Article

# The Book of Daniel - Number Fifty-Five

Cartea lui Daniel – Numărul cincizeci și cinci

Unveiling the Prophetic Tapestry: Gabriel’s Revelation to Daniel

Dezvăluirea țesăturii profetice: revelația lui Gabriel către Daniel

Author

Jeff Pippenger

Published

January 19, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Gabriel came to Daniel after he had come to understand the seventy years of captivity of the prophecy of Jeremiah, and the oath and curse of Moses.

Gabriel a venit la Daniel după ce acesta a ajuns să înțeleagă cei șaptezeci de ani ai robiei din prorocia lui Ieremia, precum și jurământul și blestemul lui Moise.

> In the first year of his reign I Daniel understood by books the number of the years, whereof the word of the Lord came to Jeremiah the prophet, that he would accomplish seventy years in the desolations of Jerusalem. . . . Yea, all Israel have transgressed thy law, even by departing, that they might not obey thy voice; therefore the curse is poured upon us, and the oath that is written in the law of Moses the servant of God, because we have sinned against him. And he hath confirmed his words, which he spake against us, and against our judges that judged us, by bringing upon us a great evil: for under the whole heaven hath not been done as hath been done upon Jerusalem. As it is written in the law of Moses, all this evil is come upon us: yet made we not our prayer before the Lord our God, that we might turn from our iniquities, and understand thy truth. Therefore hath the Lord watched upon the evil, and brought it upon us: for the Lord our God is righteous in all his works which he doeth: for we obeyed not his voice. Daniel 9:2, 11–14.

> În anul întâi al domniei lui, eu, Daniel, am înțeles din cărți numărul anilor despre care venise cuvântul Domnului către prorocul Ieremia, că avea să împlinească șaptezeci de ani asupra pustiirilor Ierusalimului.... Da, tot Israelul a călcat Legea Ta, abătându-se, ca să nu asculte de glasul Tău; de aceea s-a revărsat peste noi blestemul și jurământul care este scris în Legea lui Moise, robul lui Dumnezeu, pentru că am păcătuit împotriva Lui. El a întărit cuvintele Sale pe care le rostise împotriva noastră și împotriva judecătorilor noștri care ne-au judecat, aducând asupra noastră o mare nenorocire; căci sub tot cerul nu s-a făcut nimic asemenea cu ceea ce s-a făcut împotriva Ierusalimului. După cum este scris în Legea lui Moise, toată această nenorocire a venit peste noi; și totuși nu ne-am adus rugăciunea înaintea Domnului Dumnezeului nostru, ca să ne întoarcem de la nelegiuirile noastre și să înțelegem adevărul Tău. De aceea Domnul a vegheat asupra nenorocirii și a adus-o asupra noastră; căci Domnul Dumnezeul nostru este drept în toate lucrările Sale pe care le face, fiindcă noi n-am ascultat de glasul Lui. Daniel 9:2, 11–14.

The word that Daniel used that is translated as “the oath,” is the same word Moses used that is translated as “seven times,” in Leviticus twenty-six. Sister White informs us that in chapter nine, Daniel was seeking to understand the relationship of Jeremiah’s period of seventy years and the period of twenty-three hundred years. Gabriel had been commanded in chapter eight to make Daniel understand the vision of the twenty-three hundred days, and Gabriel is finishing his work when he returns in chapter nine, and informs Daniel to mentally separate the two visions that have been the theme of chapters, seven, eight and also nine. Those two visions are the theme of the “increase of knowledge” that was unsealed in 1798.

Cuvântul pe care l-a folosit Daniel și care este tradus prin „jurământul” este același cuvânt pe care l-a folosit Moise și care este tradus prin „de șapte ori”, în Leviticul douăzeci și șase. Sora White ne informează că, în capitolul nouă, Daniel căuta să înțeleagă relația dintre perioada de șaptezeci de ani a lui Ieremia și perioada de două mii trei sute de ani. În capitolul opt, lui Gabriel i se poruncise să-l facă pe Daniel să înțeleagă vedenia celor două mii trei sute de zile, iar Gabriel își încheie lucrarea când revine în capitolul nouă și îl informează pe Daniel să separe în mintea sa cele două vedenii care au constituit tema capitolelor șapte, opt și, de asemenea, nouă. Aceste două vedenii constituie tema „creșterii cunoștinței” care a fost desigilată în 1798.

Jeremiah’s seventy years and the “curse” of Moses are both symbols of the “seven times,” as represented by Moses’ “oath,” but Gabriel is going to present the breakdown of the period of twenty-three hundred years. It can only be rightly divided when the relation of the vision (“chazon”) of the trampling down, and the vision (“mareh”) of the appearance are rightly divided. Gabriel began by identifying that a probationary period of four hundred and ninety years was given for the Jews. That period was the same as the four hundred and ninety year period of rebellion which had produced the seventy years of captivity.

Cei șaptezeci de ani ai lui Ieremia și „blestemul” lui Moise sunt amândouă simboluri ale celor „șapte vremi”, așa cum sunt reprezentate prin „jurământul” lui Moise, însă Gabriel urmează să prezinte descompunerea perioadei de două mii trei sute de ani. Aceasta poate fi împărțită în mod corect numai atunci când relația dintre vedenia („chazon”) călcării în picioare și vedenia („mareh”) arătării este împărțită în mod corect. Gabriel a început prin a identifica faptul că o perioadă de probă de patru sute nouăzeci de ani a fost dată iudeilor. Perioada aceea era aceeași cu perioada de patru sute nouăzeci de ani de răzvrătire care produsese cei șaptezeci de ani de robie.

The word “determined” in verse twenty-four addresses the period from the going forth of the third decree in 457 BC, until the stoning of Stephen in 34 AD, but the word “determined” in verses twenty-six and twenty-seven is identifying the desolating powers of paganism and papalism.

Cuvântul „hotărât” din versetul douăzeci și patru se referă la perioada de la emiterea celui de-al treilea decret, în anul 457 î.Hr., până la uciderea cu pietre a lui Ștefan, în anul 34 d.Hr.; însă cuvântul „hotărât” din versetele douăzeci și șase și douăzeci și șapte identifică puterile pustiitoare ale păgânismului și papalității.

> And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:26, 27.

> Și după cele șaizeci și două de săptămâni, Mesia va fi stârpit, dar nu pentru Sine; și poporul domnului care va veni va nimici cetatea și sanctuarul; iar sfârșitul lui va fi cu un potop, și până la sfârșitul războiului pustiirile sunt hotărâte. Și el va întări legământul cu mulți timp de o săptămână; și la jumătatea săptămânii va face să înceteze jertfa și darul de mâncare, iar din pricina răspândirii urâciunilor o va pustii, până la sfârșit; și ceea ce este hotărât se va vărsa peste cel pustiit. Daniel 9:26, 27.

Gabriel informs Daniel that “after” the “Messiah” was “cut off” the “people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary.” Pagan Rome destroyed the “city and sanctuary” in the siege that lasted exactly three and a half years from the year 66 to 70 AD. Gabriel identifies that “the end of the war” would be “with a flood,” and that the war would consist of “desolations.” The war that was accomplished against Jerusalem and the sanctuary was the trampling down that was accomplished by paganism and papalism. The pagan power that would destroy Jerusalem in the beginning was Babylon, but the pagan power that would destroy it after the Messiah was crucified was pagan Rome. But the war against the sanctuary and host was accomplished by two desolating powers, and the second of the two desolating powers in the Scriptures is the papacy.

Gabriel îi aduce la cunoștință lui Daniel că „după” ce „Mesia” avea să fie „stârpit”, „poporul domnului care va veni va nimici cetatea și sfântul locaș”. Roma păgână a distrus „cetatea și sfântul locaș” în asediul care a durat exact trei ani și jumătate, din anul 66 până în anul 70 d.Hr. Gabriel arată că „sfârșitul războiului” avea să fie „ca printr-un potop” și că războiul avea să fie alcătuit din „pustiiri”. Războiul care a fost dus împotriva Ierusalimului și a sfântului locaș a fost călcarea în picioare săvârșită de păgânism și de papalitate. Puterea păgână care avea să distrugă Ierusalimul la început a fost Babilonul, dar puterea păgână care avea să-l distrugă după ce Mesia a fost răstignit a fost Roma păgână. Însă războiul împotriva sfântului locaș și a oștirii a fost dus de două puteri pustiitoare, iar cea de-a doua dintre aceste două puteri pustiitoare din Scripturi este papalitatea.

The papacy is the power represented as the “overflowing scourge,” it is the power in verse forty of Daniel eleven, that “overflows and passes over.” The trampling down of Jerusalem that began with Babylon, and continued with the iron nation that spoke dark sentences as represented by Moses in Deuteronomy, was followed by the papacy. Until the end of the trampling down “desolations” were “determined.” In verse twenty-seven, Christ confirms the covenant with many for one week. In the middle of that week, the earthly sacrificial system would cease as Christ began his high priestly ministry in the sanctuary in heaven. Because of the Jews’ disobedience during the probationary time that had been cut off for them, the sanctuary and city were again to be made desolate.

Papitatea este puterea reprezentată ca „urgia năvalnică”; ea este puterea din versetul patruzeci al capitolului unsprezece din Daniel, care „se revarsă și trece peste”. Călcarea în picioare a Ierusalimului, care a început cu Babilonul și a continuat cu națiunea de fier care rostea cuvinte întunecate, așa cum este reprezentată de Moise în Deuteronomul, a fost urmată de papalitate. Până la sfârșitul acestei călcări în picioare, „pustiirile” erau „hotărâte”. În versetul douăzeci și șapte, Hristos întărește legământul cu mulți pentru o săptămână. La mijlocul acelei săptămâni, sistemul jertfelor pământești avea să înceteze, deoarece Hristos Își începea lucrarea de Mare-Preot în sanctuarul din cer. Din pricina neascultării iudeilor în timpul perioadei de probă care fusese tăiată pentru ei, sanctuarul și cetatea urmau din nou să fie pustiite.

The verse says “for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate.” When the Jews finally filled their cup of probationary time to the brim, the city and sanctuary were to be desolate until the end of the war. At the “consummation” of the trampling down in 1798, it had been “determined” that the papacy would receive a deadly wound. Then the city and the sanctuary were to be restored and rebuilt, as typified when the Jews came out of literal Babylon under the three decrees.

Versetul spune: „şi pentru răspândirea urâciunilor o va face pustie, până la sfârşit; şi ceea ce este hotărât se va vărsa peste cea pustiită.” Când iudeii şi-au umplut, în cele din urmă, cupa timpului lor de probă până la margine, cetatea şi sanctuarul urmau să rămână pustiite până la sfârşitul războiului. La „consumarea” călcării în picioare, în 1798, fusese „hotărât” ca papalitatea să primească o rană de moarte. Atunci cetatea şi sanctuarul urmau să fie restaurate şi rezidite, aşa cum a fost preînchipuit atunci când iudeii au ieşit din Babilonul literal sub cele trei decrete.

Until the consummation of that war Jerusalem was to be trampled down by the papal power. The prophetic periods that make up the distinct periods within the twenty-three hundred years can only be understood correctly when the relation of the vision of trampling down of the seventy years is understood in connection with the vision of the restoration of the sanctuary and host. To reject the vision of the scattering of Moses curse is to reject the vision of the gathering. The vision of the seventy years is the vision of the scattering. The vision of the twenty-three hundred years is the vision of the gathering. The vision of the seventy years is the “chazon” vision of the scattering, and the vision of the twenty-three hundred years is the “mareh” vision of the gathering.

Până la desăvârșirea acelui război, Ierusalimul urma să fie călcat în picioare de puterea papală. Perioadele profetice care alcătuiesc perioadele distincte din cadrul celor două mii trei sute de ani pot fi înțelese corect numai atunci când relația dintre viziunea călcării în picioare din cei șaptezeci de ani este înțeleasă în legătură cu viziunea restaurării sanctuarului și a oștirii. A respinge viziunea împrăștierii din blestemul lui Moise înseamnă a respinge viziunea strângerii laolaltă. Viziunea celor șaptezeci de ani este viziunea împrăștierii. Viziunea celor două mii trei sute de ani este viziunea strângerii laolaltă. Viziunea celor șaptezeci de ani este viziunea „chazon” a împrăștierii, iar viziunea celor două mii trei sute de ani este viziunea „mareh” a strângerii laolaltă.

> What therefore God hath joined together, let not man put asunder. Mark 10:9.

> Așadar, ceea ce Dumnezeu a unit, omul să nu despartă. Marcu 10:9.

The two visions have been prophetically joined together, and to reject one is to reject them both. This fact identifies that in spite of Adventism claiming that they uphold the twenty-three hundred year prophecy, they have rejected the central pillar of Adventism, as certainly as they rejected the “seven times” in 1863. Did not the Jews profess to keep the law of God? Did not ancient Israel profess to be looking for the Messiah? Profession is meaningless if it does not uphold the Word of God.

Viziunile acestea două au fost unite împreună în chip profetic, iar a o respinge pe una înseamnă a le respinge pe amândouă. Faptul acesta arată că, în pofida pretenției adventismului că susține profeția celor două mii trei sute de ani, el a respins stâlpul central al adventismului, tot atât de sigur cum a respins „cele șapte vremi” în 1863. Oare nu pretindeau iudeii că păzesc Legea lui Dumnezeu? Oare nu mărturisea Israelul din vechime că așteaptă pe Mesia? Mărturisirea este lipsită de orice însemnătate dacă nu susține Cuvântul lui Dumnezeu.

The Millerites eventually identified October 22, 1844, as the termination of the period of twenty-three hundred days, but their understanding was limited. It was not until after the great disappointment that light came concerning the heavenly sanctuary and Christ’s appearance in the Most Holy Place on that date. Not until after that date, did they see the third angel’s message and the law of God.

Milleriții au identificat în cele din urmă ziua de 22 octombrie 1844 ca încheierea perioadei de două mii trei sute de zile, însă înțelegerea lor era limitată. Abia după marea dezamăgire a venit lumina cu privire la sanctuarul ceresc și la apariția lui Hristos în Locul Preasfânt la acea dată. Abia după acea dată au văzut ei solia îngerului al treilea și Legea lui Dumnezeu.

The Lord intended to increase the prophetic light associated with the twenty-three hundred years, and in 1856, he opened the door to further light, and over the next seven years Adventism closed that door. It was not until after September 11, 2001, that the Lord led students of prophecy back to Hiram Edson’s articles, and the light of the “seven times,” once again began to increase.

Domnul a intenționat să sporească lumina profetică asociată cu cei două mii trei sute de ani și, în 1856, a deschis ușa către o lumină suplimentară, iar în următorii șapte ani adventismul a închis acea ușă. Abia după 11 septembrie 2001 Domnul i-a condus pe studenții profeției înapoi la articolele lui Hiram Edson, iar lumina celor „șapte vremi” a început din nou să crească.

Refusing to see the relation between the twenty-three hundred year prophecy and the prophecy of twenty-five hundred and twenty years, Adventism came to understand October 22, 1844 in a stunted and incomplete fashion.

Refuzând să vadă relația dintre profeția celor două mii trei sute de ani și profeția celor două mii cinci sute douăzeci de ani, adventismul a ajuns să înțeleagă data de 22 octombrie 1844 într-un mod trunchiat și incomplet.

Once S. S. Snow locked-in the date for the crucifixion, the date of October 22, 1844, was ascertained.

Odată ce S. S. Snow a stabilit definitiv data răstignirii, a fost determinată data de 22 octombrie 1844.

> Know therefore and understand, that from the going forth of the commandment to restore and to build Jerusalem unto the Messiah the Prince shall be seven weeks, and threescore and two weeks: the street shall be built again, and the wall, even in troublous times. And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:25–27.

> Să știi deci și să înțelegi că, de la ieșirea poruncii pentru restaurarea și zidirea Ierusalimului până la Mesia, Prințul, vor fi șapte săptămâni și șaizeci și două de săptămâni; piața va fi zidită din nou, și zidul, chiar în vremuri de strâmtorare. Și după cele șaizeci și două de săptămâni, Mesia va fi stârpit, dar nu pentru Sine; iar poporul prințului care va veni va nimici cetatea și sanctuarul; și sfârșitul ei va fi cu un potop, și până la sfârșitul războiului pustiirile sunt hotărâte. Și el va întări legământul cu mulți pentru o săptămână; iar la jumătatea săptămânii va face să înceteze jertfa și darul de mâncare, și din pricina răspândirii urâciunilor o va face pustie, până la desăvârșirea hotărâtă, și ceea ce este hotărât va fi vărsat peste cea pustiită. Daniel 9:25–27.

The Millerites recognized the correct date for the crucifixion and then the end of the period of twenty-three hundred years was identified. The “cutting off of the Messiah” in “the midst of the week” in which Christ confirmed “the covenant” because of the Jews filling their cup of probationary time to the top, as represented by the “overspreading of Abominations”, was also identified. The cross became the historical waymark that was essential in the recognition of the message of the Midnight Cry.

Milleriții au recunoscut data corectă a răstignirii, iar apoi a fost identificat sfârșitul perioadei de două mii trei sute de ani. „Stârpirea lui Mesia” la „jumătatea săptămânii”, în care Hristos a întărit „legământul” din cauza faptului că iudeii și-au umplut până la vârf cupa timpului lor de probă, așa cum este reprezentat prin „aripa urâciunilor”, a fost de asemenea identificată. Crucea a devenit semnul istoric de hotar care a fost esențial în recunoașterea soliei Strigătului de la Miezul Nopții.

In spite of the light located in the verses that produced such a powerful manifestation of God’s power, the Millerites never reached an understanding of those verses which was represented by Daniel’s desire to understand the relationship of the two visions. The week in which Christ confirmed the covenant was divided into two periods, which Sister White later identified as representing Christ’s personal ministry of three and a half years, followed by his ministry as represented by the disciples. They saw that the historical waymark of the cross became the anchor to ascertain the date of October 22, 1844, but they did not see that it also represented the center of two identical periods of three and a half years, and thus represented the “seven times,” which God through Moses called the “quarrel of his covenant.”

În pofida luminii cuprinse în versetele care au produs o manifestare atât de puternică a puterii lui Dumnezeu, milleriții nu au ajuns niciodată la o înțelegere a acelor versete care era reprezentată de dorința lui Daniel de a înțelege relația dintre cele două viziuni. Săptămâna în care Hristos a întărit legământul a fost împărțită în două perioade, pe care sora White le-a identificat mai târziu ca reprezentând lucrarea personală a lui Hristos de trei ani și jumătate, urmată de lucrarea Sa așa cum era reprezentată de ucenici. Ei au văzut că reperul istoric al crucii a devenit ancora pentru a stabili data de 22 octombrie 1844, dar nu au văzut că el reprezenta, de asemenea, centrul a două perioade identice de trei ani și jumătate și, astfel, reprezenta „șapte vremi”, pe care Dumnezeu, prin Moise, le-a numit „cearta legământului Său”.

> Then will I also walk contrary unto you, and will punish you yet seven times for your sins. And I will bring a sword upon you, that shall avenge the quarrel of my covenant: and when ye are gathered together within your cities, I will send the pestilence among you; and ye shall be delivered into the hand of the enemy. Leviticus 26:24, 25.

> Atunci și Eu voi umbla împotriva voastră și vă voi pedepsi de șapte ori mai mult pentru păcatele voastre. Și voi aduce asupra voastră sabia, care va răzbuna încălcarea legământului Meu; iar când vă veți strânge în cetățile voastre, voi trimite ciuma în mijlocul vostru; și veți fi dați în mâna vrăjmașului. Leviticul 26:24, 25.

When Christ was confirming the covenant with many, it was the covenant that he had a quarrel over with the disobedient Jews. The “quarrel of his covenant,” began in 723 BC, when the Assyrians took the northern kingdom into captivity, and then for twelve hundred and sixty prophetic days, paganism trampled down literal Israel. That trampling down was then followed by another twelve hundred and sixty prophetic days, of papalism trampling down spiritual Israel.

Pe Hristos, când întărea legământul cu mulți, era vorba despre legământul pentru care avea o pricină împotriva iudeilor neascultători. „Pricina legământului Său” a început în anul 723 î.Hr., când asirienii au dus în robie împărăția de nord, iar apoi, timp de o mie două sute șaizeci de zile profetice, păgânismul a călcat în picioare Israelul literal. Această călcare în picioare a fost apoi urmată de alte o mie două sute șaizeci de zile profetice, în care papalitatea a călcat în picioare Israelul spiritual.

The prophetic week in which Christ confirmed the covenant, in fulfillment of the vision of twenty three hundred years, also represented the vision of twenty-five hundred and twenty years. The Millerites recognized enough of the prophecy of twenty-three hundred years to correctly proclaim the message of the Midnight Cry, but they chose to reject some of the light which Gabriel’s interpretation in chapter nine was meant to convey.

Săptămâna profetică în care Hristos a întărit legământul, în împlinirea viziunii celor două mii trei sute de ani, a reprezentat, de asemenea, viziunea celor două mii cinci sute douăzeci de ani. Milleriții au înțeles îndeajuns din profeția celor două mii trei sute de ani pentru a proclama corect solia Strigătului de la Miezul Nopții, dar au ales să respingă o parte din lumina pe care interpretarea lui Gabriel din capitolul nouă era menită să o transmită.

Gabriel had instructed Daniel to rightly divide (mentally separate) the two visions, represented as “matter” and “vision,” and in fulfillment of that counsel Sister White informs us that this was the very burden of Daniel as he sought to understand the relation of the seventy weeks (a symbol of “seven times”), and the twenty-three hundred years.

ഗബ്രിയേൽ ദാനിയേലിനെ രണ്ടു ദർശനങ്ങളെ—“കാര്യം”യും “ദർശനം”യും എന്നു പ്രതിനിധീകരിക്കപ്പെട്ടവയെ—ശരിയായി വിഭജിച്ച് (മനസ്സിൽ വേർതിരിച്ച്) മനസ്സിലാക്കുവാൻ ഉപദേശിച്ചിരുന്നു; ആ ഉപദേശത്തിന്റെ നിവൃത്തിയായി, എഴുപത് ആഴ്ചകളുടെയും (“ഏഴ് കാലങ്ങൾ” എന്നതിന്റെ ഒരു പ്രതീകം) ഇരുപത്തിമുന്നൂറ് വർഷങ്ങളുടെയും പരസ്പരബന്ധം ഗ്രഹിക്കുവാൻ ദാനിയേൽ ശ്രമിച്ചപ്പോൾ, അതുതന്നെയായിരുന്നു അവന്റെ ഭാരമെന്നു സിസ്റ്റർ വൈറ്റ് നമ്മെ അറിയിക്കുന്നു.

Adventism’s rejection of the “seven times,” placed them in a position where they could not understand that the first period of four hundred and ninety years, which was cut off from the twenty-three hundred years, represented the rebellion of the covenant that Moses identifies as the “quarrel of his covenant”.

O respingere de către adventism a „șapte vremi” i-a așezat într-o poziție în care nu au putut înțelege că prima perioadă de patru sute nouăzeci de ani, care fusese tăiată din cei două mii trei sute de ani, reprezenta răzvrătirea legământului pe care Moise o identifică drept „cearta legământului Său”.

They were also prevented from recognizing that the crucifixion in the midst of the week did more than simply identify the date, for it identified the very center of Christ’s quarrel with Israel’s disobedience with the blood of the covenant. They were blind to the fact that the blood that was shed for many at the cross, that was confirming his covenant, was also confirming the covenant set forth in Leviticus twenty-five and twenty-six.

De asemenea, ei au fost împiedicați să recunoască faptul că răstignirea la mijlocul săptămânii a făcut mai mult decât să indice pur și simplu data, căci ea a identificat însuși centrul controversei lui Hristos cu neascultarea lui Israel în lumina sângelui legământului. Ei au fost orbi față de faptul că sângele care a fost vărsat pentru mulți la cruce, care confirma legământul Său, confirma de asemenea legământul expus în Leviticul douăzeci și cinci și douăzeci și șase.

Ancient Israel took upon themselves a covenant where they defined the covenant as their proclamation “that all that the Lord has said, we will do,” totally unaware that the covenant which Christ was offering required that His law be written upon the heart. Their pharisaical definition of the terms of the covenant prevented them from understanding and accepting the true covenant.

Israelul antic și-a asumat un legământ pe care l-au definit prin declarația lor: „tot ce a spus Domnul vom face”, fiind cu totul neștiutori de faptul că legământul pe care Hristos îl oferea cerea ca legea Sa să fie scrisă în inimă. Definiția lor fariseică a termenilor legământului i-a împiedicat să înțeleagă și să accepte adevăratul legământ.

Modern Israel has defined the blood of the cross in the midst of the week in terms which cause the same blindness for modern Israel that was upon ancient Israel when they rejected the Messiah and proclaimed they had no king but Caesar.

Israelul modern a definit sângele crucii de la mijlocul săptămânii în termeni care provoacă aceeași orbire pentru Israelul modern, precum cea care era asupra Israelului antic atunci când L-au respins pe Mesia și au proclamat că nu au alt împărat decât pe Cezar.

Modern Israel is blind to the fact that the history which Gabriel outlined for Daniel not only includes the confirmation of the covenant, but also the scattering that is brought upon those who reject that covenant, for the verses identify that pagan Rome (the prince that was to come), would destroy the city and the sanctuary, and that unto the end of the war (which trampled down the sanctuary and the host) “desolations,” in the plural, were determined.

Israël moderne est aveugle au fait que l’histoire que Gabriel a exposée à Daniel comprend non seulement la confirmation de l’alliance, mais aussi la dispersion qui est amenée sur ceux qui rejettent cette alliance, car les versets indiquent que la Rome païenne (le prince qui devait venir) détruirait la ville et le sanctuaire, et que, jusqu’à la fin de la guerre (qui a foulé aux pieds le sanctuaire et l’armée), des « désolations », au pluriel, étaient décrétées.

In the history where Christ shed his blood to confirm the covenant with many, the two desolating powers of pagan and papal Rome are specifically identified. The blood shed upon the cross is what Christ brings into the heavenly sanctuary, and is a symbol of His work represented by the “mareh” vision of twenty-three hundred years. That history is woven in with the history of the “chazon” vision of twenty-five hundred and twenty years, as represented by the two desolating powers that would trample down the sanctuary and the host.

În istoria în care Hristos Și-a vărsat sângele pentru a întări legământul cu mulți, cele două puteri pustiitoare ale Romei păgâne și papale sunt identificate în mod specific. Sângele vărsat pe cruce este ceea ce Hristos aduce în sanctuarul ceresc și este un simbol al lucrării Sale reprezentate prin vedenia „mareh” a celor două mii trei sute de ani. Acea istorie este țesută împreună cu istoria vedeniei „chazon” a celor două mii cinci sute douăzeci de ani, astfel cum este reprezentată de cele două puteri pustiitoare care aveau să calce în picioare sanctuarul și oștirea.

The truths which were represented in Miller’s dream as jewels shone as bright as the sun, but they were incomplete. In the last days, when the Midnight Cry is repeated to the very letter, those very jewels will be cast into the new, larger casket by the “dirt brush Man”, and they will then shine ten times brighter than they originally did. They become the test of the final Midnight Cry message. Those jewels were specifically identified by the two witnesses prophesied by Habakkuk, as tables. When the two tables of the 1843 and 1850 pioneer charts are laid upon each other “line upon line”, Miller’s jewels are specifically identified, and in so doing those jewels represent the message of the final Midnight Cry.

Adevărurile care au fost reprezentate în visul lui Miller ca niște giuvaeruri străluceau la fel de puternic ca soarele, însă erau incomplete. În zilele de pe urmă, când Strigătul de la Miezul Nopții va fi repetat întocmai, chiar acele giuvaeruri vor fi așezate în noua și mai marea casetă de către „Omul cu peria de praf”, iar atunci ele vor străluci de zece ori mai puternic decât la început. Ele devin piatra de încercare a mesajului final al Strigătului de la Miezul Nopții. Acele giuvaeruri au fost identificate în mod specific de cei doi martori proorociți de Habacuc, ca fiind table. Când cele două table ale hărților pioniere din 1843 și 1850 sunt așezate una peste cealaltă „linie peste linie”, giuvaerurile lui Miller sunt identificate în mod specific, iar astfel acele giuvaeruri reprezintă mesajul Strigătului final de la Miezul Nopții.

Most of the truths upon the two charts illustrate prophecies that were fulfilled prior to 1844, such as the identification of the beasts of Daniel seven and eight. The image of Daniel two is represented. The argument over whether it is Rome or Antiochus Epiphanes which establishes the vision is there. The first disappointment and the tarrying time of Habakkuk and the ten virgins is there. The arrival of the third angel is there, as is the heavenly sanctuary. “The daily” as a symbol of paganism is there. And of course, the three Woes of Islam are there. When brought together the charts represent an illustration of the “increase of knowledge” that takes place when the Lion of the tribe of Judah unseals a prophetic truth.

Pifò verite ki sou de tablo yo ilistre pwofesi ki te akonpli anvan 1844, tankou idantifikasyon bèt ki nan Danyèl sèt ak uit. Imaj Danyèl de a reprezante la. Agiman konsènan si se Wòm oswa Antiochus Epiphanes ki etabli vizyon an prezan la. Premye desepsyon an ak tan reta a nan Abakouk ak dis vyèj yo prezan la. Arive twazyèm zanj lan prezan la, menm jan ak sanktyè selès la. “Sakrifis tout tan an” kòm yon senbòl paganism prezan la. Epi, natirèlman, twa Malè Islam yo prezan la. Lè yo rasanble ansanm, tablo yo reprezante yon ilistrasyon “ogmantasyon konesans” ki fèt lè Lyon branch fanmi Jida a retire sele sou yon verite pwofetik.

As we wind down our consideration of the vision of the Ulai River as the symbol of the prophetic knowledge that was unsealed at the time of the end in 1798, which increased to make up the jewels in the new, larger casket of William Miller’s dream, we will revisit the Millerite truths which were incomplete in their history. Some were left in an incomplete state because of the time in history in which the Millerites were living, and others were left incomplete through the disobedience of those who refused to keep up with the advancing light of the third angel.

În timp ce ne apropiem de încheierea examinării noastre asupra viziunii râului Ulai ca simbol al cunoașterii profetice care a fost desigilată la vremea sfârșitului, în 1798, și care a sporit pentru a alcătui nestematele din noua casetă, mai mare, din visul lui William Miller, vom reveni asupra adevărurilor millerite care au fost incomplete în istoria lor. Unele au fost lăsate într-o stare incompletă din cauza momentului istoric în care trăiau milleriții, iar altele au rămas incomplete prin neascultarea acelora care au refuzat să țină pasul cu lumina progresivă a celui de-al treilea înger.

We will continue these things in the next article.

Vom continua aceste lucruri în articolul următor.

> “Those whom God has sent with a message are only men, but what is the character of the message which they bear? Will you dare to turn from, or make light of, the warnings, because God did not consult you as to what would be preferred? God calls men who will speak, who will cry aloud and spare not. God has raised up his messengers to do his work for this time. Some have turned from the message of the righteousness of Christ to criticize the men and their imperfections, because they do not speak the message of truth with all the grace and polish desirable. They have too much zeal, are too much in earnest, speak with too much positiveness, and the message that would bring healing and life and comfort to many weary and oppressed souls, is, in a measure, excluded; for just in proportion as men of influence close their own hearts and set up their own wills in opposition to what God has said, will they seek to take away the ray of light from those who have been longing and praying for light and for vivifying power. Christ has registered all the hard, proud, sneering speeches spoken against his servants as against himself.

> „Cei pe care Dumnezeu i-a trimis cu un mesaj nu sunt decât oameni, dar care este caracterul mesajului pe care îl poartă? Veți îndrăzni să vă întoarceți de la avertizări sau să le tratați cu ușurătate, pentru că Dumnezeu nu v-a consultat cu privire la ceea ce ar fi fost de preferat? Dumnezeu cheamă oameni care să vorbească, care să strige cu glas tare și să nu cruțe. Dumnezeu Și-a ridicat mesagerii ca să facă lucrarea Sa pentru acest timp. Unii s-au întors de la mesajul neprihănirii lui Hristos pentru a-i critica pe oameni și imperfecțiunile lor, pentru că nu vestesc mesajul adevărului cu toată grația și rafinamentul de dorit. Au prea mult zel, sunt prea stăruitori, vorbesc cu prea multă fermitate, iar mesajul care ar aduce vindecare, viață și mângâiere multor suflete obosite și apăsate este, într-o anumită măsură, exclus; căci, exact în măsura în care oamenii cu influență își închid propriile inimi și își ridică propriile voințe în opoziție față de ceea ce a spus Dumnezeu, ei vor căuta să îndepărteze raza de lumină de la aceia care au tânjit și s-au rugat după lumină și după putere înviorătoare. Hristos a consemnat toate vorbirile aspre, mândre, batjocoritoare rostite împotriva slujitorilor Săi ca fiind rostite împotriva Sa Însuși.”

> “The third angel’s message will not be comprehended, the light which will lighten the earth with its glory will be called a false light, by those who refuse to walk in its advancing glory. The work that might have been done, will be left undone by the rejecters of truth, because of their unbelief. We entreat of you who oppose the light of truth, to stand out of the way of God’s people. Let Heaven-sent light shine forth upon them in clear and steady rays. God holds you to whom this light has come, responsible for the use you make of it. Those who will not hear will be held responsible; for the truth has been brought within their reach, but they despised their opportunities and privileges. Messages bearing the divine credentials have been sent to God’s people; the glory, the majesty, the righteousness of Christ, full of goodness and truth, have been presented; the fullness of the Godhead in Jesus Christ has been set forth among us with beauty and loveliness, to charm all whose hearts were not closed with prejudice. We know that God has wrought among us. We have seen souls turn from sin to righteousness. We have seen faith revived in the hearts of the contrite ones. Shall we be like the lepers that were cleansed who went on their way, and only one returned to give glory to God? Let us rather tell of his goodness, and praise God with heart, with pen, and with voice.” Review and Herald, May 27, 1890.

> „Mesajul celui de-al treilea înger nu va fi înțeles; lumina care va lumina pământul cu slava ei va fi numită o lumină falsă de către aceia care refuză să umble în slava ei tot mai mare. Lucrarea care ar fi putut fi făcută va rămâne nefăcută de către cei ce resping adevărul, din pricina necredinței lor. Vă implorăm pe voi, care vă împotriviți luminii adevărului, să vă dați din calea poporului lui Dumnezeu. Lăsați ca lumina trimisă din cer să strălucească asupra lor în raze clare și statornice. Dumnezeu vă socotește pe voi, cărora v-a venit această lumină, răspunzători pentru felul în care o folosiți. Cei care nu vor asculta vor fi ținuți răspunzători; căci adevărul a fost adus la îndemâna lor, dar ei și-au disprețuit ocaziile și privilegiile. Solii purtând acreditările divine au fost trimiși poporului lui Dumnezeu; slava, măreția, neprihănirea lui Hristos, pline de bunătate și de adevăr, au fost prezentate; plinătatea Dumnezeirii în Isus Hristos a fost înfățișată înaintea noastră cu frumusețe și gingășie, pentru a-i fermeca pe toți aceia ale căror inimi nu erau închise de prejudecată. Știm că Dumnezeu a lucrat în mijlocul nostru. Am văzut suflete întorcându-se de la păcat la neprihănire. Am văzut credința reînviată în inimile celor zdrobiți. Să fim noi asemenea leproșilor care au fost curățiți, care și-au văzut de drum, și numai unul s-a întors să dea slavă lui Dumnezeu? Mai degrabă să vorbim despre bunătatea Lui și să-L lăudăm pe Dumnezeu cu inima, cu pana și cu glasul.” Review and Herald, 27 mai 1890.

Back to Articles