Article

# The Book of Daniel - Number Fifty-Four

Cartea lui Daniel - Numărul cincizeci și patru

Unveiling the Last Days: Daniel’s Quest for Understanding

Dezvăluirea zilelor de pe urmă: căutarea lui Daniel pentru înțelegere

Author

Jeff Pippenger

Published

January 18, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We ended a recent article with a passage from Prophets and Kings, where Sister White identified that Daniel was seeking to “understand the relation sustained by the seventy years’ captivity, as foretold through Jeremiah, to the twenty-three hundred years that in vision he heard the heavenly visitant declare should elapse before the cleansing of God’s sanctuary.”

Am încheiat un articol recent cu un pasaj din Profeți și regi, în care sora White a arătat că Daniel căuta să „înțeleagă relația dintre cei șaptezeci de ani de robie, așa cum fuseseră prevestiți prin Ieremia, și cele două mii trei sute de zile, despre care, în vedenie, l-a auzit pe solul ceresc declarând că aveau să treacă înainte de curățirea sanctuarului lui Dumnezeu.”

> “Through another vision further light was thrown upon the events of the future; and it was at the close of this vision that Daniel heard ‘one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision?’ Daniel 8:13. The answer that was given, ‘Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed’ (verse 14), filled him with perplexity. Earnestly he sought for the meaning of the vision. He could not understand the relation sustained by the seventy years’ captivity, as foretold through Jeremiah, to the twenty-three hundred years that in vision he heard the heavenly visitant declare should elapse before the cleansing of God’s sanctuary. The angel Gabriel gave him a partial interpretation; yet when the prophet heard the words, ‘The vision … shall be for many days,’ he fainted away. ‘I Daniel fainted,’ he records of his experience, ‘and was sick certain days; afterward I rose up, and did the king’s business; and I was astonished at the vision, but none understood it.’ Verses 26, 27.” Prophets and Kings, 553, 554.

> „Printr-o altă viziune, s-a revărsat mai multă lumină asupra evenimentelor viitorului; și la încheierea acestei viziuni, Daniel a auzit „pe un sfânt vorbind, și un alt sfânt a zis către acel sfânt care vorbea: Până când va ține vedenia?” Daniel 8:13. Răspunsul care i s-a dat, „Până vor trece două mii trei sute de seri și dimineți; apoi Sfântul Locaș va fi curățit” (versetul 14), l-a umplut de nedumerire. El a căutat cu stăruință înțelesul viziunii. Nu putea să înțeleagă legătura dintre cei șaptezeci de ani ai robiei, așa cum fuseseră prevestiți prin Ieremia, și cei două mii trei sute de ani despre care, în viziune, îl auzise pe solul ceresc declarând că aveau să se scurgă înainte de curățirea sanctuarului lui Dumnezeu. Îngerul Gabriel i-a dat o tâlcuire parțială; totuși, când profetul a auzit cuvintele: „Vedenia … este pentru multe zile”, a leșinat. „Eu, Daniel, am leșinat”, consemnează el cu privire la experiența sa, „și am fost bolnav câteva zile; apoi m-am sculat și mi-am văzut de treburile împăratului; eram uimit de vedenie, dar nimeni n-a înțeles-o.” Versetele 26, 27.” Profeți și regi, 553, 554.

The Millerites never arrived to a complete understanding of the foundational message they proclaimed. When the time arrived that the Lion of the tribe of Judah sought to provide more information upon the “seven times,” they transitioned into the Laodicean experience, and seven years later rejected the light of the “seven times” altogether. They never saw the full relationship of the seventy years and the twenty-three hundred years, which Daniel had earnestly sought to understand. Daniel represents God’s people of the last days.

Milleriții nu au ajuns niciodată la o înțelegere deplină a mesajului fundamental pe care l-au proclamat. Când a venit vremea ca Leul din seminția lui Iuda să ofere mai multe informații cu privire la „cele șapte vremi”, ei au trecut în experiența Laodiceei, iar șapte ani mai târziu au respins cu totul lumina referitoare la „cele șapte vremi”. Ei nu au văzut niciodată relația deplină dintre cei șaptezeci de ani și cele două mii trei sute de zile, pe care Daniel căutase cu ardoare să le înțeleagă. Daniel îi reprezintă pe copiii lui Dumnezeu din zilele de pe urmă.

The land enjoying its sabbaths is the part of the covenant that was given to ancient Israel that included the light of the resting of the land every seventh year. That covenant included the cycle of seven years repeating seven times. It included the release and restoration of property and slaves at the conclusion ending of the seven cycles of seven years (forty-nine years) during the celebration known as the jubilee. The Jews were disobedient to those covenant principles, and 2 Chronicles identified that the seventy years of captivity, spoken of by Jeremiah the prophet, represented a prior four hundred and ninety years of rebellion. In four hundred and ninety years, if ancient Israel had obeyed the directions within the covenant as set forth in Leviticus twenty-five, there would have been a total of seventy of those years in which the land rested. A biblical year is three hundred and sixty days, and three hundred and sixty days multiplied by seven (“seven times”) equals twenty-five hundred and twenty days.

Pământul care se bucură de sabatele sale este partea legământului dat Israelului din vechime, care includea rânduiala odihnei pământului în fiecare al șaptelea an. Acel legământ cuprindea ciclul de șapte ani, repetat de șapte ori. El cuprindea eliberarea și restituirea proprietăților și a robilor la încheierea celor șapte cicluri de câte șapte ani (patruzeci și nouă de ani), în timpul sărbătorii cunoscute sub numele de jubileu. Iudeii au fost neascultători față de acele principii ale legământului, iar 2 Cronici arată că cei șaptezeci de ani de captivitate, despre care a vorbit prorocul Ieremia, reprezentau o răzvrătire anterioară de patru sute nouăzeci de ani. În patru sute nouăzeci de ani, dacă Israelul din vechime ar fi ascultat de îndrumările din legământ, așa cum sunt ele prezentate în Leviticul douăzeci și cinci, ar fi existat în total șaptezeci de ani în care pământul s-ar fi odihnit. Un an biblic are trei sute șaizeci de zile, iar trei sute șaizeci de zile înmulțite cu șapte („șapte vremi”) sunt egale cu două mii cinci sute douăzeci de zile.

The seventy years is absolutely connected to the land resting, which is absolutely connected with the “seven times.” Daniel was seeking to “understand the relation” of “the seventy years’ captivity,” “to the twenty-three hundred years” “before the cleansing of God’s sanctuary.” He was therefore seeking to understand the relation of the “chazon” vision and the “mareh” vision. It is impossible to understand that relation, without acknowledging the resting of the land in Leviticus twenty-five and twenty-six with the captivity of seventy years spoken of by Jeremiah. If you do not believe the “seven times” represents a prophetic period of twenty-five hundred and twenty years, you remove yourself from being those represented by Daniel in the last days. The Millerites believed the “seven times” was a time prophecy, but Adventism no longer does.

Cei șaptezeci de ani sunt în mod absolut legați de odihna țării, care este în mod absolut legată de „cele șapte vremi”. Daniel căuta să „înțeleagă relația” dintre „robia de șaptezeci de ani” și „cele două mii trei sute de zile”, „înainte de curățirea sanctuarului lui Dumnezeu”. Prin urmare, el căuta să înțeleagă relația dintre viziunea „chazon” și viziunea „mareh”. Este imposibil să se înțeleagă această relație fără a recunoaște odihna țării din Leviticul douăzeci și cinci și douăzeci și șase, împreună cu robia de șaptezeci de ani despre care a vorbit Ieremia. Dacă nu credeți că „cele șapte vremi” reprezintă o perioadă profetică de două mii cinci sute douăzeci de ani, vă excludeți dintre cei reprezentați de Daniel în zilele din urmă. Milleriții au crezut că „cele șapte vremi” constituiau o profeție de timp, însă adventismul nu mai crede astfel.

Daniel, as with all prophets, illustrates God’s people at the end of the world, and Sister White’s comments on his desire to understand the relationship between the seventy years (the “seven times”) and the twenty-three hundred years, represents the desire which God’s people of the last days are to possess. As has been stated in previous articles, there are no truths represented upon the 1843 and 1850 charts, that are not directly supported (repeatedly) in the writings of Sister White.

Daniel, împreună cu toți profeții, îl ilustrează pe poporul lui Dumnezeu la sfârșitul lumii, iar comentariile Sorei White cu privire la dorința lui de a înțelege relația dintre cei șaptezeci de ani („șapte vremi”) și cele două mii trei sute de zile reprezintă dorința pe care poporul lui Dumnezeu din ultimele zile trebuie să o aibă. După cum s-a arătat în articolele anterioare, nu există adevăruri reprezentate pe hărțile din 1843 și 1850 care să nu fie susținute în mod direct (în mod repetat) în scrierile Sorei White.

Miller’s jewels will shine ten times brighter in the Midnight Cry of the last days, and in doing so, the jewels represent the final test for the virgins of Adventism. Those jewels are the foundational truths represented on Habakkuk’s tables, and the jewels in the casket which were placed upon a table in the middle of Miller’s room. The foundational test is the final test, but so too, is the authority of the Spirit of Prophecy. To reject the foundational truths, which were typified as jewels in Miller’s dream is to simultaneously reject the Spirit of Prophecy.

Bijuteriile lui Miller vor străluci de zece ori mai puternic în Strigătul de la Miezul Nopții al zilelor de pe urmă, iar, făcând astfel, bijuteriile reprezintă proba finală pentru fecioarele adventismului. Acele bijuterii sunt adevărurile fundamentale reprezentate pe tablele lui Habacuc și bijuteriile din lădiță care au fost așezate pe o masă în mijlocul camerei lui Miller. Proba fundamentală este proba finală, dar tot astfel este și autoritatea Spiritului Profeției. A respinge adevărurile fundamentale, care au fost prefigurate ca bijuterii în visul lui Miller, înseamnă a respinge simultan Spiritul Profeției.

> “The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony. He will bring in spurious visions to mislead, and will mingle the false with the true, and so disgust people that they will regard everything that bears the name of visions as a species of fanaticism; but honest souls, by contrasting false and true, will be enabled to distinguish between them.” Selected Messages, volume 2, 78.

> „Cea din urmă amăgire a Satanei va fi să facă fără efect mărturia Duhului lui Dumnezeu. «Fără vedenie, poporul piere» (Proverbe 29:18). Satana va lucra cu iscusință, în diferite feluri și prin diferite mijloace, pentru a zdruncina încrederea poporului rămășiței lui Dumnezeu în mărturia adevărată. El va aduce vedenii false pentru a induce în eroare și va amesteca falsul cu adevărul, astfel încât oamenii să fie atât de dezgustați, încât vor considera tot ce poartă numele de vedenii drept o formă de fanatism; dar sufletele sincere, punând în contrast falsul și adevărul, vor fi făcute în stare să deosebească între ele.” Solii alese, volumul 2, 78.

We are now addressing the increase of knowledge that occurred in the history of the Millerites from 1798, until 1844, but we are identifying that even though the Millerites were correct in their prophetic applications, they were limited by the history where they were raised up. We are now in the last days, and in the final generation (the fourth) of Adventism. In this period of time, Adventism has been so indoctrinated with traditions and customs (counterfeit jewels) that it no longer knows what the foundational truths were. Not knowing what those truths are prevents Adventism from understanding the significance of those truths, and makes meaningless the repeated commands to protect and preserve those truths.

Acum abordăm sporirea cunoștinței care a avut loc în istoria milleriților de la 1798 până la 1844, însă constatăm că, deși milleriții au avut dreptate în aplicațiile lor profetice, ei au fost limitați de istoria în care au fost ridicați. Acum ne aflăm în zilele de pe urmă și în generația finală (a patra) a adventismului. În această perioadă, adventismul a fost atât de profund îndoctrinat cu tradiții și obiceiuri (bijuterii contrafăcute), încât nu mai cunoaște care au fost adevărurile fundamentale. Necunoașterea acelor adevăruri împiedică adventismul să înțeleagă însemnătatea lor și face lipsite de sens poruncile repetate de a proteja și păstra acele adevăruri.

Before we proceed further into Gabriel’s interpretation of the vision of the Ulai River, we will address a few relevant points connected with the foundational truths and the authority of the Spirit of Prophecy. The modern theologians argue that the following passage identifies that the longest time prophecy in the Bible is the twenty-three hundred years.

Înainte de a merge mai departe în interpretarea lui Gabriel a viziunii de la râul Ulai, vom aborda câteva puncte relevante legate de adevărurile fundamentale și de autoritatea Spiritului Profetic. Teologii moderni susțin că pasajul următor arată că cea mai lungă profeție de timp din Biblie este cea de două mii trei sute de ani.

> “The experience of the disciples who preached the ‘gospel of the kingdom’ at the first advent of Christ, had its counterpart in the experience of those who proclaimed the message of His second advent. As the disciples went out preaching, ‘The time is fulfilled, the kingdom of God is at hand,’ so Miller and his associates proclaimed that the longest and last prophetic period brought to view in the Bible was about to expire, that the judgment was at hand, and the everlasting kingdom was to be ushered in. The preaching of the disciples in regard to time was based on the seventy weeks of Daniel 9. The message given by Miller and his associates announced the termination of the 2300 days of Daniel 8:14, of which the seventy weeks form a part. The preaching of each was based upon the fulfillment of a different portion of the same great prophetic period.

> „Experiența ucenicilor care au propovăduit «evanghelia împărăției» la prima venire a lui Hristos și-a avut corespondentul în experiența acelora care au vestit solia celei de-a doua Sale veniri. După cum ucenicii au mers propovăduind: «S-a împlinit vremea și Împărăția lui Dumnezeu este aproape», tot astfel Miller și colaboratorii săi au proclamat că cea mai lungă și din urmă perioadă profetică prezentată în Biblie era pe punctul de a se încheia, că judecata era aproape și că împărăția cea veșnică urma să fie inaugurată. Propovăduirea ucenicilor cu privire la timp se întemeia pe cele șaptezeci de săptămâni din Daniel 9. Solia dată de Miller și de colaboratorii săi anunța încheierea celor 2300 de zile din Daniel 8:14, din care cele șaptezeci de săptămâni constituie o parte. Propovăduirea fiecăruia se întemeia pe împlinirea unei porțiuni diferite din aceeași mare perioadă profetică.”

> “Like the first disciples, William Miller and his associates did not, themselves, fully comprehend the import of the message which they bore. Errors that had been long established in the church prevented them from arriving at a correct interpretation of an important point in the prophecy. Therefore, though they proclaimed the message which God had committed to them to be given to the world, yet through a misapprehension of its meaning they suffered disappointment.” The Great Controversy, 351.

> „Asemenea primilor ucenici, William Miller și colaboratorii săi nu au înțeles pe deplin, ei înșiși, însemnătatea soliei pe care o purtau. Erori care fuseseră de multă vreme statornicite în biserică i-au împiedicat să ajungă la o interpretare corectă a unui punct important din profeție. De aceea, deși au vestit solia pe care Dumnezeu le-o încredințase spre a fi dată lumii, totuși, printr-o înțelegere greșită a sensului ei, au suferit dezamăgire.” Tragedia veacurilor, 351.

The passage says that, “Miller and his associates proclaimed that the longest and last prophetic period brought to view in the Bible was about to expire,” and the theologians claim that the longest and last prophetic period is the twenty-three hundred years. They further claim that this is what Sister White is identifying in the passage, for she, they claim, is directly addressing the period of twenty-three hundred years. They are blind to any relationship of the seventy years and the period of twenty-three hundred years. They are blind to the light Daniel was seeking to understand.

Pasajul spune că „Miller și asociații săi au proclamat că cea mai lungă și cea din urmă perioadă profetică adusă în atenție în Biblie era pe punctul de a expira”, iar teologii susțin că cea mai lungă și cea din urmă perioadă profetică este cea de două mii trei sute de ani. Ei susțin mai departe că aceasta este ceea ce identifică Sora White în pasaj, căci, afirmă ei, ea se referă în mod direct la perioada de două mii trei sute de ani. Ei sunt orbi față de orice relație dintre cei șaptezeci de ani și perioada de două mii trei sute de ani. Ei sunt orbi față de lumina pe care Daniel căuta să o înțeleagă.

Ellen White was a Millerite, and she knew the messages that had been placed upon the 1843 pioneer chart, and upon the 1850 pioneer chart that was published by F. D. Nichols. The 1850 chart, which was produced by Nichols, was prepared in Nichol’s home at the very time when James and Ellen White were living with Nichols. The longest prophetic period in the Bible, that is represented upon both of those charts, is not the twenty-three hundred years, it is the “seven times,” of Leviticus twenty-six.

Ellen White a fost o millerită și cunoștea mesajele care fuseseră așezate pe harta pionierilor din 1843 și pe harta pionierilor din 1850, publicată de F. D. Nichols. Harta din 1850, care a fost realizată de Nichols, a fost pregătită în locuința lui Nichols chiar în perioada în care James și Ellen White locuiau împreună cu Nichols. Cea mai lungă perioadă profetică din Biblie, care este reprezentată pe ambele hărți, nu este cea de două mii trei sute de ani, ci „șapte vremi”, din Leviticul douăzeci și șase.

To claim that the previous passage is an inspired identification of the twenty-three hundred years as the longest and last prophetic period is to make Sister White’s writings contradict themselves. If she believed what the theologians claim about this passage, then what does it mean when she endorses the charts that uphold the “seven times?”

A susține că pasajul precedent constituie o identificare inspirată a celor două mii trei sute de ani ca fiind cea mai lungă și ultima perioadă profetică înseamnă a face ca scrierile sorei White să se contrazică pe ele însele. Dacă ea a crezut ceea ce teologii afirmă despre acest pasaj, atunci ce înseamnă faptul că ea aprobă diagramele care susțin „cele șapte vremi”?

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> „Am văzut că diagrama din 1843 a fost îndrumată de mâna Domnului și că nu trebuie să fie modificată; că cifrele erau așa cum le voia El; că mâna Sa era deasupra ei și a ascuns o greșeală în unele dintre cifre, astfel încât nimeni nu a putut să o vadă, până când mâna Sa a fost îndepărtată.” Early Writings, 74.

Those who wish to uphold their traditions and fables might argue that on the 1843 chart, the Lord held his hand over the error of the “seven times,” until he removed his hand at a later date. The problem with that premise is that Sister White identified when the Lord removed his hand from the figures, His hand was removed before October 22, 1844, just after the first disappointment. In her testimony of that event, she identifies the mistake that was corrected, and it is clear that the mistake was not the “seven times.”

Cei care doresc să-și susțină tradițiile și fabulele ar putea susține că, pe harta din 1843, Domnul Și-a ținut mâna peste eroarea „celor șapte vremi”, până când Și-a retras mâna la o dată ulterioară. Problema acestei premise este că sora White a identificat momentul în care Domnul Și-a retras mâna de peste cifre; mâna Sa a fost retrasă înainte de 22 octombrie 1844, imediat după prima dezamăgire. În mărturia ei cu privire la acel eveniment, ea identifică greșeala care a fost corectată, și este clar că greșeala nu a fost „cele șapte vremi”.

> “Those faithful, disappointed ones, who could not understand why their Lord did not come, were not left in darkness. Again they were led to their Bibles to search the prophetic periods. The hand of the Lord was removed from the figures, and the mistake was explained. They saw that the prophetic periods reached to 1844, and that the same evidence which they had presented to show that the prophetic periods closed in 1843, proved that they would terminate in 1844.” Early Writings, 237.

> „Acei credincioși dezamăgiți, care nu puteau înțelege de ce Domnul lor nu venise, n-au fost lăsați în întuneric. Din nou au fost călăuziți la Bibliile lor pentru a cerceta perioadele profetice. Mâna Domnului a fost îndepărtată de pe cifre, iar greșeala a fost explicată. Ei au văzut că perioadele profetice ajungeau până în 1844 și că aceleași dovezi pe care le prezentaseră pentru a arăta că perioadele profetice se încheiau în 1843 dovedeau că ele aveau să se încheie în 1844.” Early Writings, 237.

When the Lord’s hand “was removed from the figures, and the mistake was explained,” they then recognized “that the same evidence which they had presented to show that the prophetic periods closed in 1843, proved that they would terminate in 1844.” The prophetic periods that were first thought to close in 1843, are represented upon the 1843 chart, which is the chart that each of the three hundred Millerite preachers used. The prophetic periods that are represented upon that chart that closed in 1843, were the twenty-three hundred years of Daniel chapter eight, verse fourteen, the twenty-five hundred and twenty years of Leviticus twenty-six and the thirteen hundred and thirty-five years of Daniel twelve. After the first disappointment the Lord removed his hand from the mistake and the Millerites then recognized that the same evidence that identified the close of the prophetic periods in 1843, actually proved those periods ended in 1844.

Когда рука Господня «была убрана от чисел, и ошибка была объяснена», тогда они признали, «что те же самые доказательства, которые они приводили, чтобы показать, что пророческие периоды завершались в 1843 году, доказывали, что они завершатся в 1844 году». Пророческие периоды, которые сначала считались оканчивающимися в 1843 году, представлены на схеме 1843 года, то есть на той схеме, которой пользовался каждый из трёхсот миллеритских проповедников. Пророческие периоды, представленные на той схеме и оканчивавшиеся в 1843 году, были следующими: две тысячи триста лет из восьмой главы книги Даниила, четырнадцатого стиха; две тысячи пятьсот двадцать лет из двадцать шестой главы книги Левит; и одна тысяча триста тридцать пять лет из двенадцатой главы книги Даниила. После первого разочарования Господь убрал Свою руку от ошибки, и тогда миллериты признали, что те же самые доказательства, которые указывали на завершение пророческих периодов в 1843 году, в действительности доказывали, что эти периоды завершились в 1844 году.

The 1850 chart was produced in 1850, and went on sale in January of 1851. Ellen White recorded that the chart was also a fulfillment of Habakkuk, as she had also recorded concerning the 1843 chart. That chart also represented the longest prophetic period as Leviticus twenty-six’s “seven times.”

Hati ya mwaka 1850 ilitayarishwa mwaka 1850, na ikaanza kuuzwa mnamo Januari 1851. Ellen White aliandika kwamba hati hiyo pia ilikuwa utimizo wa Habakuki, kama vile alivyokuwa ameandika pia kuhusu hati ya mwaka 1843. Hati hiyo pia iliwakilisha kipindi kirefu zaidi cha unabii kama “nyakati saba” za Mambo ya Walawi ishirini na sita.

> “I saw that God was in the publishment of the chart by Brother Nichols. I saw that there was a prophecy of this chart in the Bible, and if this chart is designed for God’s people, if it [is] sufficient for one it is for another, and if one needed a new chart painted on a larger scale, all need it just as much.” Manuscript Releases, volume 13, 359.

> „Am văzut că Dumnezeu Se afla în publicarea hărții de către fratele Nichols. Am văzut că în Biblie exista o profeție cu privire la această hartă și că, dacă această hartă este destinată poporului lui Dumnezeu, dacă ea este suficientă pentru unul, este și pentru altul, iar dacă unul avea nevoie de o hartă nouă, pictată la o scară mai mare, toți au nevoie de ea în aceeași măsură.” Manuscript Releases, volumul 13, 359.

To claim that Sister White’s reference to the fact that the Millerites “proclaimed that the longest and last prophetic period brought to view in the Bible was about to expire,” is accurate, for they did. To claim that the “longest” “prophetic period” is the twenty-three hundred years turns Sister White’s testimony against itself, and against the historical record. To believe that fable is to believe a lie, and in the last days those that choose to believe a lie, do so because they do not love the truth.

A susține că referirea făcută de Sora White la faptul că milleriții „au proclamat că cea mai lungă și cea din urmă perioadă profetică adusă în atenție în Biblie era pe punctul de a expira” este corectă, căci așa au făcut. A susține că „cea mai lungă” „perioadă profetică” este cea de două mii trei sute de ani înseamnă a întoarce mărturia Sorei White împotriva ei înseși și împotriva consemnării istorice. A crede acea născocire înseamnă a crede o minciună, iar în zilele de pe urmă cei care aleg să creadă o minciună fac aceasta pentru că nu iubesc adevărul.

Jesus did not miraculously inoculate Himself with some type of divine anesthesia in order to go through the suffering of the cross. Jesus suffered with divine suffering, far beyond any of His creation could endure. Yet mankind was created in His image, and inspiration identifies that mankind is to overcome as He overcame. What allowed Christ to endure the suffering of the cross was an attribute which He possessed, which mankind also possesses.

Isus nu S-a inoculat în mod miraculos cu vreun fel de anestezie divină pentru a trece prin suferința crucii. Isus a suferit cu o suferință divină, cu mult dincolo de ceea ce oricare dintre făpturile Sale ar fi putut îndura. Totuși, omenirea a fost creată după chipul Său, iar inspirația arată că omenirea trebuie să biruiască așa cum a biruit El. Ceea ce I-a îngăduit lui Hristos să îndure suferința crucii a fost un atribut pe care El Îl poseda și pe care îl posedă și omenirea.

> Looking unto Jesus the author and finisher of our faith; who for the joy that was set before him endured the cross, despising the shame, and is set down at the right hand of the throne of God. Hebrews 12:1.

> Privind țintă la Isus, Căpetenia și Desăvârșitorul credinței noastre, care, pentru bucuria care-I era pusă înainte, a suferit crucea, disprețuind rușinea, și S-a așezat la dreapta tronului lui Dumnezeu. Evrei 12:1.

Jesus endured the sufferings of the cross, because he had a goal set before him, and we have been created in his image, and as such, are beings that are motivated by goals. It’s part of our design. If we have been led to believe that it is unimportant to understand the foundations of Adventism, we will have no motivation to do that very thing. The only divine motivation that can be aroused by the Holy Spirit to overcome that Laodicean condition is a love of the truth. The love of the truth will be tested by the availability of easy customs and traditions designed to soothe our itching ears. If, in our Laodicean comfort we have no desire to understand truth for ourselves we will be lost. This is where Adventism stands today.

Yesu endured the sufferings of the cross, because he had a goal set before him, and we have been created in his image, and as such, are beings that are motivated by goals. Ni igice cy’umwimerere wacu. Niba twarayobejwe tukizera ko gusobanukirwa n’imfatiro z’Abadiventisiti bidafite akamaro, ntituzagira icyo kidutera gukora icyo kintu nyir’izina. Ikintu rukumbi cy’ijuru gishobora gukangurwa na Mwuka Muziranenge kugira ngo tuneshe iyo mimerere ya Lawodikiya ni ugukunda ukuri. Gukunda ukuri kuzageragezwa n’ukuba hariho imigenzo n’imihango yoroshye yateguriwe guhumuriza amatwi yacu aryaryatwa. Niba, mu munezero wacu wa Lawodikiya, tudafite icyifuzo cyo gusobanukirwa ukuri ku bwacu ubwacu, tuzarimbuka. Aha ni ho Ubudiventisiti buhagaze uyu munsi.

Daniel is an example of God’s people in the last days who are seeking through the prophetic word to understand the relationship between the seventy year captivity and the twenty-three hundred year prophecy. To identify the twenty-three hundred year prophecy as the longest and last prophetic period is to reject the foundational truths of Adventism, and simultaneously reject the authority of the Spirit of Prophecy. To claim that when the Millerites presented the longest and last prophetic period that it was the twenty-three hundred years is to reject the historical record.

Daniel este un exemplu al poporului lui Dumnezeu din zilele de pe urmă care caută, prin cuvântul profetic, să înțeleagă relația dintre robia de șaptezeci de ani și profeția celor două mii trei sute de ani. A identifica profeția celor două mii trei sute de ani drept cea mai lungă și ultima perioadă profetică înseamnă a respinge adevărurile fundamentale ale adventismului și, în același timp, a respinge autoritatea Spiritului Profeției. A susține că, atunci când milleriții au prezentat cea mai lungă și ultima perioadă profetică, aceasta era cea de două mii trei sute de ani înseamnă a respinge consemnarea istorică.

> “We have nothing to fear for the future, except as we shall forget the way the Lord has led us, and His teaching in our past history.” Life Sketches, 196.

> „Nimic nu avem de temut pentru viitor, decât dacă vom uita calea pe care Domnul ne-a condus și învățătura Sa din istoria noastră trecută.” Life Sketches, 196.

Gabriel came to give Daniel understanding of both the “mareh” and the “chazon” visions and he instructed Daniel to mentally separate the two visions, though they obviously had a prophetic relationship. The vision included the kingdoms of Bible prophecy in chapters seven and eight, that were a repeat and enlargement of those same kingdoms in chapter two. The information included the heavenly dialogue that represented the one vision as the trampling down of God’s sanctuary and people, and the other vision of the work of restoring the people and sanctuary.

Gabriel a venit ca să-i dea lui Daniel înțelegere atât asupra viziunii „mareh”, cât și asupra viziunii „chazon” și l-a îndrumat pe Daniel să le separe în mintea sa pe cele două viziuni, deși ele aveau, în mod evident, o legătură profetică. Viziunea cuprindea împărățiile profeției biblice din capitolele șapte și opt, care reprezentau o repetare și o dezvoltare a acelorași împărății din capitolul doi. Informația includea dialogul ceresc care înfățișa una dintre viziuni ca fiind călcarea în picioare a sanctuarului și a poporului lui Dumnezeu, iar cealaltă viziune, lucrarea de restaurare a poporului și a sanctuarului.

As Gabriel presented the interpretation, which ultimately became the heart of the message proclaimed by the Millerites, there was a relationship that existed between the two visions, which is to be noted by those who fulfill the command to make a mental separation of the interpretation. One of the distinctions is represented by the two words that are both translated as “determined.”

À mesure que Gabriel présentait l’interprétation, laquelle devint finalement le cœur du message proclamé par les millérites, il existait un rapport entre les deux visions, qu’il convient de remarquer de la part de ceux qui accomplissent l’ordre d’opérer une séparation mentale de l’interprétation. L’une des distinctions est représentée par les deux mots qui sont tous deux traduits par « déterminé ».

> Seventy weeks are determined upon thy people and upon thy holy city, to finish the transgression, and to make an end of sins, and to make reconciliation for iniquity, and to bring in everlasting righteousness, and to seal up the vision and prophecy, and to anoint the most Holy. Know therefore and understand, that from the going forth of the commandment to restore and to build Jerusalem unto the Messiah the Prince shall be seven weeks, and threescore and two weeks: the street shall be built again, and the wall, even in troublous times. And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:24–27.

> Şaptezeci de săptămîni sînt hotărîte asupra poporului tău și asupra cetății tale celei sfinte, ca să se sfîrșească fărădelegea, și să se pună capăt păcatelor, și să se facă ispășire pentru nelegiuire, și să se aducă neprihănirea veșnică, și să se pecetluiască vedenia și prorocia, și să se ungă Preasfîntul. Să știi dar și să înțelegi că de la darea poruncii pentru restaurarea și zidirea Ierusalimului pînă la Mesia, Domnul, vor fi șapte săptămîni și șaizeci și două de săptămîni; ulița va fi zidită din nou, și zidul, chiar în vremuri de strîmtorare. Și după cele șaizeci și două de săptămîni, Mesia va fi stîrpit, dar nu pentru sine; și poporul domnului care va veni va nimici cetatea și sfîntul locaș; și sfîrșitul lui va fi cu un potop, și pînă la sfîrșitul războiului pustiiri sînt hotărîte. Și el va întări legămîntul cu mulți pentru o săptămînă; și la jumătatea săptămînii va face să înceteze jertfa și darul de mîncare, și pentru răspîndirea urîciunilor o va pustii, pînă la sfîrșitul hotărît, și ceea ce este hotărît se va vărsa asupra celui pustiit. Daniel 9:24–27.

Seventy weeks (four hundred and ninety years) are determined upon the people and the holy city. The word translated “determined” means “cut off”, and the word identifies a period or probation for the Jews and Jerusalem. It also represented the period of rebellion that brought about the destruction of Jerusalem and the captivity of the seventy years. The four hundred and ninety years was then “determined”, beginning at the third decree. The first four hundred and ninety years of rebellion brought about Nebuchadnezzar’s three attacks, the ultimate destruction of Jerusalem and a scattering and captivity of seventy years of literal Israel in literal Babylon.

Șaptezeci de săptămâni (patru sute nouăzeci de ani) sunt hotărâte asupra poporului și asupra cetății sfinte. Cuvântul tradus prin „hotărâte” înseamnă „tăiate”, iar acest cuvânt desemnează un timp sau o perioadă de probă pentru iudei și pentru Ierusalim. El reprezenta, de asemenea, perioada de răzvrătire care a adus distrugerea Ierusalimului și robia de șaptezeci de ani. Cele patru sute nouăzeci de ani au fost apoi „hotărâte”, începând cu al treilea decret. Primii patru sute nouăzeci de ani de răzvrătire au adus cele trei atacuri ale lui Nebucadnețar, distrugerea finală a Ierusalimului și împrăștierea și robia de șaptezeci de ani a lui Israel literal în Babilonul literal.

The first decree marked the end of the captivity and the beginning of the work of rebuilding Jerusalem. The third decree marked the beginning of the twenty-three hundred years. The arrival of the first angel marked the end of the captivity of spiritual Israel in spiritual Babylon for twelve hundred and sixty years, and it marked the beginning of a period of forty-six years, when Christ used the Millerites to come out of captivity and erect a spiritual temple.

Primul decret a marcat sfârșitul captivității și începutul lucrării de rezidire a Ierusalimului. Al treilea decret a marcat începutul celor două mii trei sute de ani. Venirea primului înger a marcat sfârșitul captivității Israelului spiritual în Babilonul spiritual timp de o mie două sute șaizeci de ani și a marcat începutul unei perioade de patruzeci și șase de ani, în care Hristos i-a folosit pe mileriți pentru a ieși din captivitate și a înălța un templu spiritual.

The word that is translated twice as “determined” in verses twenty-six and twenty-seven is “charats” and it means “to wound” and “a decree”. It was prophetically “decreed” that the papacy would receive a deadly “wound,” at the end of the first indignation. It is the same word Daniel uses in chapter eleven, verse thirty-six.

Cuvântul tradus de două ori prin „hotărât” în versetele douăzeci și șase și douăzeci și șapte este „charats”, iar el înseamnă „a răni” și „un decret”. Din punct de vedere profetic, s-a „decretat” ca papalitatea să primească o „rană” de moarte la sfârșitul primei indignări. Este același cuvânt pe care Daniel îl folosește în capitolul unsprezece, versetul treizeci și șase.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvellous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished: for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> Și împăratul va face după voia sa; și se va înălța pe sine și se va mări pe sine mai presus de orice dumnezeu și va rosti lucruri uimitoare împotriva Dumnezeului dumnezeilor și va propăși până se va împlini mânia; căci ceea ce este hotărât se va face. Daniel 11:36.

In verse thirty-six, “the king” is the papacy. The papacy was to prosper until 1798, when it received its deadly wound. Then the first “indignation” was to “be accomplished,” for that “indignation” had been “determined” (decreed) to “be done.” At the end of the first indignation against the northern kingdom of Israel, which began in 723 BC and ended in 1798, the papacy received a “deadly wound.” The word “determined” means “wound.”

În versetul treizeci și șase, „împăratul” este papalitatea. Papalitatea urma să prospere până în 1798, când a primit rana sa de moarte. Atunci, prima „indignare” urma „să se împlinească”, căci acea „indignare” fusese „hotărâtă” (decretată) „să se facă”. La sfârșitul primei indignări împotriva împărăției de nord a lui Israel, care a început în 723 î.Hr. și s-a încheiat în 1798, papalitatea a primit o „rană de moarte”. Cuvântul „hotărâtă” înseamnă „rană”.

> And I saw one of his heads as it were wounded to death; and his deadly wound was healed: and all the world wondered after the beast. Revelation 13:3.

> Și am văzut unul dintre capetele lui ca și cum ar fi fost rănit de moarte; dar rana lui de moarte a fost vindecată; și tot pământul se mira după fiară. Apocalipsa 13:3.

The Millerites’ prophetic framework was based upon the two desolating powers of paganism followed by papalism. They understood those two powers were to trample down the sanctuary and host as represented by the “chazon” vision of Daniel chapter eight, verse thirteen.

Cadrul profetic al milleriților se întemeia pe cele două puteri pustiitoare: păgânismul, urmat de papalitate. Ei înțelegeau că aceste două puteri aveau să calce în picioare sanctuarul și oștirea, așa cum sunt reprezentate în viziunea „chazon” din Daniel, capitolul opt, versetul treisprezece.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? Daniel 8:13.

> Apoi am auzit un sfânt vorbind; și un alt sfânt a zis către acel sfânt care vorbea: „Până când va ține vedenia despre jertfa necurmată și despre fărădelegea pustiirii, care dă atât Sfântul Locaș, cât și oștirea, să fie călcate în picioare?” Daniel 8:13.

The papal desolating power was to trample down the sanctuary and host for twelve hundred and sixty years.

Puterea pustiitoare papală urma să calce în picioare sanctuarul și oastea timp de o mie două sute șaizeci de ani.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. And I will give power unto my two witnesses, and they shall prophesy a thousand two hundred and threescore days, clothed in sackcloth. Revelation 11:2, 3.

> Dar curtea care este în afara templului las-o deoparte și n-o măsura; pentru că a fost dată neamurilor; și cetatea sfântă o vor călca în picioare patruzeci și două de luni. Și voi da putere celor doi martori ai Mei, și ei vor proroci o mie două sute șaizeci de zile, îmbrăcați în sac. Apocalipsa 11:2, 3.

At the end of the first indignation in 1798, prophecy had determined to “wound” the papacy. In Daniel nine, that determination is represented in the last two verses, and the word twice translated as “determined” in those verses is associated with the “chazon” vision, whereas the word translated as “determined” in verse twenty-four, is a different Hebrew word and is associated with the “mareh” vision. Daniel, representing God’s people of the last days, was seeking to understand the relationship of those two visions, which Gabriel had told him to mentally separate.

La sfârșitul primei indignări, în 1798, profeția hotărâse să „rănească” papalitatea. În Daniel nouă, acea hotărâre este reprezentată în ultimele două versete, iar cuvântul tradus de două ori prin „hotărât” în acele versete este asociat cu vedenia „chazon”, pe când cuvântul tradus prin „hotărât” în versetul douăzeci și patru este un alt cuvânt ebraic și este asociat cu vedenia „mareh”. Daniel, reprezentând poporul lui Dumnezeu din zilele de pe urmă, căuta să înțeleagă relația dintre aceste două vedenii, pe care Gabriel îi spusese să le separe în mintea sa.

We will continue this subject in the next article.

Vom continua acest subiect în articolul următor.

> “God is not giving us a new message. We are to proclaim the message that in 1843 and 1844 brought us out of the other churches.” Review and Herald, January 19, 1905.

> „Dumnezeu nu ne dă o solie nouă. Noi trebuie să proclamăm solia care, în anii 1843 și 1844, ne-a scos din celelalte biserici.” Review and Herald, 19 ianuarie 1905.

Back to Articles