330, Constantin a împărțit împărăția în răsărit și apus.

In the very near future Putin and Russia will defeat Ukraine and the footsteps of Ptolemy and Uzziah will begin to repeat in the history represented by verse twelve. The two biblical witnesses place the final crisis for Putin in a church and state crisis. Their rebellion was manifested at the temple in Jerusalem, thus identifying Uzziah’s temple and religion as the point of prophetic reference.

Katika wakati wa karibu sana ujao, Putin na Urusi wataishinda Ukraina, na nyayo za Ptolemy na Uzia zitaanza kujirudia katika historia inayowakilishwa na aya ya kumi na mbili. Mashahidi wawili wa kibiblia huweka mgogoro wa mwisho wa Putin katika mgogoro wa kanisa na dola. Uasi wao ulidhihirishwa katika hekalu la Yerusalemu, hivyo kulitambua hekalu na dini ya Uzia kuwa ndiyo mahali pa rejea ya kinabii.

Zelenskyy, which means “green,” is the puppet of the globalist bureaucrats of the European Union and the United Nations, whose globalist agenda is aptly represented by the green political movement that worships mother earth. It is fitting that Zelenskyy was an actor, for he is clearly a proxy of other powers, and his name meaning “green” identifies the political philosophy that guides his movements on the chess board of human history. Checkmate is right around the corner for Zelenskyy.

Zelenskyy, care înseamnă „verde”, este marioneta birocraților globaliști ai Uniunii Europene și ai Organizației Națiunilor Unite, a căror agendă globalistă este reprezentată în mod potrivit de mișcarea politică verde, care se închină mamei-pământ. Se cuvine ca Zelenskyy să fi fost actor, căci este în mod limpede un instrument al altor puteri, iar semnificația numelui său, „verde”, identifică filosofia politică ce îi călăuzește mișcările pe tabla de șah a istoriei omenirii. Șah-mat pentru Zelenskyy este chiar după colț.

In this final history the rebellion of Uzziah and Ptolemy will once again be acted out, but Ptolemy (Putin) died four years before the battle of Panium, and the last ruler of the king of the south is represented by a five-year-old child who is being handled by a series of corrupt and incompetent regents.

In iri higanthi nga kasaysayan, an pagrebelde nira Uzziah ngan Ptolemy pag-aawiton na liwat; kondi hi Ptolemy (Putin) namatay upat ka tuig antes han girra ha Panium, ngan an urhi nga magmarando han hadi han sur ginrirepresentaran hin usa nga bata nga lima ka tuig an panuigon, nga ginpapadumara han sunod-sunod nga mga regente nga mga kurakot ngan waray kapas.

Ptolemy V was only about 5–6 years old when he ascended the throne in 204 BC (after his father’s mysterious death), and the Ptolemaic kingdom was paralyzed by a series of incompetent or corrupt regencies during his reign. The initial regency was from 204–202 BC, after Ptolemy IV’s death was concealed and his mother Arsinoe III murdered. The court favorites Sosibius, a longtime minister under Ptolemy IV, and Agathocles the brother of Ptolemy IV’s mistress Agathoclea, declared themselves regents. They forged or presented a will making them guardians, placed the young king under the care of Agathoclea and her family, and purged potential rivals. Sosibius handled much of the early administration.

Ptolemeu V avea doar aproximativ 5–6 ani când a urcat pe tron în anul 204 î.Hr. (după moartea misterioasă a tatălui său), iar regatul ptolemaic a fost paralizat de o serie de regențe incompetente sau corupte în timpul domniei sale. Regența inițială a fost între 204–202 î.Hr., după ce moartea lui Ptolemeu IV a fost ascunsă, iar mama sa, Arsinoe III, a fost ucisă. Favoriții curții, Sosibios, ministru de lungă durată sub Ptolemeu IV, și Agatocle, fratele Agatocleei, amanta lui Ptolemeu IV, s-au declarat regenți. Ei au falsificat sau au prezentat un testament care îi făcea tutori, l-au pus pe tânărul rege sub îngrijirea Agatocleei și a familiei ei și au înlăturat potențialii rivali. Sosibios s-a ocupat de mare parte a administrației timpurii.

A shift occurred around 202 BC, when Agathocles became the dominant regent, but was widely hated for debauchery and mismanagement. A popular uprising in Alexandria led to his brutal lynching by a mob, with the boy-king nominally approving. Subsequent regents were Tlepolemus the governor of Pelusium, and then Aristomenes. By the time of the battle of Panium in 200 BC, the kingdom was under this rotating series of regents and court advisors.

O schimbare s-a produs în jurul anului 202 î.Hr., când Agatocle a devenit regentul dominant, dar era urât pe scară largă din pricina desfrâului și a proastei administrări. O răscoală populară în Alexandria a dus la linșarea sa brutală de către o gloată, cu aprobarea nominală a regelui-copil. Regenții care au urmat au fost Tlepolemus, guvernatorul Pelusiumului, iar apoi Aristomenes. Până la vremea bătăliei de la Panium, în anul 200 î.Hr., regatul se afla sub această serie schimbătoare de regenți și sfetnici de curte.

At the battle of Panium the Ptolemaic forces were led in the field by the general Scopas of Aetolia, a mercenary commander appointed under the regency, not by Ptolemy V himself. The young king had no real control—the decisions, military strategy, and kingdom’s overall weakness stemmed from the regents’ paralysis, internal revolts (like the native Egyptian uprisings), and court intrigue. This instability allowed Antiochus III the Great to decisively defeat Scopas at Panium, seizing Coele-Syria, including Judea permanently from Ptolemaic control.

በፓኒዮን ጦርነት ላይ የጦር ሜዳውን የፕቶሌማይስ ኃይሎች የመራው ንጉሥ ፕቶሌሚ አምስተኛ ራሱ ሳይሆን፣ በአስተዳደር ጊዜ የተሾመ ከአይቶሊያ የመጣ ቅጥረኛ አዛዥ ጄኔራል ስኮፓስ ነበር። ወጣቱ ንጉሥ እውነተኛ ቁጥጥር አልነበረውም—ውሳኔዎቹ፣ የጦር ስትራቴጂው፣ እና የመንግሥቱ አጠቃላይ ድካም ከአስተዳዳሪዎቹ መደንዘዝ፣ ከውስጣዊ አመፆች (እንደ አገር በቀል ግብፃውያን ዓመፆች) እና ከቤተ መንግሥት ሴራ የተነሡ ነበሩ። ይህ አለመረጋጋት ታላቁ አንቲዮክስ ሶስተኛ በፓኒዮን ስኮፓስን በወሳኝነት እንዲያሸንፈው እና ኮኤሌ-ሶርያን፣ ይሁዳን ጨምሮ፣ ከፕቶሌማይስ ቁጥጥር በቋሚነት እንዲነጥቅ አስችሎታል።

Historians discuss the probability that Ptolemy IV’s death was by poisoning, which is also part of the historical speculation concerning Vladimir Lenin, Joseph Stalin, as well as the queen of the south, Cleopatra. Putin prevails in the Ukrainian War, but then his demise begins with his desire to implement the controlling relationship that the Soviet Union formerly had with the Ukrainian church, which when removed in 1989, was the symbol of the victory of the king of the north over the king of the south.

Бисерари эҳтимолиро баррасӣ мекунанд, ки марги Птолемейи IV бар асари заҳролудкунӣ рух додааст; ҳамин низ ҷузъи тахминҳои таърихӣ дар бораи Владимир Ленин, Иосиф Сталин, инчунин маликаи ҷануб, Клеопатра, мебошад. Путин дар Ҷанги Украина пирӯз мешавад, аммо пасон заволи ӯ бо хоҳиши вай барои ҷорӣ сохтани он муносибати назоратгаронае оғоз меёбад, ки Иттиҳоди Шӯравӣ пештар бо калисои Украина дошт, ва барҳам хӯрдани он дар соли 1989 рамзи пирӯзии подшоҳи шимол бар подшоҳи ҷануб буд.

The Ukraine is the cradle of Eastern Slavic Orthodoxy. The baptism of Vladimir the Great took place in 988 in Kyiv. Moscow later claimed the title “Third Rome” after Constantinople fell, positioning itself as the rightful heir and spiritual guardian of all Russian lands, including the Ukraine as its “canonical territory”.

Ucraina este leagănul Ortodoxiei slave răsăritene. Botezul lui Vladimir cel Mare a avut loc în anul 988 la Kiev. Ulterior, Moscova și-a revendicat titlul de „A Treia Romă” după căderea Constantinopolului, poziționându-se drept moștenitoarea de drept și ocrotitoarea spirituală a tuturor pământurilor rusești, inclusiv a Ucrainei ca „teritoriu canonic” al său.

The Moscow Patriarchate has always viewed Ukraine as spiritually inseparable from Russia with the motto of “One people, one faith,” which is a phrase Putin himself has repeatedly used. Ukraine, especially since 2014/2022, increasingly sees Moscow’s oversight as colonial and imperial domination rather than true spiritual motherhood. As of February 2026, there are two competing Orthodox structures. One is the Orthodox Church of Ukraine, which since 2019 has been independent from Ecumenical Patriarch Bartholomew of Constantinople. In Kyiv the Orthodox Church of Ukraine is considered as the truly national church.

Patriarhatul Moscovei a privit întotdeauna Ucraina ca fiind inseparabilă spiritual de Rusia, sub deviza „Un singur popor, o singură credință”, expresie pe care însuși Putin a folosit-o în repetate rânduri. Ucraina, mai ales din 2014/2022 încoace, consideră tot mai mult supravegherea Moscovei drept o dominație colonială și imperială, mai degrabă decât o adevărată maternitate spirituală. La data de februarie 2026, există două structuri ortodoxe concurente. Una dintre ele este Biserica Ortodoxă a Ucrainei, care din 2019 este independentă de Patriarhul Ecumenic Bartolomeu al Constantinopolului. La Kiev, Biserica Ortodoxă a Ucrainei este considerată adevărata Biserică națională.

Reader beware: the Orthodox Church of Ukraine is a different church than the Ukrainian Orthodox church. The Ukrainian Orthodox church is connected with Russia’s orthodox church, and for this reason Zelenskyy has been attacking it. The Vatican opposes the attacks of Zelenskyy that are already underway, but Putin’s rebellion of verse twelve follows his victory at Raphia, and is yet future.

Cititorule, ia seama: Biserica Ortodoxă a Ucrainei este o altă biserică decât Biserica Ortodoxă Ucraineană. Biserica Ortodoxă Ucraineană este legată de Biserica Ortodoxă a Rusiei, iar din acest motiv Zelenskyy a atacat-o. Vaticanul se opune atacurilor lui Zelenskyy, care sunt deja în desfășurare, însă răzvrătirea lui Putin din versetul doisprezece urmează după victoria sa de la Raphia și aparține încă viitorului.

The Ukrainian Orthodox Church was historically linked to the Moscow body. In the aftermath of the invasion of 2022, the Ukrainian Orthodox Church declared full autonomy in May 2022, but Ukrainian state investigations (DESS) have repeatedly argued it remains canonically and legally affiliated with Moscow. Ukraine passed a law in August 2024 (signed by Zelenskyy) banning any religious body tied to the Russian Orthodox Church (the “aggressor state”). The Ukrainian Orthodox Church has been ordered to fully sever ties or face court-ordered dissolution of its Kyiv Metropolis. As of late 2025 and early 2026, there are ongoing raids, parish transfers to the Ukrainian Orthodox Church (over 1,300 since 2022), court cases, and UN experts warning of religious-freedom concerns regarding the Ukrainian Orthodox Church.

Бисерика Православă Украинянэ а фост историкументе легатэ де структура де ла Москва. Дупэ урмэриле инвазиеи дин 2022, Бисерика Православă Украинянэ а декларат автономие деплинэ ын май 2022, дар инвестигацииле статулуй украинян (DESS) ау сусцинут ын мод репетат кэ еа рэмыне, дин пункт де ведере каноник ши юридик, афилиатэ Москвеи. Украина а адоптат о леже ын август 2024 (семнатэ де Зеленский) каре интерзиче ориче корп религиос легат де Бисерика Православă Русэ („статул агресор”). Бисеричий Православе Украинене и с-а ордонат сэ рупэ ын мод деплин легэтуриле сау сэ се конфрунте ку дизолваря, диспусэ де инстанцэ, а Mitropoliei sale din Киев. Пынэ ла сфыршитул анулуй 2025 ши ынчепутул анулуй 2026, ау лок десчиндери ын курс, трансферурь де парохий кэтре Бисерика Ortodoxă a Ucrainei (песте 1.300 дин 2022), процесе ын инстанцэ ши эксперць ONU каре атраг атенция асупра unor preocupări privind libertatea religioasă în legătură cu Biserica Ortodoxă Ucraineană.

The Vatican has publicly opposed any forced dissolution of the Ukrainian Orthodox Church. Russia and Putin frame this as outright persecution of canonical Orthodoxy and have made protection of the “Russian Orthodox churches” an explicit demand in any peace negotiations. Russian propaganda consistently ties the Ukrainian Orthodox Church and the Ukrainian state attacks upon it as “Nazism” and as part of their “denazification” justification.

Ватикан јавно се спротивстави на какво било присилно распуштање на Украинската православна црква. Русија и Путин го претставуваат ова како отворен прогон на канонското Православие и ја направија заштитата на „руските православни цркви“ изречно барање во какви било мировни преговори. Руската пропаганда доследно ги поврзува Украинската православна црква и нападите на украинската држава врз неа со „нацизмот“ и како дел од нивното оправдување за „денацификација“.

Putin will presumptuously “enter the temple” and claim full spiritual dominion over Ukrainian Orthodoxy in attempt to re-subordinate the entire Ukrainian church structure under Moscow, demanding recognition as the rightful spiritual head of the Russian orthodox world.

Putin va „intra în templu” cu îndrăzneală și va revendica stăpânire spirituală deplină asupra Ortodoxiei ucrainene, în încercarea de a resubordona întreaga structură bisericească ucraineană sub Moscova, cerând să fie recunoscut drept capul spiritual de drept al lumii ortodoxe ruse.

This is the exact parallel to Ptolemy entering the Most Holy Place, while Uzziah is Zelenskyy seeking to burn incense. Ptolemy’s rebellion was in the Most Holy Place and Uzziah’s was in the holy place. A southern king, flushed with the victory of the “borderline,” ending the proxy-power of Nazism, and then overstepping into the place that belongs only to the realm of religion. Then will come a sudden providential humbling, and Putin will disappear from the scene (as Ptolemy IV died in 204 BC). After the power vacuum of a ‘weak-successors phase,’ the northern king returns with greater force and prevails at the modern battle of Panium in verse 15.

Acesta este paralelismul exact cu Ptolemeu intrând în Sfânta Sfintelor, în timp ce Ozia este Zelenskyy care caută să ardă tămâie. Răzvrătirea lui Ptolemeu a avut loc în Sfânta Sfintelor, iar cea a lui Ozia în Locul Sfânt. Un împărat de la miazăzi, însuflețit de biruința „liniei de hotar”, punând capăt puterii prin interpuși a nazismului, iar apoi depășind limita și pătrunzând în locul care aparține numai sferei religiei. Atunci va veni o smerire providențială, bruscă, și Putin va dispărea din scenă (așa cum Ptolemeu al IV-lea a murit în 204 î.Hr.). După vidul de putere al unei „faze a urmașilor slabi”, împăratul de la miazănoapte revine cu o forță mai mare și biruiește în bătălia modernă de la Panium din versetul 15.

## Seventeen

Șaptesprezece

Seventeen years occurs three times in the history where the battles of Raphia and Panium merge together, line upon line. The seventeen years from the edict of Milan where the eastern and western thrones of the empire were brought together through marriage, until the kingdom was divided and divorced in 330. The seventeen years beginning and ending are waymarks of two other related prophetic periods. Beginning with Nero in the year 64 a period of persecution is marked that ended in the history of Constantine the Great. The transition from Nero’s period of persecution unto the compromise represented by Constantine identifies the transition from the church of Smyrna unto the church of Pergamos. 313 and the edict of Milan identify the end of the church of Smyrna, and the end of the seventeen-year period is the year 330, which was the fulfillment of the three-hundred-and-sixty-year prophecy of Daniel 11:24.

Șaptesprezece ani se întâlnesc de trei ori în istorie, unde bătăliile de la Raphia și Panium se contopesc împreună, rând peste rând. Cei șaptesprezece ani de la edictul de la Milan, când tronurile de răsărit și de apus ale imperiului au fost aduse împreună prin căsătorie, până când împărăția a fost împărțită și divorțată în 330. Cei șaptesprezece ani de început și de sfârșit sunt repere pentru alte două perioade profetice înrudite. Începând cu Nero, în anul 64, este marcată o perioadă de persecuție care s-a încheiat în istoria lui Constantin cel Mare. Trecerea de la perioada de persecuție a lui Nero la compromisul reprezentat de Constantin identifică tranziția de la biserica din Smirna la biserica din Pergam. Anul 313 și edictul de la Milan identifică sfârșitul bisericii din Smirna, iar sfârșitul perioadei de șaptesprezece ani este anul 330, care a fost împlinirea profeției de trei sute șaizeci de ani din Daniel 11:24.

> He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:24.

> El va intra în pace chiar și în cele mai roditoare locuri ale provinciei; și va face ceea ce părinții săi n-au făcut, nici părinții părinților săi; va împărți între ei prada, jaful și bogățiile; da, își va urzi planurile împotriva întăriturilor, dar numai pentru o vreme. Daniel 11:24.

The seventeen years from 313 and the edict of Milan, begins with a fulfillment of prophecy and ends at the fulfillment of another prophecy. The first prophetic fulfillment which marks the beginning, identifies the transition from the church of Smyrna unto the church of Pergamos, and the prophecy that marks the end of those seventeen years, identifies the division of Rome into eastern and western Rome. The seventeen years is identified by prophetic history, not by any specific seventeen-year proclamation. The alpha of the division of the second church from the third church aligned with the division of the empire into east and west at the fulfillment of the time prophecy of 360 years. Those two prophecies establish a period of seventeen years, and they need to be established as a legitimate prophetic period based upon the witness of two or three; if seventeen is a valid prophetic symbol.

Cei șaptesprezece ani de la 313 și edictul de la Milano încep cu o împlinire a profeției și se încheie la împlinirea altei profeții. Prima împlinire profetică, care marchează începutul, identifică trecerea de la biserica Smirnei la biserica Pergamului, iar profeția care marchează sfârșitul acelor șaptesprezece ani identifică împărțirea Romei în Roma de Răsărit și Roma de Apus. Cei șaptesprezece ani sunt identificați prin istoria profetică, nu prin vreo proclamare specifică de șaptesprezece ani. Alfa despărțirii celei de-a doua biserici de a treia biserică s-a aliniat cu împărțirea imperiului în răsărit și apus la împlinirea profeției de timp de 360 de ani. Aceste două profeții stabilesc o perioadă de șaptesprezece ani și trebuie să fie stabilite ca o perioadă profetică legitimă pe temeiul mărturiei a doi sau a trei; dacă șaptesprezece este un simbol profetic.

Those witnesses exist in another 250-year period which began in 457 BC. On that date the 2,300-year prophecy of Daniel 8:14 began. 457 BC is a prophetic starting point, and an established prophetic waymark. Extending 250 years into the future brings you to 207 BC, which is the history between the battles of Raphia and Panium. The battle of Raphia and Panium cannot be separated, for they are both engaged in by Antiochus the Great. From the battle of Raphia in 217 BC unto the battle of Panium in 200 BC is seventeen years. The 2,300-year prophecy identifies a change of dispensation at the beginning, when the third decree restored Judah’s national sovereignty and then at the ending there was a change of dispensation when Christ moved from the holy place to the Most Holy Place. 207 BC represents the change of dispensation of Egyptian rule over Judea, unto the Seleucid dispensation of rule over the glorious land. The dispensation of Seleucid control over the glorious land produced the revolt of the Maccabees in 167 BC.

Acei martori există într-o altă perioadă de 250 de ani, care a început în anul 457 î.Hr. La acea dată a început profeția de 2.300 de ani din Daniel 8:14. Anul 457 î.Hr. este un punct de plecare profetic și un reper profetic consacrat. Extinderea cu 250 de ani în viitor vă aduce la anul 207 î.Hr., care aparține istoriei dintre bătăliile de la Rafia și Panium. Bătălia de la Rafia și cea de la Panium nu pot fi separate, căci amândouă sunt purtate de Antioh cel Mare. De la bătălia de la Rafia din 217 î.Hr. până la bătălia de la Panium din 200 î.Hr. sunt șaptesprezece ani. Profeția de 2.300 de ani identifică o schimbare de dispensație la început, când al treilea decret a restaurat suveranitatea națională a lui Iuda, iar apoi, la încheiere, a avut loc o schimbare de dispensație când Hristos S-a mutat din Locul Sfânt în Locul Preasfânt. Anul 207 î.Hr. reprezintă schimbarea de dispensație de la stăpânirea egipteană asupra Iudeii la dispensația stăpânirii seleucide asupra țării minunate. Dispensația controlului seleucid asupra țării minunate a produs răscoala Macabeilor în anul 167 î.Hr.

The Nero period of 250 years ends with the history of Constantine the GREAT and the 250 years that conclude between the two battles is the history of Antiochus the GREAT. At the battle of Raphia, Ptolemy IV defeated Antiochus the Great and Ptolemy reigned for seventeen years. Both 250-year periods contain a distinct seventeen-year period. Both end in the history of a ruler who is known as the GREAT. Both 250-year periods begin at an established prophetic waymark and they both end at an established prophetic waymark.

250 de ani ai perioadei lui Nero se încheie odată cu istoria lui Constantin cel MARE, iar cei 250 de ani care se încheie între cele două bătălii reprezintă istoria lui Antiohus cel MARE. La bătălia de la Rafia, Ptolemeu al IV-lea l-a învins pe Antiohus cel Mare, iar Ptolemeu a domnit timp de șaptesprezece ani. Ambele perioade de 250 de ani conțin o perioadă distinctă de șaptesprezece ani. Ambele se încheie în istoria unui conducător cunoscut drept cel MARE. Ambele perioade de 250 de ani încep la un reper profetic stabilit și amândouă se încheie la un reper profetic stabilit.

The United States began on July 4, 1776 and 250 years later brings you to July 4, 2026 when Donald Trump, who is known as the one seeking to make America “great,” is going to celebrate those 250 years. 2026, like unto the 250 years from 457 BC concludes in the middle of the history of the modern battles of Raphia and Panium, known as the Ukrainian and Third World War. The reign of a southern king, the period of the first Sunday law and the period from the battle of Raphia to Panium provide three periods of seventeen years that are all connected with the same prophetic history. Three 250-year periods all arrive together in the same prophetic histories. The three periods of 250 years establish three lines of prophetic truth with history associated with Donald Trump, represented as either Constantine the Great, or Antiochus the Great.

Съединените щати започват на 4 юли 1776 г., и 250 години по-късно това ви довежда до 4 юли 2026 г., когато Доналд Тръмп, който е известен като онзи, който се стреми да направи Америка „велика“, ще отбележи тези 250 години. 2026 г., подобно на 250-те години от 457 г. пр. Хр., завършва в средата на историята на съвременните битки при Рафия и Паниум, известни като Украинската и Третата световна война. Управлението на един южен цар, периодът на първия неделен закон и периодът от битката при Рафия до Паниум представят три периода от по седемнадесет години, които всички са свързани с една и съща пророческа история. Трите периода от по 250 години всички достигат заедно в едни и същи пророчески истории. Трите периода от 250 години установяват три линии на пророческа истина с история, свързана с Доналд Тръмп, представен или като Константин Велики, или като Антиох Велики.

The three lines of 250 years provide three different, but complementary illustrations of the latter days. Nero’s line identifies the seventeen-year history of compromise that perfectly speaks to the prophetic characteristics of the formation of the image of the beast.

Cele trei perioade de câte 250 de ani oferă trei ilustrații diferite, dar complementare, ale zilelor de pe urmă. Linia lui Nero identifică istoria de șaptesprezece ani a compromisului, care exprimă în mod desăvârșit caracteristicile profetice ale formării icoanei fiarei.

> “The Lord has shown me clearly that the image of the beast will be formed before probation closes; for it is to be the great test for the people of God, by which their eternal destiny will be decided. Your position is such a jumble of inconsistencies that but few will be deceived.

> „Domnul mi-a arătat în mod clar că icoana fiarei va fi făcută înainte de încheierea timpului de har; căci ea trebuie să fie marea probă pentru poporul lui Dumnezeu, prin care va fi hotărât destinul lor veșnic. Poziția ta este un asemenea amestec de inconsecvențe, încât doar foarte puțini vor fi înșelați. ”

> “In Revelation 13 this subject is plainly presented; [Revelation 13:11–17, quoted].

> „În Apocalipsa 13, acest subiect este prezentat în mod clar; [Apocalipsa 13:11–17, citat].”

> “This is the test that the people of God must have before they are sealed. All who proved their loyalty to God by observing His law, and refusing to accept a spurious sabbath, will rank under the banner of the Lord God Jehovah, and will receive the seal of the living God. Those who yield the truth of heavenly origin and accept the Sunday sabbath, will receive the mark of the beast.” Manuscript Releases, volume 15, 15.

> „Aceasta este încercarea pe care poporul lui Dumnezeu trebuie s-o aibă înainte de a fi pecetluit. Toți aceia care și-au dovedit loialitatea față de Dumnezeu prin păzirea Legii Sale și prin refuzul de a accepta un sabat falsificat se vor așeza sub steagul Domnului Dumnezeu Iehova și vor primi pecetea Dumnezeului celui viu. Aceia care cedează adevărul de origine cerească și acceptă sabatul duminical vor primi semnul fiarei.” Manuscript Releases, volumul 15, 15.

The image of the beast is the combination of church and state, with the church in control of the relationship. The compromise of Constantine in attempting to bring paganism together with Christianity is the classic example of the compromise of the latter days.

Chipul fiarei este combinația dintre biserică și stat, cu biserica deținând controlul asupra acestei relații. Compromisul lui Constantin, în încercarea de a aduce împreună păgânismul și creștinismul, este exemplul clasic al compromisului din zilele de pe urmă.

> “In the movements now in progress in the United States to secure for the institutions and usages of the church the support of the state, Protestants are following in the steps of papists. Nay, more, they are opening the door for the papacy to regain in Protestant America the supremacy which she has lost in the Old World. And that which gives greater significance to this movement is the fact that the principal object contemplated is the enforcement of Sunday observance—a custom which originated with Rome, and which she claims as the sign of her authority. It is the spirit of the papacy—the spirit of conformity to worldly customs, the veneration for human traditions above the commandments of God—that is permeating the Protestant churches and leading them on to do the same work of Sunday exaltation which the papacy has done before them.

> „În mișcările care se desfășoară acum în Statele Unite pentru a asigura instituțiilor și practicilor bisericii sprijinul statului, protestanții calcă pe urmele papistașilor. Mai mult chiar, ei deschid ușa pentru ca papalitatea să-și recapete în America protestantă supremația pe care a pierdut-o în Lumea Veche. Iar ceea ce conferă o semnificație și mai mare acestei mișcări este faptul că principalul obiectiv avut în vedere este impunerea păzirii duminicii — un obicei care își are originea în Roma și pe care ea îl revendică drept semnul autorității sale. Este duhul papalității — duhul conformării la obiceiurile lumești, venerarea tradițiilor omenești mai presus de poruncile lui Dumnezeu — acela care pătrunde în bisericile protestante și le conduce să facă aceeași lucrare de înălțare a duminicii pe care papalitatea a făcut-o înaintea lor.”

> “If the reader would understand the agencies to be employed in the soon-coming contest, he has but to trace the record of the means which Rome employed for the same object in ages past. If he would know how papists and Protestants united will deal with those who reject their dogmas, let him see the spirit which Rome manifested toward the Sabbath and its defenders.

> „Dacă cititorul ar înțelege mijloacele care urmează să fie folosite în conflictul ce va veni în curând, nu are decât să urmărească relatarea metodelor pe care Roma le-a folosit pentru același scop în veacurile trecute. Dacă dorește să știe cum se vor purta, uniți, papistașii și protestanții cu aceia care le resping dogmele, să privească spiritul pe care Roma l-a manifestat față de Sabat și față de apărătorii lui.

> “Royal edicts, general councils, and church ordinances sustained by secular power were the steps by which the pagan festival attained its position of honor in the Christian world. The first public measure enforcing Sunday observance was the law enacted by Constantine. (A.D. 321) This edict required townspeople to rest on ‘the venerable day of the sun,’ but permitted countrymen to continue their agricultural pursuits. Though virtually a heathen statute, it was enforced by the emperor after his nominal acceptance of Christianity.” The Great Controversy, 574.

> „Ordinele regale, conciliile generale și rânduielile bisericești susținute de puterea seculară au fost treptele prin care sărbătoarea păgână și-a dobândit poziția de onoare în lumea creștină. Prima măsură publică prin care s-a impus păzirea duminicii a fost legea promulgată de Constantin. (A.D. 321) Acest edict cerea locuitorilor orașelor să se odihnească în «venerabila zi a soarelui», dar le îngăduia celor de la țară să-și continue îndeletnicirile agricole. Deși era, în esență, un statut păgân, el a fost pus în aplicare de împărat după acceptarea sa nominală a creștinismului.” Tragedia veacurilor, 574.

The progression of compromise that led to, and will again lead to the Sunday law is represented with the seventeen-year period from 313 to 330, with the first Sunday law of 321 as the midpoint of the history. At the beginning was a marriage of east and west, and at the end was the divorce of east and west. The first Sunday law is the middle waymark representing rebellion, just as the thirteenth letter of the Hebrew alphabet, when preceded by the first letter and followed by the twenty-second and last letter of the alphabet makes up the Hebrew word truth. Marriage at the beginning and divorce at the end identifies the alpha letter in agreement with the omega letter. The period of 250-years that began with Nero has the signature of Christ, and it speaks to a subject of present truth in the latter days.

Progressionem compromissi, quae ad legem dominicalem duxit atque iterum ducet, repraesentat spatium decem et septem annorum ab anno 313 ad annum 330, cum prima lege dominicali anni 321 tamquam medio historiae. Initio fuit matrimonium orientis et occidentis, et in fine fuit divortium orientis et occidentis. Prima lex dominicalis est medius limes, rebellionem repraesentans, sicut littera tertia decima alphabeti Hebraici, quae, prima littera antecedente et vicesima secunda ac ultima alphabeti subsequente, efficit vocabulum Hebraicum veritas. Matrimonium in principio et divortium in fine litteram alpha in concordia cum littera omega designant. Tempus ducentorum quinquaginta annorum, quod cum Nerone coepit, signaturam Christi habet, atque de argumento veritatis praesentis in novissimis diebus loquitur.

The 250-year period that begins with 457 BC is emphasizing the statecraft represented by Antiochus the Great as he stands within the seventeen-year period from Raphia to Panium. We understand it as statecraft, for in 457 BC a prophecy of 2,300 years also began. The 2,300 years is the internal line of prophecy that speaks to God’s work of redemption, which aligns with a symbol of churchcraft. Unlike the 250-year period that began with Nero, the period that begins in 457 BC is addressing the political role of the last American president who is seeking to make America and then the world great, as he promotes the erroneous Catholic concept of a golden age of a thousand years of peace.

Perioada de 250 de ani care începe în 457 î.Hr. subliniază arta guvernării reprezentată de Antioh cel Mare, în timp ce el se află în cadrul perioadei de șaptesprezece ani de la Rafia la Paniu. O înțelegem ca artă a guvernării, căci în 457 î.Hr. a început, de asemenea, o profeție de 2.300 de ani. Cei 2.300 de ani constituie linia internă a profeției care vorbește despre lucrarea de răscumpărare a lui Dumnezeu, care se aliniază cu un simbol al cârmuirii bisericești. Spre deosebire de perioada de 250 de ani care a început cu Nero, perioada care începe în 457 î.Hr. abordează rolul politic al ultimului președinte american care caută să facă America și apoi lumea mărețe, în timp ce promovează conceptul catolic eronat al unei epoci de aur de o mie de ani de pace.

The 250 years of the United States, who is the earth beast of Revelation thirteen identifies the conclusion of the sixth kingdom of Bible prophecy, that ends where it began, in the midst of war. The victors of history, define the record of history that is preserved. The globalist dragon powered Democrats, view the current anarchy as a revolution, and the all-talk and no action Republicans view this current history as a civil war. The Democrats are representatives of the dragon of Bible prophecy, and the Republicans are represented as apostate Protestants, or in the terms of John in Revelation sixteen, they are the false prophet. The United States began in a war of revolution and it ends with a war of revolution. The Republican party began in a civil war and they end in a civil war. Republicans see the civil war that Democrats call a revolution.

Cei 250 de ani ai Statelor Unite, care este fiara care se ridică din pământ din Apocalipsa treisprezece, identifică încheierea celei de-a șasea împărății a profeției biblice, care se sfârșește acolo unde a început, în mijlocul războiului. Învingătorii istoriei definesc consemnarea istoriei care este păstrată. Democrații globaliști, însuflețiți de balaur, privesc anarhia actuală ca pe o revoluție, iar republicanii care doar vorbesc și nu acționează privesc această istorie actuală ca pe un război civil. Democrații sunt reprezentanți ai balaurului din profeția biblică, iar republicanii sunt reprezentați ca protestanți apostați, sau, în termenii lui Ioan din Apocalipsa șaisprezece, ei sunt prorocul mincinos. Statele Unite au început într-un război de revoluție și se sfârșesc cu un război de revoluție. Partidul Republican a început într-un război civil și se sfârșește într-un război civil. Republicanii văd războiul civil pe care democrații îl numesc revoluție.

Trump, as the last Republican president possesses the prophetic attributes of the first Republican president, who arrived in the external history of the Civil War. Lincoln’s external Civil War was also the internal history of Isaiah’s prophecy of chapter seven, verse eight that ended in 1863, the very year of the Emancipation Proclamation. The distinction between the two parties is a primary and foundational prophetic principle. It began with Cain and Abel, who in the time of Christ were represented by the Sadducees and the Pharisees, two classes of Cain who were to murder one Abel.

Trump, ca ultim președinte republican, posedă atributele profetice ale primului președinte republican, care a apărut în istoria externă a Războiului Civil. Războiul Civil extern al lui Lincoln a fost, de asemenea, istoria internă a profeției lui Isaia din capitolul șapte, versetul opt, care s-a încheiat în 1863, chiar anul Proclamației de Emancipare. Distincția dintre cele două partide este un principiu profetic primar și fundamental. Ea a început cu Cain și Abel, care, în vremea lui Hristos, erau reprezentați de saduchei și farisei, două clase ale lui Cain care urmau să ucidă un singur Abel.

The Pharisees and Sadducees represent those who agreed to crucify their Messiah, for different reasons, but agreement—just the same. The Pharisees professed to uphold the law, but didn’t, as with Republicans. The Pharisees professed to uphold the original divine law, but interpreted the law through their own bigoted logic. The original Law for the Pharisees is the Constitution for the Republicans, the very Constitution they claim to support, but don’t. The Sadducees rejected the power of God, and though a smaller sect than the Pharisees, the Sadducees controlled the religious and political landscape of Judea in the time of Christ. The Democrats are a smaller sect than the Republicans, so small they must cheat to stay in power, but stay in power they do, for their opponents who profess to uphold equal justice for all, do nothing to enforce the principles of the law they profess to uphold.

Fariseii și saducheii îi reprezintă pe cei care au consimțit să-și răstignească Mesia, din motive diferite, dar tot consimțire a fost. Fariseii mărturiseau că susțin Legea, dar nu o făceau, precum republicanii. Fariseii mărturiseau că susțin Legea divină originară, însă interpretau Legea prin propria lor logică părtinitoare. Ceea ce Legea originară era pentru farisei, aceea este Constituția pentru republicani, însăși Constituția pe care pretind că o susțin, dar nu o susțin. Saducheii au respins puterea lui Dumnezeu și, deși erau o sectă mai mică decât fariseii, saducheii controlau peisajul religios și politic al Iudeii în vremea lui Hristos. Democrații sunt o sectă mai mică decât republicanii, atât de mică încât trebuie să trișeze pentru a rămâne la putere, dar la putere rămân, căci potrivnicii lor, care mărturisesc că susțin dreptatea egală pentru toți, nu fac nimic pentru a impune principiile legii pe care pretind că o susțin.

There is nothing new under the sun, and the two political parties in the United States are as much a part of the prophetic landscape as were the Pharisees and Sadducees. There are of course many other parallels along this prophetic line, but it is only when you see the prophetic relationship of the two unholy powers, who though adversaries, become united against holiness, that you then see Ptolemy and Uzziah in the proper light. Both southern kings attempted to sacrifice at the same temple, but Ptolemy, from Egypt represents a dragon power—the Democrats. Uzziah, as king of Judea is the leader of the glorious land, who is apostate Protestantism, or the false prophet—the Republicans.

Nu este nimic nou sub soare, iar cele două partide politice din Statele Unite fac tot atât de mult parte din peisajul profetic precum au făcut fariseii și saducheii. Desigur, există multe alte paralele de-a lungul acestei linii profetice, însă numai atunci când vezi relația profetică dintre cele două puteri nelegiuite, care, deși adversare, se unesc împotriva sfințeniei, îi vezi atunci pe Ptolemeu și pe Ozia în lumina potrivită. Amândoi regii de la sud au încercat să aducă jertfă la același templu, dar Ptolemeu, din Egipt, reprezintă o putere a balaurului — Democrații. Ozia, ca rege al Iudeii, este conducătorul țării glorioase, care este protestantismul apostat, sau profetul mincinos — Republicanii.

The relationship of the dragon and false prophet is classically represented at Mount Carmel. At the mount, Ahab represented the dragon and Jezebel’s prophets of Baal and Ashtaroth represented the false prophets who stood against Elijah. The beast that is Jezebel was still behind the scenes in Samaria. The dragon united with the false prophet was also represented by pagan Rome and the Jews unification at the cross, as will be the unification of the Democrats and the Republicans at the Sunday law. The elements of a united power are represented by the Democrats and Republicans within the Republican horn of the earth beast. Those two unholy political powers are represented by Cain, and the line of Abel also possesses a twofold division.

Relația dintre balaur și prorocul mincinos este reprezentată în mod clasic la Muntele Carmel. La munte, Ahab îl reprezenta pe balaur, iar prorocii lui Baal și ai Astarteei ai Izabelei îi reprezentau pe prorocii mincinoși care stăteau împotriva lui Ilie. Fiara care este Izabela se afla încă în culise, în Samaria. Balaurul unit cu prorocul mincinos a fost de asemenea reprezentat prin unirea Romei păgâne cu iudeii la cruce, după cum va fi și unirea Democraților și a Republicanilor la legea duminicală. Elementele unei puteri unite sunt reprezentate de Democrați și Republicani în cadrul cornului republican al fiarei care se ridică din pământ. Aceste două puteri politice nelegiuite sunt reprezentate prin Cain, iar linia lui Abel posedă, de asemenea, o diviziune dublă.

Abel’s line, which in relation to Cain’s external line is the internal line, and is represented by two classes of virgins. The progression of the Protestant horn of the earth beast that is the United States is represented by a series of religious purging’s beginning with the church of Sardis in 1798, when the United States became the sixth kingdom of Bible prophecy. Sardis was a church who had a name claiming that it lived, but it was dead. By 1798 the Protestant sects that had broken away from the papal church were already returning to Rome. Christians were first named Christians in Antioch.

ර् अक्षरसमूहය, කායින්ගේ බාහිර රේඛාවට අදාළව අභ්‍යන්තර රේඛාව වන අතර, කන්‍යාවන්ගේ පංති දෙකක් මඟින් නිරූපිත වේ. භූමියේ මෘගයාගේ ප්‍රොතෙස්තන්ත අඟල වන එක්සත් ජනපදයේ ප්‍රගතිය, 1798 දී සාර්දිස් සභාවෙන් ආරම්භ වන ආගමික පවිත්‍රීකරණ මාලාවකින් නිරූපිත වේ; එම අවස්ථාවේ එක්සත් ජනපදය බයිබල් අනාවැකිවල හයවැනි රාජ්‍යය බවට පත් විය. සාර්දිස් යනු ජීවමාන බව කියන නාමයක් ඇති නමුත් මළ සභාවක් විය. 1798 වන විට පාප් සභාවෙන් වෙන් වී ගිය ප්‍රොතෙස්තන්ත පංථයන් දැනටමත් රෝමයට ආපසු හැරී යමින් සිටියහ. ක්‍රිස්තියානීන් ප්‍රථම වරට ක්‍රිස්තියානීන් ලෙස නම් කරනු ලැබුවේ අන්තියෝකියෙහිදීය.

> “It was in Antioch that the disciples were first called Christians. The name was given them because Christ was the main theme of their preaching, their teaching, and their conversation. Continually they were recounting the incidents that had occurred during the days of His earthly ministry, when His disciples were blessed with His personal presence. Untiringly they dwelt upon His teachings and His miracles of healing. With quivering lips and tearful eyes they spoke of His agony in the garden, His betrayal, trial, and execution, the forbearance and humility with which He had endured the contumely and torture imposed upon Him by His enemies, and the Godlike pity with which He had prayed for those who persecuted Him. His resurrection and ascension, and His work in heaven as the Mediator for fallen man, were topics on which they rejoiced to dwell. Well might the heathen call them Christians, since they preached Christ and addressed their prayers to God through Him.

> „U Antiohiji su učenici prvi put nazvani hrišćanima. To ime im je dato zato što je Hristos bio glavna tema njihovog propovedanja, njihovog poučavanja i njihovih razgovora. Neprestano su iznosili događaje koji su se zbili u danima Njegove zemaljske službe, kada su Njegovi učenici bili blagosloveni Njegovim ličnim prisustvom. Neumorno su se zadržavali na Njegovim učenjima i Njegovim isceliteljskim čudima. Drhtavih usana i očiju punih suza govorili su o Njegovoj samrtnoj borbi u vrtu, o Njegovoj izdaji, suđenju i pogubljenju, o trpljenju i poniznosti s kojima je podnosio porugu i mučenje koje su Mu nametnuli Njegovi neprijatelji, i o božanskom sažaljenju s kojim se molio za one koji su Ga progonili. Njegovo vaskrsenje i vaznesenje, i Njegovo delo na nebu kao Posrednika za palog čoveka, bile su teme na kojima su se rado zadržavali. S pravom su ih neznabošci mogli nazivati hrišćanima, jer su propovedali Hrista i upućivali svoje molitve Bogu kroz Njega.“

> “It was God who gave to them the name of Christian. This is a royal name, given to all who join themselves to Christ. It was of this name that James wrote later, ‘Do not rich men oppress you, and draw you before the judgment seats? Do not they blaspheme that worthy name by the which ye are called?’ James 2:6, 7. And Peter declared, ‘If any man suffer as a Christian, let him not be ashamed; but let him glorify God on this behalf.’ ‘If ye be reproached for the name of Christ, happy are ye; for the spirit of glory and of God resteth upon you.’ 1 Peter 4:16, 14.” Acts of the Apostles, 157.

> „Dumnezeu a fost Cel care le-a dat numele de creștin. Acesta este un nume împărătesc, dat tuturor celor care se unesc cu Hristos. Despre acest nume a scris mai târziu Iacov: „Oare nu cei bogați vă asupresc și vă târăsc înaintea scaunelor de judecată? Nu hulesc ei numele acela vrednic, prin care ați fost numiți?” Iacov 2:6, 7. Iar Petru a declarat: „Dacă suferă cineva ca creștin, să nu-i fie rușine; ci să proslăvească pe Dumnezeu pentru aceasta.” „Dacă sunteți batjocoriți pentru Numele lui Hristos, ferice de voi; fiindcă Duhul slavei și al lui Dumnezeu Se odihnește peste voi.” 1 Petru 4:16, 14.” Faptele apostolilor, 157.

The church of Ephesus was given the name of Christian which led to the persecuted church of Smyrna, that was followed by the church of compromise in the history of Pergamos. When the papacy took the throne, a separation identified God’s true church as the church in the wilderness. The Roman church was Thyatira. At the ending of the wilderness of twelve hundred and sixty years, the church of Protestantism arose, and from that point onward the Protestant horn is represented by a divine series of tests and purges.

Biserica din Efes a primit numele de creștin, ceea ce a condus la biserica persecutată din Smirna, urmată de biserica compromisului din istoria Pergamului. Când papalitatea a luat tronul, o despărțire a identificat adevărata biserică a lui Dumnezeu drept biserica din pustie. Biserica Romei era Tiatira. La încheierea perioadei din pustie de o mie două sute șaizeci de ani, a apărut biserica Protestantismului, iar din acel punct înainte cornul protestant este reprezentat printr-o serie divină de teste și curățiri.

Protestantism began when Martin Luther nailed his 95 theses upon the door in 1517, and “23” years later in 1540 the Jesuit order began. In 2013 the 95th and final presentation of Habakkuk’s Tables was nailed to the door, and on March 13, 2013¸ the first Jesuit pope was inaugurated. Martin Luther was excommunicated in that very history by pope Leo. Go figure…

প্রোটেস্ট্যান্টবাদ শুরু হয় যখন মার্টিন লুথার ১৫১৭ সালে দরজার ওপর তাঁর ৯৫টি থিসিস পেরেক দিয়ে টাঙিয়ে দেন, এবং “২৩” বছর পরে ১৫৪০ সালে জেসুইট সংঘের সূচনা হয়। ২০১৩ সালে হাবাক্কূকের সারণিসমূহের ৯৫তম ও চূড়ান্ত উপস্থাপনাটি দরজায় পেরেক দিয়ে টাঙিয়ে দেওয়া হয়, এবং ২০১৩ সালের ১৩ মার্চ প্রথম জেসুইট পোপের অভিষেক হয়। সেই একই ইতিহাসে মার্টিন লুথারকে পোপ লিও বহিষ্কার করেছিলেন। বুঝে নিন…

In 1798 the church of Sardis claimed to hold to the name of “Protestant,” but by returning to Rome they were already failing to uphold their name. When Millerite Adventism took the torch of Protestantism in 1844, they represented a rebuke against Jeroboam the first king of Israel, a nation who were blood relatives of the tribe in Judah, where God had placed His temple. Jeroboam set up a counterfeit, based upon the religion that represented his nation’s former bondage. He repeated Aaron’s foundational rebellion of erecting an image of a beast with all the prophetic significance associated with the story. But at his dedication service Millerite Adventism rebuked his unwillingness to continue to direct true worship to the sanctuary where God lives. Jeroboam, wanted the focus of worship to be in Bethel and Dan, representing those from Sardis in 1844 who refused to follow Christ into the Most Holy Place.

În 1798, biserica din Sardes pretindea că păstrează numele de „protestant”, dar, întorcându-se la Roma, ei deja nu mai reușeau să-și susțină numele. Când adventismul millerit a preluat torța protestantismului în 1844, el a reprezentat o mustrare împotriva lui Ieroboam, cel dintâi împărat al lui Israel, o națiune care era rudă de sânge cu seminția din Iuda, unde Dumnezeu Își așezase templul. Ieroboam a ridicat o contrafacere, întemeiată pe religia care reprezenta fosta robie a națiunii sale. El a repetat răzvrătirea fundamentală a lui Aaron, ridicând chipul unei fiare, cu toată semnificația profetică asociată istoriei. Dar, prin slujba sa de consacrare, adventismul millerit a mustrat refuzul lui de a continua să îndrepte adevărata închinare către sanctuarul unde locuiește Dumnezeu. Ieroboam voia ca centrul închinării să fie la Betel și Dan, reprezentându-i pe aceia din Sardes, în 1844, care au refuzat să-L urmeze pe Hristos în Locul Preasfânt.

Millerite Adventism chose to return to the religion of Rome, and took up the very doctrinal arguments of those who had just been exposed as false prophets through their rejection of Miller’s message; as their theological masters in order to justify their rejection of the prophetic message of the seven times. Millerite Adventism, as with the disobedient prophet chose their own path, instead of following God’s direction. The path that is chosen by the foolish in all the tests and purges of the wise and foolish virgins from the Protestant reformation onward in prophetic history is the path which returns to the worship of the land that you were delivered from, and as they say, “all roads lead to Rome.” All roads except Jeremiah’s old paths.

Adventismul millerit a ales să se întoarcă la religia Romei și a preluat chiar argumentele doctrinare ale acelora care tocmai fuseseră demascați ca profeți mincinoși prin respingerea soliei lui Miller, luându-i drept maeștri teologici pentru a-și justifica respingerea soliei profetice a celor șapte vremi. Adventismul millerit, asemenea profetului neascultător, și-a ales propria cale, în loc să urmeze îndrumarea lui Dumnezeu. Calea pe care o aleg cei nechibzuiți în toate încercările și curățirile fecioarelor înțelepte și nechibzuite, de la Reforma protestantă încoace, în istoria profetică, este calea care se întoarce la închinarea țării din care ai fost izbăvit și, după cum se spune, „toate drumurile duc la Roma”. Toate drumurile, în afară de cărările cele vechi ale lui Ieremia.

The Protestant reformation had been typified by Moses’ return to Egypt in order to lead God’s people into the Promised Land. Once out of the land of captivity God purposed to give His chosen people His law. In the line of Moses and the Protestant reformation rebellion was manifested immediately after the deliverance. God tested Sardis, a people who claimed to have a living name, but were dead by the time of the message of William Miller. Two purging’s took place in 1844; the first was the purge of the church of Sardis, who had claimed to be Protestants, but were proven to be dead; and then the Millerite’s were purged in the same year, in fulfillment of the parable of the ten virgins.

Pe reforma protestantă o prefigurase întoarcerea lui Moise în Egipt pentru a conduce poporul lui Dumnezeu în Țara Făgăduinței. Odată ieșit din țara robiei, Dumnezeu Și-a propus să dea poporului Său ales Legea Sa. Pe linia lui Moise și a Reformei protestante, răzvrătirea s-a manifestat imediat după izbăvire. Dumnezeu a pus la probă Sardesul, un popor care pretindea că are un nume viu, dar care era mort până la vremea soliei lui William Miller. În 1844 au avut loc două curățiri: prima a fost curățirea bisericii din Sardes, care pretinsese că este protestantă, dar s-a dovedit a fi moartă; iar apoi milleriții au fost curățiți în același an, în împlinirea pildei celor zece fecioare.

The Democrats and Republicans represent two political classes that together make up the Republican horn on the earth beast of Revelation thirteen. The wise and foolish virgins are two religious classes that together make up the Protestant horn on the earth beast. The wise virgins possess the first name given at Antioch. The wise virgins are Christians, but they are also Philadelphians who have the promise of receiving a name.

Democrații și Republicanii reprezintă două clase politice care, împreună, alcătuiesc cornul republican de pe fiara pământului din Apocalipsa treisprezece. Fecioarele înțelepte și cele neînțelepte sunt două clase religioase care, împreună, alcătuiesc cornul protestant de pe fiara pământului. Fecioarele înțelepte posedă cel dintâi nume dat la Antiohia. Fecioarele înțelepte sunt creștine, dar sunt și filadelfiene, care au făgăduința de a primi un nume.

> Him that overcometh will I make a pillar in the temple of my God, and he shall go no more out: and I will write upon him the name of my God, and the name of the city of my God, which is new Jerusalem, which cometh down out of heaven from my God: and I will write upon him my new name. Revelation 3:12.

> Cel ce va birui îl voi face un stâlp în templul Dumnezeului Meu și nu va mai ieși afară nicidecum; și voi scrie asupra lui Numele Dumnezeului Meu și numele cetății Dumnezeului Meu, noul Ierusalim, care se coboară din cer de la Dumnezeul Meu; și voi scrie asupra lui Numele Meu cel nou. Apocalipsa 3:12.

The first time God named His people Christian was at Antioch, and the history where the Laodicean movement of the one hundred and forty-four thousand changes unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand is also the history of Antiochus the Great, who the city of Antioch is named after, and who is represented at the end of a 250-year period between the battles of Raphia and Panium.

Prima dată când Dumnezeu Și-a numit poporul creștin a fost la Antiohia, iar istoria în care mișcarea Laodiceană a celor o sută patruzeci și patru de mii se schimbă în mișcarea Filadelfiană a celor o sută patruzeci și patru de mii este, de asemenea, istoria lui Antioh cel Mare, după care este numit orașul Antiohia și care este reprezentat la sfârșitul unei perioade de 250 de ani dintre bătăliile de la Rafia și Panium.

We will continue these things in the next article.

Vom continua aceste lucruri în articolul următor.

Back to Articles