Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventeen

Cartea lui Daniel - Numărul o sută șaptesprezece

Unveiling the Soon-Coming Sunday Law: A Typological Analysis of the Sign to Flee

Dezvăluirea iminentei Legi Duminicale: o analiză tipologică a semnului de a fugi

Author

Jeff Pippenger

Published

March 5, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Sister White identifies the soon-coming Sunday law as the “sign,” that was typified by the armies of Rome encompassing Jerusalem in the year 66, and in doing so, she identifies a class who have eyes that see not, and ears that hear not.

Sora White imenyekanisha itegeko rigiye kuza vuba ryerekeye ku Cyumweru nk’“ikimenyetso,” cyashushanyijwe mbere n’ingabo z’Abaroma zagose Yerusalemu mu mwaka wa 66; kandi mu kubikora, aragaragaza itsinda rifite amaso ariko ritabona, n’amatwi ariko ritumva.

> “Eternity stretches before us. The curtain is about to be lifted. We who occupy this solemn, responsible position, what are we doing, what are we thinking about, that we cling to our selfish love of ease, while souls are perishing around us? Have our hearts become utterly callous? Cannot we feel or understand that we have a work to do for the salvation of others? Brethren, are you of the class who having eyes see not, and having ears hear not? Is it in vain that God has given you a knowledge of His will? Is it in vain that He has sent you warning after warning? Do you believe the declarations of eternal truth concerning what is about to come upon the earth, do you believe that God’s judgments are hanging over the people, and can you still sit at ease, indolent, careless, pleasure loving?

> „Veșnicia se întinde înaintea noastră. Cortina este pe punctul de a fi ridicată. Noi, cei care ocupăm această poziție solemnă și plină de răspundere, ce facem, la ce ne gândim, de ne agățăm de iubirea noastră egoistă pentru comoditate, în timp ce suflete pier în jurul nostru? Au devenit inimile noastre cu totul împietrite? Nu putem simți sau înțelege că avem o lucrare de făcut pentru mântuirea altora? Fraților, faceți voi parte din acea categorie care, având ochi, nu vede, și având urechi, nu aude? Oare în zadar v-a dat Dumnezeu cunoașterea voii Sale? Oare în zadar v-a trimis avertizare după avertizare? Credeți declarațiile adevărului veșnic cu privire la ceea ce este pe punctul de a veni asupra pământului, credeți că judecățile lui Dumnezeu atârnă deasupra poporului și puteți încă să stați în tihnă, leneși, nepăsători, iubitori de plăceri?”

> “It is no time now for God’s people to be fixing their affections or laying up their treasure in the world. The time is not far distant, when, like the early disciples, we shall be forced to seek a refuge in desolate and solitary places. As the siege of Jerusalem by the Roman armies was the signal for flight to the Judean Christians, so the assumption of power on the part of our nation in the decree enforcing the papal sabbath will be a warning to us. It will then be time to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains.” Testimonies, volume 5, 464.

> „Acum nu este vremea ca poporul lui Dumnezeu să-și fixeze afecțiunile sau să-și adune comoara în lume. Nu este departe timpul când, asemenea ucenicilor de la început, vom fi siliți să căutăm un refugiu în locuri pustii și singuratice. După cum asediul Ierusalimului de către armatele romane a fost semnalul fugii pentru creștinii iudeeni, tot astfel preluarea puterii de către națiunea noastră prin decretul care impune sabatul papal va fi pentru noi o avertizare. Atunci va fi timpul să părăsim marile orașe, în vederea părăsirii celor mai mici pentru locuințe retrase în locuri izolate printre munți.” Testimonies, volumul 5, 464.

The soon coming Sunday law in the United States is the warning signal (sign), “to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains.” Laodicean Adventism is largely unaware that the Sunday law crisis in the United States, fulfills the “sign” spoken of in The Great Controversy. It is typified by the “sign” at the beginning of the three and a half years. The “sign” which was fulfilled in the first siege of Jerusalem that was brought in the year 66, and it typifies the “ensign” that is lifted up at the soon-coming Sunday law.

Legea duminicală care va veni în curând în Statele Unite este semnalul de avertizare (semnul) „de a părăsi marile orașe, ca pregătire pentru a le părăsi pe cele mai mici, spre cămine retrase în locuri izolate, printre munți”. Adventismul laodicean este, în mare parte, neconștient că criza legii duminicale din Statele Unite împlinește „semnul” despre care se vorbește în Tragedia veacurilor. El este prefigurat de „semnul” de la începutul celor trei ani și jumătate. „Semnul” care s-a împlinit la primul asediu al Ierusalimului, adus în anul 66, și el prefigurează „stindardul” care este înălțat la legea duminicală ce va veni în curând.

The actual destruction of Jerusalem was accomplished by Titus in the year 70 AD, and the siege of Titus had been first typified in the 66 AD siege of Cestius, for Jesus always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing. It was the beginning siege of Cestius that was the “sign” to flee that Jesus had given, not the siege of Titus. One was the siege at the beginning, the other was the siege at the end.

Distrugerea efectivă a Ierusalimului a fost dusă la îndeplinire de Titus în anul 70 d.Hr., iar asediul lui Titus fusese mai întâi prefigurat în asediul lui Cestius din anul 66 d.Hr., căci Isus ilustrează întotdeauna sfârșitul unui lucru prin începutul unui lucru. Asediul de început al lui Cestius era „semnul” de a fugi pe care îl dăduse Isus, nu asediul lui Titus. Unul era asediul de la început, celălalt era asediul de la sfârșit.

> “Not one Christian perished in the destruction of Jerusalem. Christ had given His disciples warning, and all who believed His words watched for the promised sign. ‘When ye shall see Jerusalem compassed with armies,’ said Jesus, ‘then know that the desolation thereof is nigh. Then let them which are in Judea flee to the mountains; and let them which are in the midst of it depart out.’ Luke 21:20, 21. After the Romans under Cestius had surrounded the city, they unexpectedly abandoned the siege when everything seemed favorable for an immediate attack. The besieged, despairing of successful resistance, were on the point of surrender, when the Roman general withdrew his forces without the least apparent reason. But God’s merciful providence was directing events for the good of His own people. The promised sign had been given to the waiting Christians, and now an opportunity was offered for all who would, to obey the Saviour’s warning. Events were so overruled that neither Jews nor Romans should hinder the flight of the Christians. Upon the retreat of Cestius, the Jews, sallying from Jerusalem, pursued after his retiring army; and while both forces were thus fully engaged, the Christians had an opportunity to leave the city. At this time the country also had been cleared of enemies who might have endeavored to intercept them. At the time of the siege, the Jews were assembled at Jerusalem to keep the Feast of Tabernacles, and thus the Christians throughout the land were able to make their escape unmolested. Without delay they fled to a place of safety—the city of Pella, in the land of Perea, beyond Jordan.” The Great Controversy, 30.

> “Niciun creștin nu a pierit în distrugerea Ierusalimului. Hristos le dăduse ucenicilor Săi avertizarea, iar toți cei care au crezut cuvintele Lui au vegheat după semnul făgăduit. „Când veți vedea Ierusalimul înconjurat de oști”, a spus Isus, „atunci să știți că pustiirea lui este aproape. Atunci cei ce vor fi în Iudeea să fugă la munți, iar cei ce vor fi în mijlocul lui să iasă afară.” Luca 21:20, 21. După ce romanii sub conducerea lui Cestius au înconjurat cetatea, au abandonat pe neașteptate asediul tocmai când totul părea favorabil unui atac imediat. Cei asediați, deznădăjduind de izbânda împotrivirii, erau pe punctul de a se preda, când generalul roman și-a retras trupele fără cel mai mic motiv aparent. Dar providența plină de îndurare a lui Dumnezeu călăuzea evenimentele spre binele propriului Său popor. Semnul făgăduit fusese dat creștinilor care vegheau, iar acum li se oferea tuturor celor ce voiau prilejul de a asculta avertizarea Mântuitorului. Evenimentele au fost astfel cârmuite încât nici iudeii, nici romanii să nu împiedice fuga creștinilor. La retragerea lui Cestius, iudeii, ieșind în grabă din Ierusalim, au pornit în urmărirea armatei sale care se retrăgea; și, în timp ce ambele forțe erau astfel pe deplin angajate, creștinii au avut ocazia să părăsească cetatea. În vremea aceea, și ținutul fusese curățit de vrăjmași care ar fi putut încerca să le taie calea. La vremea asediului, iudeii erau adunați la Ierusalim pentru a ține Sărbătoarea Corturilor și astfel creștinii din întreaga țară au putut să scape fără a fi tulburați. Fără întârziere, au fugit într-un loc de siguranță — cetatea Pella, în ținutul Pereea, dincolo de Iordan.” Tragedia veacurilor, 30.

The siege of Jerusalem by Cestius in the year 66 fulfilled the warning “sign” which Christ had recorded for the Christians of that history, but the siege of Titus in 70 AD provided no “sign” to flee. In that siege there were no Christians left in the city, and that last siege led to the destruction of Jerusalem, and in the destruction of Jerusalem “not one Christian perished,” for the Christians had fled at the beginning of the history.

Asediul Ierusalimului de către Cestius, în anul 66, a împlinit „semnul” de avertizare pe care Hristos îl consemnase pentru creștinii acelei istorii, însă asediul lui Titus, din anul 70 d.Hr., nu a oferit niciun „semn” pentru a fugi. În acel asediu nu mai rămăsese niciun creștin în cetate, iar acel din urmă asediu a dus la distrugerea Ierusalimului, și, în distrugerea Ierusalimului, „niciun creștin nu a pierit”, căci creștinii fugiseră la începutul acelei istorii.

> “The Jewish forces, pursuing after Cestius and his army, fell upon their rear with such fierceness as to threaten them with total destruction. It was with great difficulty that the Romans succeeded in making their retreat. The Jews escaped almost without loss, and with their spoils returned in triumph to Jerusalem. Yet this apparent success brought them only evil. It inspired them with that spirit of stubborn resistance to the Romans which speedily brought unutterable woe upon the doomed city.

> „Forțele iudaice, urmărindu-l pe Cestius și armata sa, au căzut asupra ariergărzii lor cu o asemenea înverșunare, încât îi amenințau cu nimicirea totală. Cu mare greutate au izbutit romanii să-și efectueze retragerea. Iudeii au scăpat aproape fără pierderi și, cu prada lor, s-au întors în triumf la Ierusalim. Totuși, acest succes aparent nu le-a adus decât rău. I-a insuflat acel spirit de împotrivire încăpățânată față de romani, care a adus curând o nenorocire de nespus asupra cetății osândite.

> “Terrible were the calamities that fell upon Jerusalem when the siege was resumed by Titus. The city was invested at the time of the Passover, when millions of Jews were assembled within its walls.” The Great Controversy, 31.

> „Înfricoșătoare au fost nenorocirile care s-au abătut asupra Ierusalimului când asediul a fost reluat de Titus. Cetatea a fost încercuită în timpul Paștelui, când milioane de iudei erau adunați înăuntrul zidurilor ei.” Tragedia veacurilor, 31.

From the feast of Tabernacles in the year 66 unto the Passover in the year 70 is three and a half years, which prophetically is twelve hundred and sixty days. From the year 66 to the year 70 pagan Rome trampled down the sanctuary and host, just as papal Rome tread down the holy city for forty-two months from the year 538 unto 1798.

De la sărbătoarea Corturilor din anul 66 până la Paștele din anul 70 sunt trei ani și jumătate, care, în sens profetic, înseamnă o mie două sute șaizeci de zile. Din anul 66 până în anul 70, Roma păgână a călcat în picioare sanctuarul și oștirea, întocmai după cum Roma papală a călcat în picioare cetatea sfântă timp de patruzeci și două de luni, din anul 538 până în 1798.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:2.

> Dar curtea care este în afara templului las-o deoparte și nu o măsura; pentru că a fost dată neamurilor: și cetatea sfântă o vor călca în picioare patruzeci și două de luni. Apocalipsa 11:2.

Both pagan Rome and papal Rome trampled down Jerusalem for twelve hundred and sixty days (years), thus identifying that modern Rome would trample down spiritual Jerusalem of the last days for a symbolic period of twelve hundred and sixty days. That symbolic period would commence at the soon-coming Sunday law in the United States, when the deadly wound is healed.

Atât Roma păgână, cât și Roma papală au călcat în picioare Ierusalimul timp de o mie două sute șaizeci de zile (ani), identificând astfel faptul că Roma modernă va călca în picioare Ierusalimul spiritual al zilelor din urmă pentru o perioadă simbolică de o mie două sute șaizeci de zile. Acea perioadă simbolică va începe la legea duminicală care urmează să fie promulgată în curând în Statele Unite, când rana de moarte este vindecată.

> And I saw one of his heads as it were wounded to death; and his deadly wound was healed: and all the world wondered after the beast. And they worshipped the dragon which gave power unto the beast: and they worshipped the beast, saying, Who is like unto the beast? who is able to make war with him? And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. Revelation 13:3–5.

> Și am văzut unul dintre capetele lui ca și cum ar fi fost rănit de moarte; dar rana lui de moarte a fost vindecată. Și tot pământul se mira după fiară. Și s-au închinat balaurului, care i-a dat putere fiarei; și s-au închinat fiarei, zicând: Cine este ca fiara? și cine poate să facă război cu ea? Și i s-a dat o gură care rostea lucruri mari și hule; și i s-a dat putere să lucreze patruzeci și două de luni. Apocalipsa 13:3–5

The symbolic forty-two months of papal persecution is the “hour,” of the Sunday law crisis. That “hour” begins with a “sign” (the ensign), and ends with “signs.” The “sign” of the ensign at the Sunday law, will cause any Christians still in Babylon to flee to the glorious holy mountain that has been exalted (lifted up) above the other hills.

Simbolicele patruzeci și două de luni ale persecuției papale sunt „ceasul” crizei legii duminicale. Acest „ceas” începe cu un „semn” (steagul) și se încheie cu „semne”. „Semnul” steagului, la legea duminicală, îi va face pe toți creștinii care se mai află încă în Babilon să fugă la muntele cel slăvit și sfânt, care a fost înălțat (ridicat) deasupra celorlalte dealuri.

> And it shall come to pass in the last days, that the mountain of the Lord’s house shall be established in the top of the mountains, and shall be exalted above the hills; and all nations shall flow unto it. And many people shall go and say, Come ye, and let us go up to the mountain of the Lord, to the house of the God of Jacob; and he will teach us of his ways, and we will walk in his paths: for out of Zion shall go forth the law, and the word of the Lord from Jerusalem. Isaiah 2:2, 3.

> Și se va întâmpla în zilele de pe urmă, că muntele casei Domnului va fi întemeiat pe vârful munților și se va înălța deasupra dealurilor; și toate neamurile vor curge spre el. Și multe popoare vor merge și vor zice: Veniți și să ne suim la muntele Domnului, la casa Dumnezeului lui Iacov; și El ne va învăța căile Sale, iar noi vom umbla pe cărările Lui: căci din Sion va ieși legea, și cuvântul Domnului din Ierusalim. Isaia 2:2, 3.

The flight from the cities at the decree enforcing Sunday worship was typified by both the flight of the Christians in the year 66, and the flight of the church in the year 538 that fled into the wilderness.

Kutoroka mu mijyi ku bw’itegeko rishyiraho ugusenga ku Cyumweru byagereranyijwe n’uguhunga kw’Abakristo mu mwaka wa 66, ndetse n’uguhunga kw’itorero mu mwaka wa 538 igihe ryahungiraga mu butayu.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days. Revelation 12:6.

> Și femeia a fugit în pustie, unde are un loc pregătit de Dumnezeu, ca să fie hrănită acolo o mie două sute șaizeci de zile. Apocalipsa 12:6.

The destruction of Jerusalem from the first siege to the last siege lasted three and a half years, but a warning message of the coming destruction was given for seven years, three and a half years before the first siege and three and a half years after.

Distrugerea Ierusalimului, de la primul asediu până la ultimul, a durat trei ani și jumătate, dar un mesaj de avertizare cu privire la nimicirea care avea să vină a fost dat timp de șapte ani: trei ani și jumătate înainte de primul asediu și trei ani și jumătate după.

> “All the predictions given by Christ concerning the destruction of Jerusalem were fulfilled to the letter. The Jews experienced the truth of His words of warning: ‘With what measure ye mete, it shall be measured to you again.’ Matthew 7:2.

> „Toate prezicerile date de Hristos cu privire la distrugerea Ierusalimului s-au împlinit întocmai. Iudeii au trăit adevărul cuvintelor Sale de avertizare: «Cu ce măsură măsurați, cu aceea vi se va măsura din nou.» Matei 7:2.

> “Signs and wonders appeared, foreboding disaster and doom. In the midst of the night an unnatural light shone over the temple and the altar. Upon the clouds at sunset were pictured chariots and men of war gathering for battle. The priests ministering by night in the sanctuary were terrified by mysterious sounds; the earth trembled, and a multitude of voices were heard crying: ‘Let us depart hence.’ The great eastern gate, which was so heavy that it could hardly be shut by a score of men, and which was secured by immense bars of iron fastened deep in the pavement of solid stone, opened at midnight, without visible agency.—Milman, The History of the Jews, book 13.

> „Au apărut semne și minuni, prevestind nenorocire și pieire. În miezul nopții, o lumină nefirească a strălucit deasupra templului și a altarului. Pe nori, la apusul soarelui, se vedeau înfățișate care și oameni de război adunându-se pentru luptă. Preoții care slujeau noaptea în sanctuar au fost îngroziți de sunete tainice; pământul s-a cutremurat și s-a auzit o mulțime de glasuri strigând: «Să plecăm de aici.» Marea poartă de răsărit, care era atât de grea încât cu greu putea fi închisă de douăzeci de oameni și care era asigurată cu zăvoare uriașe de fier, înfipte adânc în pavajul de piatră masivă, s-a deschis la miezul nopții, fără vreo intervenție văzută.—Milman, The History of the Jews, book 13.

> “For seven years a man continued to go up and down the streets of Jerusalem, declaring the woes that were to come upon the city. By day and by night he chanted the wild dirge: ‘A voice from the east! a voice from the west! a voice from the four winds! a voice against Jerusalem and against the temple! a voice against the bridegrooms and the brides! a voice against the whole people!’—Ibid. This strange being was imprisoned and scourged, but no complaint escaped his lips. To insult and abuse he answered only: ‘Woe, woe to Jerusalem!’ ‘woe, woe to the inhabitants thereof!’ His warning cry ceased not until he was slain in the siege he had foretold.” The Great Controversy, 29, 30.

> „Timp de șapte ani, un om a continuat să străbată în sus și în jos străzile Ierusalimului, vestind nenorocirile care aveau să vină asupra cetății. Zi și noapte intona acel jalnic cântec funebru: „Un glas din răsărit! un glas din apus! un glas din cele patru vânturi! un glas împotriva Ierusalimului și împotriva templului! un glas împotriva mirilor și a mirelor! un glas împotriva întregului popor!” — Ibid. Această ființă ciudată a fost aruncată în temniță și biciuită, dar nici o plângere nu i-a scăpat de pe buze. La insultă și batjocură răspundea numai: „Vai, vai de Ierusalim!” „vai, vai de locuitorii lui!” Strigătul său de avertizare n-a încetat până când a fost ucis în timpul asediului pe care îl prevestise.” Tragedia veacurilor, 29, 30.

The final destruction of literal Jerusalem in the year 70 was preceded by “signs and wonders” which identified “disaster and doom.” The warning “signs” were manifested for three and a half years before the first siege and for the three and a half years that led to the destruction. The “signs” (in the plural) that identified the coming destruction was not the “sign” of warning to flee, but a pronouncement of the imminent close of probation.

Distrugerea finală a Ierusalimului literal, în anul 70, a fost precedată de „semne și minuni” care identificau „dezastrul și pieirea”. „Semnele” de avertizare s-au manifestat timp de trei ani și jumătate înainte de primul asediu și pe parcursul celor trei ani și jumătate care au dus la distrugere. „Semnele” (la plural) care indicau distrugerea ce urma să vină nu erau „semnul” de avertizare pentru a fugi, ci o proclamare a închiderii iminente a timpului de probă.

In the trampling down of spiritual Jerusalem from 538 to 1798, the “sign” of warning to flee, was when the abomination of desolation was when “that man of sin” was “revealed,” as “the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God.”

În călcarea în picioare a Ierusalimului spiritual din 538 până în 1798, „semnul” de avertizare pentru a fugi a fost atunci când urâciunea pustiirii a fost când „omul fărădelegii” a fost „descoperit”, ca „fiul pierzării; Cel ce se împotrivește și se înalță mai presus de tot ce se numește Dumnezeu sau de ceea ce este obiect de închinare; așa încât el, ca Dumnezeu, șade în templul lui Dumnezeu, dându-se drept Dumnezeu.”

> When ye therefore shall see the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet, stand in the holy place, (whoso readeth, let him understand.) Matthew 24:15.

> De aceea, când veţi vedea urâciunea pustiirii, despre care a vorbit prorocul Daniel, stând în locul sfânt, (cine citeşte să înţeleagă.) Matei 24:15.

When the Christians of that history recognized that “sign” they fled into the wilderness for twelve hundred and sixty years.

Când creștinii acelei istorii au recunoscut acel „semn”, au fugit în pustie pentru o mie două sute șaizeci de ani.

> “It required a desperate struggle for those who would be faithful to stand firm against the deceptions and abominations which were disguised in sacerdotal garments and introduced into the church. The Bible was not accepted as the standard of faith. The doctrine of religious freedom was termed heresy, and its upholders were hated and proscribed.

> „A fost nevoie de o luptă disperată pentru ca aceia care voiau să rămână credincioși să stea neclintiți împotriva amăgirilor și urâciunilor care erau deghizate în veșminte sacerdotale și introduse în biserică. Biblia nu era acceptată ca standard al credinței. Doctrina libertății religioase era numită erezie, iar susținătorii ei erau urâți și proscriși.‟

> “After a long and severe conflict, the faithful few decided to dissolve all union with the apostate church if she still refused to free herself from falsehood and idolatry. They saw that separation was an absolute necessity if they would obey the word of God. They dared not tolerate errors fatal to their own souls, and set an example which would imperil the faith of their children and children’s children. To secure peace and unity they were ready to make any concession consistent with fidelity to God; but they felt that even peace would be too dearly purchased at the sacrifice of principle. If unity could be secured only by the compromise of truth and righteousness, then let there be difference, and even war.” The Great Controversy, 45.

> “După un conflict îndelungat și aspru, cei puțini credincioși au hotărât să rupă orice legătură cu biserica apostată, dacă aceasta refuza în continuare să se elibereze de minciună și idolatrie. Ei au văzut că despărțirea era o necesitate absolută, dacă voiau să asculte de Cuvântul lui Dumnezeu. Nu îndrăzneau să tolereze rătăciri fatale pentru propriile lor suflete și să dea un exemplu care ar fi primejduit credința copiilor și a copiilor copiilor lor. Pentru a asigura pacea și unitatea, erau gata să facă orice concesie compatibilă cu credincioșia față de Dumnezeu; dar simțeau că până și pacea ar fi fost cumpărată prea scump prin jertfirea principiului. Dacă unitatea putea fi asigurată numai prin compromiterea adevărului și a neprihănirii, atunci să fie deosebire, și chiar război.” Tragedia veacurilor, 45.

Approaching the conclusion of the twelve hundred and sixty years of papal persecution there were “signs” (in the plural), and as with the “signs” at the end of the twelve hundred and sixty days that pagan Rome trampled down literal Jerusalem; those “signs” were not signs to flee.

La apropiación a la conclusión de los mil doscientos sesenta años de persecución papal estuvo acompañada de “señales” (en plural), y, como ocurrió con las “señales” al final de los mil doscientos sesenta días durante los cuales la Roma pagana holló la Jerusalén literal, aquellas “señales” no eran señales para huir.

> “The Saviour gives signs of His coming, and more than this, He fixes the time when the first of these signs shall appear: ‘Immediately after the tribulation of those days shall the sun be darkened, and the moon shall not give her light, and the stars shall fall from heaven, and the powers of the heavens shall be shaken: and then shall appear the sign of the Son of man in heaven: and then shall all the tribes of the earth mourn, and they shall see the Son of man coming in the clouds of heaven with power and great glory. And He shall send His angels with a great sound of a trumpet, and they shall gather together His elect from the four winds, from one end of heaven to the other.’

> „Mântuitorul dă semne ale venirii Sale și, mai mult decât atât, fixează vremea când va apărea primul dintre aceste semne: «Îndată după necazul acelor zile, soarele se va întuneca, și luna nu-și va da lumina ei, și stelele vor cădea din cer, și puterile cerurilor se vor clătina; și atunci se va arăta în cer semnul Fiului omului; și atunci toate semințiile pământului se vor tângui și vor vedea pe Fiul omului venind pe norii cerului cu putere și mare slavă. Și El va trimite pe îngerii Săi cu sunet mare de trâmbiță, și ei vor aduna pe aleșii Lui din cele patru vânturi, de la o margine a cerurilor până la cealaltă.»”

> “At the close of the great papal persecution, Christ declared, the sun should be darkened, and the moon should not give her light. Next, the stars should fall from heaven. And He says, ‘Learn a parable of the fig tree; When his branch is yet tender, and putteth forth leaves, ye know that summer is nigh: so likewise ye, when ye shall see all these things, know that He is near, even at the doors.’ Matthew 24:32, 33, margin.

> “À la fin de la grande persécution papale, déclara le Christ, le soleil devait s’obscurcir, et la lune ne devait plus donner sa lumière. Ensuite, les étoiles devaient tomber du ciel. Et Il dit : ‘Instruisez-vous par une parabole tirée du figuier : lorsque ses branches deviennent tendres, et qu’il pousse des feuilles, vous savez que l’été est proche ; de même, vous aussi, quand vous verrez toutes ces choses, sachez qu’Il est proche, à la porte même.’ Matthieu 24:32, 33, marge.”

> “Christ has given signs of His coming. He declares that we may know when He is near, even at the doors. He says of those who see these signs, ‘This generation shall not pass, till all these things be fulfilled.’ These signs have appeared. Now we know of a surety that the Lord’s coming is at hand. ‘Heaven and earth shall pass away,’ He says, ‘but My words shall not pass away.’” The Desire of Ages, 631, 632.

> „Hristos a dat semne ale venirii Sale. El declară că putem ști când este aproape, chiar la uși. El spune despre aceia care văd aceste semne: «Neamul acesta nu va trece până se vor împlini toate aceste lucruri.» Aceste semne au apărut. Acum știm cu siguranță că venirea Domnului este aproape. «Cerul și pământul vor trece», spune El, «dar cuvintele Mele nu vor trece.»” Hristos, Lumina lumii, 631, 632.

When “the three and half years of Jerusalem being trampled down” by papal Rome was ending there was a series of “signs,” which identified the coming of Christ and ushered in the Millerite history. Millerite history is to be repeated to the very letter in the last days. Those “signs,” which appeared at “the close of the great papal persecution,” had been typified by “signs” that appeared as the closing of the three and a half years of the trampling down of Jerusalem from the year 66 to 70 by pagan Rome. Therefore, based upon two witnesses there will be a “sign” of the ensign which is lifted up at the hour of the great earthquake which is the sign of warning to flee in the history of modern Rome, and there will also be “signs” in the plural which occur at the closing of modern Rome’s period of persecution in the last days.

Când „cei trei ani și jumătate ai călcării în picioare a Ierusalimului” de către Roma papală se apropiau de sfârșit, a avut loc o serie de „semne”, care au identificat venirea lui Hristos și au inaugurat istoria millerită. Istoria millerită urmează să se repete până la ultima iotă în zilele din urmă. Acele „semne”, care au apărut la „încheierea marii persecuții papale”, fuseseră prefigurate de „semne” care au apărut la încheierea celor trei ani și jumătate ai călcării în picioare a Ierusalimului, din anul 66 până în 70, de către Roma păgână. Prin urmare, pe temelia a doi martori, va exista un „semn” al steagului care este ridicat în ceasul marelui cutremur, care este semnul de avertizare pentru a fugi în istoria Romei moderne, și vor exista, de asemenea, „semne”, la plural, care au loc la încheierea perioadei de persecuție a Romei moderne în zilele din urmă.

We will continue this study in the next article.

Vom continua acest studiu în articolul următor.

> “Read the 21st chapter of Luke. In it Christ gives the warning, ‘Take heed to yourselves, lest at any time your hearts be overcharged with surfeiting, and drunkenness, and cares of this life, and so that day come upon you unawares. For as a snare shall it come on all them that dwell on the face of the whole earth. Watch ye therefore, and pray always, that ye may be accounted worthy to escape all these things, and to stand before the Son of man’ (Luke 21:34–36).

> „Citiți capitolul 21 din Luca. În el, Hristos dă avertizarea: «Luați seama la voi înșivă, ca nu cumva inimile voastre să fie îngreunate de îmbuibare, de beție și de îngrijorările vieții acesteia, și ziua aceea să vină peste voi pe neașteptate. Căci va veni ca o cursă peste toți cei ce locuiesc pe fața întregului pământ. Vegheați deci și rugați-vă întotdeauna, ca să fiți socotiți vrednici să scăpați de toate aceste lucruri și să stați înaintea Fiului omului» (Luca 21:34–36).”

> “The signs of the times are fulfilling in our world, yet the churches generally are represented as slumbering. Shall we not take warning from the experience of the foolish virgins, who when the call came, ‘Behold the bridegroom cometh; go ye out to meet him,’ found that they had no oil in their lamps? And while they went to buy oil, the bridegroom went in to the marriage supper with the wise virgins, and the door was shut. When the foolish virgins reached the banqueting hall, they received an unexpected denial. The master of the feast declared, ‘I know you not.’ They were left standing without in the empty street, in the blackness of the night.” Manuscript Releases, volume 15, 229.

> „Semnele vremurilor se împlinesc în lumea noastră, totuși bisericile sunt, în general, înfățișate ca dormind. Să nu luăm noi oare avertizare din experiența fecioarelor neînțelepte, care, atunci când s-a auzit strigarea: «Iată, Mirele vine; ieșiți-I în întâmpinare», au descoperit că nu aveau untdelemn în candelele lor? Și, pe când se duceau să cumpere untdelemn, mirele a intrat la ospățul de nuntă împreună cu fecioarele înțelepte, iar ușa s-a închis. Când fecioarele neînțelepte au ajuns la sala ospățului, au primit un refuz neașteptat. Stăpânul ospățului a declarat: «Nu vă cunosc.» Ele au fost lăsate afară, stând pe strada goală, în întunericul nopții.” Manuscript Releases, volumul 15, 229.

Back to Articles