Article

# Panium - Number Four

Panium – Numărul Patru

An Alliance

O alianță

Author

Jeff Pippenger

Published

March 4, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the history of Panium an alliance was formed between Antiochus Magnus and Philip of Macedon. The battle was directly carried out against the child Ptolemy V by Antiochus, and Philip contributed in the sense that his warfare in other parts of the realm prevented other armies from coming to the aid of the Egyptian child king. This means that Putin, the final king of the south—typified by the child king of Egypt (child meaning last generation prophetically) is defeated by Trump represented as Antiochus Magnus who defeated Ptolemy V at Panium and as Reagan defeated the USSR in 1989.

În istoria Paniumului s-a încheiat o alianță între Antioh cel Mare și Filip al Macedoniei. Lupta a fost purtată în mod direct de Antioh împotriva copilului Ptolemeu al V-lea, iar Filip a contribuit în sensul că războiul său în alte părți ale regatului a împiedicat alte armate să vină în ajutorul copilului-rege al Egiptului. Aceasta înseamnă că Putin, împăratul final al miazăzii — prefigurat de copilul-rege al Egiptului (copil însemnând, din punct de vedere profetic, ultima generație) — este înfrânt de Trump, reprezentat prin Antioh cel Mare, care l-a învins pe Ptolemeu al V-lea la Panium, după cum și Reagan a învins URSS în 1989.

Philip means “a lover of horses” and “horses” symbolize both military and economic power. Horses pull chariots and are ridden by soldiers, and horses also move goods to the market. “Horses” are a symbol of “chariots, ships and horsemen” which is the primary symbol of the United States in its proxy relationship with the king of the north as set forth in verse forty.

Filip înseamnă „iubitor de cai”, iar „caii” simbolizează atât puterea militară, cât și pe cea economică. Caii trag carele și sunt călăriți de soldați, iar caii transportă, de asemenea, mărfurile la piață. „Caii” sunt un simbol al „carelor, corăbiilor și călăreților”, care constituie simbolul principal al Statelor Unite în relația sa de intermediar cu împăratul de la miazănoapte, așa cum este prezentată în versetul patruzeci.

Trump’s ally has two typifications in Philip of Macedon and Herod Philip the Tetrarch. Whether it is Herod Philip or Philip of Macedon the symbol identifies one who loves the power supplied to it by either Caesar or Antiochus, respectively. Philip loves horses, and one Philip was from Macedon, which held a central and foundational role in Alexander the Great’s kingdom.

Aliatul lui Trump are două tipificări în Filip al Macedoniei și Irod Filip Tetrarhul. Fie că este vorba despre Irod Filip sau despre Filip al Macedoniei, simbolul identifică pe unul care iubește puterea ce îi este furnizată de Cezar sau de Antioh, respectiv. Filip iubește caii, iar unul dintre acești Filip era din Macedonia, care deținea un rol central și fundamental în împărăția lui Alexandru cel Mare.

It was his homeland, the kingdom he inherited from his father, Philip II, and the springboard for his vast empire. Located in the northern part of Greece, Macedon was distinct as the political and military core where Alexander was born (in Pella, 356 BC) and raised, and it provided the initial resources, manpower, and organizational structure that fueled his conquests. In essence, Macedon was the nucleus of Alexander’s kingdom—its starting point, military engine, and the region that anchored his identity as a Macedonian king, even as his empire grew far beyond its borders.

Era patria sa, regatul pe care l-a moștenit de la tatăl său, Filip al II-lea, și rampa de lansare a vastului său imperiu. Situată în partea de nord a Greciei, Macedonia se distingea ca nucleul politic și militar în care Alexandru s-a născut (în Pella, 356 î.Hr.) și a fost crescut și a furnizat resursele inițiale, forța de muncă și structura organizatorică ce au alimentat cuceririle sale. În esență, Macedonia era nucleul regatului lui Alexandru — punctul lui de plecare, motorul militar și regiunea care i-a ancorat identitatea de rege macedonean, chiar și pe măsură ce imperiul său se extindea cu mult dincolo de hotarele ei.

Macedon represents the northern area of Alexander’s fourfold kingdom. Thus, one Philip is the Tetrarch, meaning ‘a fourth part,’ and the other Philip is ‘one-fourth’ of the four winds of Alexander’s former empire.

Macedon reprezintă zona de nord a împărăției împărțite în patru a lui Alexandru. Astfel, unul dintre Filipi este Tetrarhul, adică „a patra parte”, iar celălalt Filip este „o pătrime” din cele patru vânturi ale fostului imperiu al lui Alexandru.

Herod represents one who rejects the covenant. Esau, the blood line that leads to Herod rejected his birthright. At the very beginning of the history of a chosen covenant people Esau becomes a symbol of those who reject the covenant Christ died to confirm. At the very point where God was going to expand his chosen covenant people into twelve tribes, Esau rebelled. At the end of ancient Israel, when at the cross the Jews claimed they had “no other king than Caesar” the Jewish nation became the symbol at the end which had been typified by Esau in the beginning. Herod’s family tree is made up of the blood line of Esau and the Jews, a blood line symbolized by a rebellious covenant breaker at the beginning and a rebellious covenant people at the end.

Irod reprezintă pe acela care respinge legământul. Esau, linia de sânge care duce la Irod, și-a lepădat dreptul de întâi născut. Chiar de la începutul istoriei unui popor ales al legământului, Esau devine un simbol al celor care resping legământul pe care Hristos a murit ca să-l întărească. Chiar în punctul în care Dumnezeu urma să-Și extindă poporul ales al legământului în douăsprezece seminții, Esau s-a răzvrătit. La sfârșitul Israelului antic, când la cruce iudeii au pretins că nu au „alt împărat decât pe Cezarul”, națiunea iudaică a devenit la sfârșit simbolul care fusese preînchipuit de Esau la început. Arborele genealogic al lui Irod este alcătuit din linia de sânge a lui Esau și a iudeilor, o linie de sânge simbolizată de un călcător de legământ răzvrătit la început și de un popor al legământului răzvrătit la sfârșit.

Herod the Great imposed the taxes that brought Joseph and Mary to Bethlehem, and one of his three sons, Herod Antipas the son of Herod the Great ruled during the time of the cross. The period of Christ’s life from His birth to His death is symbolically represented by the family of Herod, thus identifying the history as the time of the chosen people’s visitation, a visitation the Jews by and large never saw.

எரோது மகான் யோசேப்பையும் மரியாளையும் பெத்லகேமுக்கு கொண்டுவந்த வரிகளை விதித்தான்; மேலும், அவனுடைய மூன்று மகன்களில் ஒருவனான, எரோது மகானின் மகன் எரோது அந்திப்பா, சிலுவையின் காலத்தில் ஆட்சி செய்தான். கிறிஸ்துவின் பிறப்பிலிருந்து அவரது மரணம் வரை உள்ள அவரது வாழ்வுக்காலம், அடையாளரீதியாக எரோதுவின் குடும்பத்தால் பிரதிநிதித்துவப்படுத்தப்படுகிறது; இவ்வாறு, அந்த வரலாறு தேர்ந்தெடுக்கப்பட்ட ஜனங்களின் தரிசனக்காலமாக அடையாளப்படுத்தப்படுகிறது—யூதர்கள் பெரும்பாலும் ஒருபோதும் உணராத ஒரு தரிசனம்.

Herod the Great murdered the children in response to Jesus’ birth, thus repeating the history of the birth of Moses when Egypt was murdering children. The first child slaughter was an attempt to murder the expected chosen one and the last child slaughter was again an attempt to murder the expected chosen one. The one hundred and forty-four thousand sing the song of Moses and the Lamb, and prophetically a “song” represents an experience. The one hundred and forty-four thousand live in a period that possesses parallel experiences. One of those parallels arrived on January 22, 1973 with a Supreme Court ruling allowing abortions in the USA. In the following forty-nine years roughly 66 million potential candidates to be among the one hundred and forty-four thousand were slaughtered through federally sanctioned abortion.

Irod cel Mare a ucis copiii ca răspuns la nașterea lui Isus, repetând astfel istoria nașterii lui Moise, când Egiptul ucidea copii. Primul măcel al copiilor a fost o încercare de a-l ucide pe alesul așteptat, iar ultimul măcel al copiilor a fost din nou o încercare de a-l ucide pe alesul așteptat. Cei o sută patruzeci și patru de mii cântă cântarea lui Moise și a Mielului, iar din punct de vedere profetic o „cântare” reprezintă o experiență. Cei o sută patruzeci și patru de mii trăiesc într-o perioadă care posedă experiențe paralele. Una dintre aceste paralele a sosit la 22 ianuarie 1973, printr-o hotărâre a Curții Supreme care a permis avorturile în SUA. În următorii patruzeci și nouă de ani, aproximativ 66 de milioane de potențiali candidați pentru a fi printre cei o sută patruzeci și patru de mii au fost măcelăriți prin avort sancționat la nivel federal.

Power symbolizes military strength:

Puterea simbolizează tăria militară:

> And the beast which I saw was like unto a leopard, and his feet were as the feet of a bear, and his mouth as the mouth of a lion: and the dragon gave him his power, and his seat, and great authority. Revelation 13:2.

> Iar fiara pe care am văzut-o era asemenea unui leopard, picioarele ei erau ca picioarele unui urs, iar gura ei ca gura unui leu; și balaurul i-a dat puterea lui, scaunul lui de domnie și o mare stăpânire. Apocalipsa 13:2.

The dragon, who is pagan Rome provided three things for the papacy, i.e. “his power, and his seat, and great authority.” In verse twelve the USA, the earth beast is represented as exercising all the “power” of the beast before him. Yet the word “power” in verse two is a different Greek word than the word translated as “power” in verse twelve. In verse two “power” is G1722: meaning in the face of (literally or figuratively): in the presence (sight) of.

Balaurul, care este Roma păgână, a oferit trei lucruri papalității, și anume „puterea lui, și scaunul lui, și o mare autoritate”. În versetul doisprezece, SUA, fiara pământului, este reprezentată ca exercitând toată „puterea” fiarei de dinaintea ei. Totuși, cuvântul „putere” din versetul doi este un cuvânt grecesc diferit de cuvântul tradus prin „putere” în versetul doisprezece. În versetul doi, „putere” este G1722: în fața lui (literal sau figurat): în prezența (vederea) lui.

The word “power” in verse twelve is a different Greek word.

Cuvântul „putere” din versetul doisprezece este un cuvânt grecesc diferit.

> And he exerciseth all the power of the first beast before him, and causeth the earth and them which dwell therein to worship the first beast, whose deadly wound was healed. Revelation 13:12.

> Și exercită toată puterea fiarei dintâi înaintea ei și face ca pământul și cei ce locuiesc pe el să se închine fiarei dintâi, a cărei rană de moarte fusese vindecată. Apocalipsa 13:12.

The word “power” G1832 here means, (in the sense of ability); privilege, that is, delegated influence: authority, jurisdiction, liberty, power, right, strength. The word “power” in verse twelve is identifying that the earth beast is the sea beast’s delegated authority—the USA is the proxy representative of the sea beast. The USA exercises all the delegated authority of the first beast. In verse two pagan Rome gave three things to the papacy. Clovis gave his military and economic might to the papacy in 496 at the Battle of Tolbiac. Constantine gave the “seat” of the empire away in 330 and Justinian identified the pope as the corrector of heretics and the head of the churches by a decree in 533. Clovis in 496 typifies Reagan in 1989. Reagan typifies Trump.

აქ სიტყვა „power“ G1832 ნიშნავს: (შესაძლებლობის აზრით) პრივილეგიას, ანუ დელეგირებულ გავლენას: ავტორიტეტს, იურისდიქციას, თავისუფლებას, ძალაუფლებას, უფლებას, ძალას. მეთორმეტე მუხლში სიტყვა „power“ მიუთითებს, რომ მიწის მხეცი ზღვის მხეცის დელეგირებული ავტორიტეტია — აშშ ზღვის მხეცის წარმომადგენლობითი პროქსია. აშშ ახორციელებს პირველი მხეცის მთელ დელეგირებულ ავტორიტეტს. მეორე მუხლში წარმართული რომი პაპობას სამ რამეს აძლევს. კლოვისმა 496 წელს, ტოლბიაკის ბრძოლაში, პაპობას თავისი სამხედრო და ეკონომიკური ძლიერება მისცა. კონსტანტინემ 330 წელს იმპერიის „ტახტი“ დათმო, ხოლო იუსტინიანემ 533 წლის დეკრეტით პაპი ერეტიკოსთა შემსწორებლად და ეკლესიათა მეთაურად განსაზღვრა. კლოვისი 496 წელს რეიგანს 1989 წელს განასახიერებს. რეიგანი ტრამპს განასახიერებს.

According to Gregory of Tours (writing nearly a century later), Clovis was losing the battle and, in desperation, called upon the Catholic god for aid. His wife, Clotilde, was a Catholic Burgundian princess who had been urging him to convert from paganism. Clovis vowed that if he won, he would adopt Catholicism. The tide turned—whether by divine intervention or military strategy—and Clovis defeated the Alemanni, killing their king and scattering their forces. True to his vow, he converted to Catholicism and was baptized, traditionally dated to Christmas Day 496 in Reims by Bishop Remigius (St. Remi).

Potrivit lui Grigore de Tours (care scria aproape un secol mai târziu), Clovis pierdea bătălia și, în disperare, a chemat în ajutor pe Dumnezeul catolic. Soția sa, Clotilda, era o prințesă burgundă catolică, care îl îndemna să se convertească de la păgânism. Clovis a jurat că, dacă va câștiga, va îmbrățișa catolicismul. Soarta luptei s-a schimbat — fie prin intervenție divină, fie prin strategie militară — iar Clovis i-a învins pe alamani, ucigându-l pe regele lor și risipindu-le oștile. Credincios jurământului său, s-a convertit la catolicism și a fost botezat, potrivit tradiției, în ziua de Crăciun a anului 496, la Reims, de episcopul Remigius (Sf. Remi).

His conversion marked a turning point, making Clovis the first Catholic king among the Germanic rulers (unlike the Arian Christian Visigoths or Ostrogoths). This aligned the Franks with the Roman Church, gaining him support from the Gallo-Roman population and the papacy. Clovis’ baptism is often seen as the symbolic “birth of France” as a Catholic nation, distinguishing it from other barbarian kingdoms that adhered to Arianism or paganism. For this reason, Catholicism refers to France as “the firstborn of the Catholic church,” and also “the eldest daughter of the Catholic church.”

Konvertirea sa a marcat un punct de cotitură, făcându-l pe Clovis primul rege catolic dintre conducătorii germanici (spre deosebire de vizigoții sau ostrogoții creștini arieni). Aceasta i-a aliniat pe franci cu Biserica Romei, câștigându-i sprijinul populației galo-romane și al papalității. Botezul lui Clovis este adesea privit ca „nașterea Franței” ca națiune catolică, deosebind-o de celelalte regate barbare care aderau la arianism sau la păgânism. Din acest motiv, catolicismul se referă la Franța ca la „întâiul născut al Bisericii Catolice”, precum și ca la „fiica cea mare a Bisericii Catolice”.

When Clovis became the first proxy power of the papacy in 496, he typified Reagan who became the proxy power in 1989. In the history of Reagan and pope John Paul II a secret alliance was formed for the purpose of bringing down the king of the south. From 1798 unto the Sunday law the whore of Tyre is hidden, and she is the very same whore who traces her roots back to Macedon the northern most kingdom. She is the king of the north, hidden prophetically, but still professing to be infallible.

Lorsque Clovis devint, en 496, la première puissance mandataire de la papauté, il préfigura Reagan, qui devint cette puissance mandataire en 1989. Dans l’histoire de Reagan et du pape Jean-Paul II, une alliance secrète fut formée dans le but d’abattre le roi du sud. De 1798 jusqu’à la loi du dimanche, la prostituée de Tyr est cachée, et elle est cette même prostituée qui fait remonter ses origines à la Macédoine, le royaume le plus septentrional. Elle est le roi du nord, caché prophétiquement, tout en continuant de professer son infaillibilité.

The pope also represents “them that forsake the covenant,” who though prophetically hidden throughout the three proxy wars; will ultimately come into view in the history of the Battle of Panium. In the transition from Imperial Rome to papal Rome Daniel identifies when pagan Rome was reaching the end of its time as the fourth kingdom of Bible prophecy.

Papa reprezintă, de asemenea, „pe cei ce părăsesc legământul”, care, deși ascunși în mod profetic de-a lungul celor trei războaie prin procură, vor ieși în cele din urmă la iveală în istoria Bătăliei de la Panium. În tranziția de la Roma imperială la Roma papală, Daniel identifică momentul în care Roma păgână ajungea la sfârșitul timpului ei ca a patra împărăție a profeției biblice.

> For the ships of Chittim shall come against him: therefore he shall be grieved, and return, and have indignation against the holy covenant: so shall he do; he shall even return, and have intelligence with them that forsake the holy covenant. Daniel 11:30.

> Căci corăbiile din Chitim vor veni împotriva lui; de aceea se va mâhni, se va întoarce și se va mânia împotriva legământului celui sfânt; așa va face: ba încă se va întoarce și se va înțelege cu cei ce părăsesc legământul cel sfânt. Daniel 11:30.

In the verse “them that forsake the holy covenant” is the Catholic church. Those who forsake the holy covenant are John the Revelator’s compromising church of Pergamos, that according to Paul would fall away before the man of sin would be revealed. Catholicism is those who have forsaken the covenant as represented by the attack that was brought against the Word of God, and also the seventh-day Sabbath which were both brought under progressive attacks from the time of Constantine onward. Earlier in chapter eleven the “covenant” is also referenced.

În expresia „cei ce părăsesc legământul cel sfânt” este vorba despre biserica catolică. Cei care părăsesc legământul sunt biserica îngăduitoare a Pergamului din descoperirile lui Ioan, care, potrivit lui Pavel, avea să cadă înainte ca omul fărădelegii să fie descoperit. Catolicismul îi reprezintă pe aceia care au părăsit legământul, după cum arată atacul adus împotriva Cuvântului lui Dumnezeu, precum și împotriva Sabatului zilei a șaptea, amândouă fiind supuse unor atacuri progresive începând din vremea lui Constantin. Mai devreme, în capitolul unsprezece, este de asemenea menționat „legământul”.

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Then shall he return into his land with great riches; and his heart shall be against the holy covenant; and he shall do exploits, and return to his own land. At the time appointed he shall return, and come toward the south; but it shall not be as the former, or as the latter. Daniel 11:27–29.

> Și inima amânduror acestor împărați va fi să facă rău, și vor grăi minciuni la aceeași masă; dar nu va izbuti, căci sfârșitul va fi tot la vremea hotărâtă. Apoi se va întoarce în țara sa cu mari bogății; și inima lui va fi împotriva legământului celui sfânt; și va săvârși mari isprăvi, apoi se va întoarce în țara sa. La vremea hotărâtă se va întoarce și va veni spre miazăzi; dar nu va mai fi ca mai înainte, nici ca mai pe urmă. Daniel 11:27–29.

In these verses “he” returns to his own land, then later he returns to his own land again. The two returning’s represent two victories that were then followed by a triumphal “return” to the city of Rome. The first was the Battle of Actium in 31 BC against Antony and Cleopatra, and the second was after the destruction of Jerusalem in 70 AD. The “time appointed” in the verses is the year 330, which identified the conclusion of the prophetic “time” of verse twenty-four that equates to three hundred and sixty years.

În aceste versete, „el” se întoarce în țara sa, iar apoi, mai târziu, se întoarce din nou în țara sa. Cele două întoarceri reprezintă două biruințe care au fost urmate apoi de o „întoarcere” triumfală în cetatea Romei. Prima a fost Bătălia de la Actium din anul 31 î.Hr., împotriva lui Antoniu și Cleopatra, iar a doua a avut loc după distrugerea Ierusalimului în anul 70 d.Hr. „Vremea hotărâtă” din aceste versete este anul 330, care indică încheierea „vremii” profetice din versetul douăzeci și patru, ce echivalează cu trei sute șaizeci de ani.

The two kings who speak lies at one table do so before the “time appointed,” “for yet the end shall be at the time appointed.” A question which should be considered is what does the verse mean when it states, “Then shall he return into his land with great riches?” Does it mean at the time appointed, then shall he return; or does it mean once the two tell lies at the table, then shall he return, and therefore the return is before the time appointed.

Cei doi împărați care rostesc minciuni la aceeași masă fac aceasta înainte de „vremea hotărâtă”, „căci sfârșitul va fi încă la vremea hotărâtă”. O întrebare care ar trebui luată în considerare este ce înseamnă versetul când spune: „Apoi se va întoarce în țara sa cu mari bogății”? Înseamnă aceasta că, la vremea hotărâtă, atunci se va întoarce; sau înseamnă că, odată ce cei doi spun minciuni la masă, atunci se va întoarce și, prin urmare, întoarcerea are loc înainte de vremea hotărâtă.

Uriah Smith identifies the two returns as 31 BC and 70 AD, which represents a history before the year 330, which is the time appointed. Smith also points out that the “return” of verse twenty-nine is post 330, and that it is not successful as were the returns following the battles of Actium and Jerusalem. What this means is that before the time appointed there is a meeting where lies are told, that is followed by one of the two kings who had been telling lies returning with great riches, who then opposes the holy covenant, does exploits and returns at the year 330, which is the time appointed.

Ուրիա Սմիթը երկու վերադարձները նույնացնում է մ.թ.ա. 31 և մ.թ. 70 թվականների հետ, ինչը ներկայացնում է մի պատմություն մինչև 330 թվականը, որը նշանակված ժամանակն է։ Սմիթը նաև նշում է, որ քսանիններորդ համարի «վերադարձը» 330 թվականից հետո է, և որ այն հաջողությամբ չի պսակվում, ինչպես Ակտիումի և Երուսաղեմի ճակատամարտերից հետո եղած վերադարձները։ Սրա իմաստն այն է, որ նշանակված ժամանակից առաջ տեղի է ունենում մի հանդիպում, որտեղ սուտեր են ասվում, և դրան հաջորդում է, որ այդ սուտերն ասող երկու թագավորներից մեկը մեծ հարստություններով վերադառնում է, ապա հակադրվում է սուրբ ուխտին, մեծ գործեր է կատարում և վերադառնում է 330 թվականին, որը նշանակված ժամանակն է։

He then attacks the south, but it will be unlike the Battle of Actium or the destruction of Jerusalem. The history of 70 AD in the verses portrays the end of God’s chosen covenant people as represented by “the holy covenant” in the passage. In verse thirty pagan Rome has intelligence with those who forsake the holy covenant. 70 AD was the very end of ancient literal Israel as God’s covenant people, and verse thirty is identifying the history four centuries after 70 AD. Those who forsake the covenant in the history represented in verse thirty, are those who have forsaken the covenant entered into by God and His Christian people. Papal Rome is the church represented as those who forsake the holy covenant in verse thirty.

Apoi atacă miazăziua, dar aceasta va fi diferită de Bătălia de la Actium sau de distrugerea Ierusalimului. Istoria anului 70 d.Hr., din versete, înfățișează sfârșitul poporului ales al legământului lui Dumnezeu, așa cum este reprezentat prin „legământul sfânt” în pasaj. În versetul treizeci, Roma păgână este în înțelegere cu aceia care părăsesc legământul sfânt. Anul 70 d.Hr. a fost chiar sfârșitul Israelului literal antic ca popor al legământului lui Dumnezeu, iar versetul treizeci identifică istoria de la patru secole după anul 70 d.Hr. Cei care părăsesc legământul, în istoria reprezentată în versetul treizeci, sunt aceia care au părăsit legământul încheiat de Dumnezeu cu poporul Său creștin. Roma papală este biserica reprezentată ca aceia care părăsesc legământul sfânt în versetul treizeci.

> For the ships of Chittim shall come against him: therefore he shall be grieved, and return, and have indignation against the holy covenant: so shall he do; he shall even return, and have intelligence with them that forsake the holy covenant. Daniel 11:30.

> Căci corăbiile din Chitim vor veni împotriva lui; de aceea se va întrista, se va întoarce și se va mânia împotriva legământului celui sfânt; așa va face: ba încă se va întoarce și se va înțelege cu cei ce părăsesc legământul cel sfânt. Daniel 11:30.

Verse twenty-nine brings us to the year 330, which was the time appointed as fulfilled by Constantine moving the capital city to Constantinople. At that waymark pagan Rome would be drawn into a southern war that would not be successful as had been Actium and Jerusalem. Then in verse thirty pagan Rome is attacked by Genseric who launched his naval warfare from Chittim, which is known today as Carthage. This warfare against pagan Rome was also represented as the second trumpet of the seven trumpets in the book of Revelation. The first four of those trumpet powers brought Western Rome to a conclusion by 476. Of those first four trumpets, the second trumpet, which is the ships of Chittim was the most severe, for Genseric took control of the seas and the wealth of the Empire dried up.

Versul douăzeci și nouă ne aduce la anul 330, care era vremea hotărâtă, împlinită prin mutarea de către Constantin a cetății-capitală la Constantinopol. La acel semn de hotar, Roma păgână urma să fie atrasă într-un război dinspre miazăzi care nu avea să fie încununat de succes, așa cum fuseseră Actium și Ierusalimul. Apoi, în versetul treizeci, Roma păgână este atacată de Genseric, care și-a lansat războiul naval din Chitim, cunoscut astăzi sub numele de Cartagina. Acest război împotriva Romei păgâne a fost, de asemenea, reprezentat ca a doua trâmbiță dintre cele șapte trâmbițe din cartea Apocalipsei. Primele patru dintre acele puteri ale trâmbițelor au adus Roma de Apus la sfârșit până în anul 476. Dintre acele prime patru trâmbițe, a doua trâmbiță, care este corăbiile din Chitim, a fost cea mai aspră, căci Genseric a preluat controlul mărilor, iar bogăția Imperiului s-a secătuit.

Confronted and grieved by the ships of Chittim he returns and has indignation against the holy covenant. This was fulfilled in the history leading up to the empowerment of the papacy in 538, through a warfare against God’s Word. After that he returns and has “intelligence with them that forsake the holy covenant.” That interaction between pagan and papal Rome was fulfilled in 533 with the decree of Justinian. The next verse, verse thirty-one then continues with how pagan Rome was “grieved.” In 2 Thessalonians, Paul teaches that pagan Rome “restrained” the papacy from taking control in 538. After he is grieved by an attack from the seas which wreck the economics of the kingdom, he has indignation against the holy covenant, then intelligence with those who forsake the covenant. In the next verses, “arms” which represents the power given to the papacy in 496 by Clovis, stand up and they pollute the sanctuary of strength, which in history represented the city of Rome, and then pagan Rome would remove the religion of paganism (the daily) from the realm and replace it with Catholicism and then they place the papacy on the throne in 538.

Lovit și mâhnit de corăbiile din Chitim, el se întoarce și se mânie împotriva legământului celui sfânt. Aceasta s-a împlinit în istoria care a condus la împuternicirea papalității în 538, printr-un război împotriva Cuvântului lui Dumnezeu. După aceea, el se întoarce și are „înțelegere cu cei ce părăsesc legământul cel sfânt”. Acea interacțiune dintre Roma păgână și Roma papală s-a împlinit în 533, prin decretul lui Iustinian. Versetul următor, versetul treizeci și unu, continuă apoi arătând cum Roma păgână a fost „mâhnită”. În 2 Tesaloniceni, Pavel învață că Roma păgână a „împiedicat” papalitatea să preia controlul în 538. După ce este mâhnit de un atac venit de pe mări, care ruinează economia împărăției, el se mânie împotriva legământului celui sfânt, apoi are înțelegere cu cei care părăsesc legământul. În versetele următoare, „brațe”, care reprezintă puterea dată papalității în 496 de către Clovis, se ridică și pângăresc sanctuarul tăriei, care în istorie a reprezentat cetatea Romei, iar apoi Roma păgână avea să înlăture religia păgânismului (jertfa necurmată) din ținut și să o înlocuiască cu catolicismul, iar apoi așază papalitatea pe tron în 538.

When the papacy was empowered in 538 it provided both a prophetic witness, and also a historical witness that are represented in the verses we are considering. The year 538 is typified by 31 BC and the Battle of Actium. In Daniel chapter eight, verse nine pagan Rome would conquer three geographical obstacles to take the throne of the earth. The first was Syria to the east, then Judah and Jerusalem followed by Egypt at the Battle of Actium. Papal Rome would also have three horns removed, the third of which was the Goths who were driven from the city of Rome in 538. Pagan Rome and papal Rome provide two witnesses that identify that the Battle of Actium aligns with 538, and 538 illustrates the Sunday law in the USA, when modern Rome rules supremely until probation closes.

Atunci când papalitatea a fost învestită cu putere în 538, ea a oferit atât o mărturie profetică, cât și o mărturie istorică, reprezentate în versetele pe care le avem în vedere. Anul 538 este prefigurat de anul 31 î.Hr. și de Bătălia de la Actium. În Daniel capitolul opt, versetul nouă, Roma păgână avea să cucerească trei obstacole geografice pentru a lua tronul pământului. Primul a fost Siria, la răsărit, apoi Iuda și Ierusalimul, urmate de Egipt la Bătălia de la Actium. Și Roma papală avea să aibă trei coarne smulse, dintre care al treilea au fost goții, care au fost izgoniți din cetatea Romei în 538. Roma păgână și Roma papală oferă două mărturii care identifică faptul că Bătălia de la Actium corespunde cu 538, iar 538 ilustrează legea duminicală din Statele Unite ale Americii, când Roma modernă domnește în mod suprem până la închiderea timpului de probă.

We have concluded an overview of verses twenty-seven to thirty-one.

Am încheiat o prezentare generală a versetelor douăzeci și șapte până la treizeci și unu.

In the next article, we will focus on these verses and begin the work of aligning the passage with the history of verses eleven through fifteen.

În articolul următor, ne vom concentra asupra acestor versete și vom începe lucrarea de corelare a pasajului cu istoria versetelor unsprezece până la cincisprezece.

Back to Articles