Article

# The Revelation of Jesus Christ - Number Sixteen

Descoperirea lui Isus Hristos - Numărul Șaisprezece

The Unveiling of the Seven Thunders: A Prophetic Analysis of Revelation and Hidden History

Dezvăluirea celor Șapte Tunete: O analiză profetică a Apocalipsei și a istoriei ascunse

Author

Jeff Pippenger

Published

November 15, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

We have been setting forth the sequence of prophetic events that are identified by the hidden history of the seven thunders that is represented in Revelation chapters eleven through thirteen. We have not yet reached the point in the development of these events, where we will overlay the history of the horn of Protestantism and the horn of Republicanism. Nor have we yet prepared a platform of understanding to pinpoint the role of Islam in the message of the Midnight Cry. There is, though, a very important truth connected with these events, that identifies what a person must do when they understand the truths that are being unsealed. The blessing of Revelation includes the responsibility of “keeping” those things that are written.

Am stabilit succesiunea evenimentelor profetice care sunt identificate de istoria ascunsă a celor șapte tunete, reprezentată în capitolele unsprezece până la treisprezece din Apocalipsa. Încă nu am ajuns la punctul din dezvoltarea acestor evenimente în care vom suprapune istoria cornului Protestantismului și a cornului Republicanismului. Nici nu am pregătit încă o temelie de înțelegere pentru a identifica cu precizie rolul Islamului în mesajul Strigătului de la Miezul Nopții. Există însă un adevăr foarte important legat de aceste evenimente, care arată ce trebuie să facă o persoană atunci când înțelege adevărurile care sunt desigilate. Binecuvântarea din Apocalipsa include responsabilitatea de a „păzi” acele lucruri care sunt scrise.

The line of history that is being unsealed conveys the creative power of God to those who would hear, read and keep those things written therein. It is therefore time to break away from our consideration of Isaiah’s last prophetic narrative, and Revelation chapters eleven through thirteen in order to establish the significance of the “three and a half days” that Elijah and Moses were dead in the street of the information super highway, that runs through the valley of dead dry bones. What we will identify now, is the symbolism of “the wilderness.”

Linia istoriei care se descoperă transmite puterea creatoare a lui Dumnezeu celor ce vor auzi, vor citi și vor păzi lucrurile scrise în ea. De aceea, este vremea să ne desprindem de cercetarea ultimei narațiuni profetice a lui Isaia și a capitolelor unsprezece până la treisprezece din Apocalipsa, pentru a stabili semnificația celor „trei zile și jumătate” în care Ilie și Moise au zăcut morți în ulița superautostrăzii informaționale, care străbate valea oaselor uscate și moarte. Ceea ce vom identifica acum este simbolismul „pustiei”.

In the last article we identified four prophetic witnesses of the sequence of events that are established by the hidden history of the seven thunders. The line of the image of Christ, the line of the two witnesses, the line of the image of the beast and the line of the counterfeit king of the north.

În ultimul articol am identificat patru martori profetici ai succesiunii evenimentelor care sunt stabilite de istoria ascunsă a celor șapte tunete. Linia imaginii lui Hristos, linia celor doi martori, linia imaginii fiarei și linia regelui contrafăcut al nordului.

The second half of the line of the counterfeit king of the north, begins with the empowerment of the papacy in 538. Then the papacy, the spiritual counterfeit king of the north, trampled down spiritual Jerusalem and spiritual Israel for twelve hundred and sixty years.

A doua jumătate a liniei regelui contrafăcut al miazănoaptei începe odată cu împuternicirea papalității în anul 538. Apoi papalitatea, regele contrafăcut spiritual al miazănoaptei, a călcat în picioare Ierusalimul spiritual și Israelul spiritual timp de o mie două sute șaizeci de ani.

> And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:24.

> Și vor cădea sub ascuțișul sabiei și vor fi duși în robie printre toate neamurile; iar Ierusalimul va fi călcat în picioare de neamuri, până se vor împlini vremurile neamurilor. Luca 21:24.

John was told to measure both the sanctuary and the host, but he was also told to leave out the courtyard, for it had been given to the Gentiles for twelve hundred and sixty years.

Ioan a fost îndrumat să măsoare atât sanctuarul, cât și oastea, dar i s-a poruncit, de asemenea, să lase la o parte curtea, căci ea fusese dată neamurilor timp de o mie două sute șaizeci de ani.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> Mi s-a dat o trestie asemenea unei nuiele; și îngerul stătea, zicând: „Ridică-te și măsoară Templul lui Dumnezeu, și altarul, și pe cei ce se închină în el. Dar curtea care este în afara Templului las-o deoparte și n-o măsura; căci a fost dată neamurilor, iar cetatea cea sfântă o vor călca în picioare patruzeci și două de luni.” Apocalipsa 11:1, 2.

John and Luke testify that the Gentiles “tread under foot” “Jerusalem,” for “forty and two months.” John identifies the duration, and Luke marks the conclusion of the history. These two witnesses are addressing the question of Daniel chapter eight, and verse thirteen.

Ioan și Luca mărturisesc că neamurile „calcă în picioare” „Ierusalimul” timp de „patruzeci și două de luni”. Ioan precizează durata, iar Luca marchează încheierea istoriei. Acești doi martori se referă la întrebarea din Daniel, capitolul opt, versetul treisprezece.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? Daniel 8:13.

> Apoi am auzit un sfânt vorbind, și un alt sfânt a zis către acel sfânt care vorbea: „Până când va fi vedenia despre jertfa necurmată și despre fărădelegea pustiirii, care dă atât sanctuarul, cât și oștirea să fie călcate în picioare?” Daniel 8:13.

The question about the duration that the sanctuary and host were to be trodden under foot, identifies two desolating powers that would accomplish the act of treading down Jerusalem, which in Daniel is represented as the “sanctuary” and also the “host.” The correct foundational understanding of this verse, as expressed by J. N. Andrews, is that the verse identifies two desolating powers, which trampled down both the sanctuary and the host. The first desolating power identified in the verse is paganism, and the second is papalism. The word “host,” is Daniel’s expression for what John identifies as the “worshippers” in the temple, that is in Jerusalem.

Întrebarea cu privire la durata în care sanctuarul și oștirea aveau să fie călcate în picioare identifică două puteri pustiitoare care aveau să săvârșească actul călcării în picioare a Ierusalimului, care în Daniel este reprezentat drept „sanctuarul” și, de asemenea, „oștirea”. Înțelegerea de bază corectă a acestui verset, așa cum este exprimată de J. N. Andrews, este că versetul identifică două puteri pustiitoare care au călcat în picioare atât sanctuarul, cât și oștirea. Prima putere pustiitoare identificată în verset este păgânismul, iar a doua este papalitatea. Cuvântul „oștire” este expresia lui Daniel pentru ceea ce Ioan identifică drept „închinătorii” din templu, adică din Ierusalim.

> “THERE ARE TWO ‘DESOLATIONS’ IN DANIEL 8.—This fact is made so plain by Josiah Litch that we present his words:

> „ÎN DANIEL 8 EXISTĂ DOUĂ „PUSTIIRI”.—Acest fapt este făcut atât de limpede de către Josiah Litch, încât redăm cuvintele sale:

> “‘The daily sacrifice’ is the present reading of the English text. But no such thing as sacrifice is found in the original. This is acknowledged on all hands. It is a gloss or construction put on it by the translators. The true reading is, ‘the daily and the transgression of desolation,’ daily and transgression being connected together by “and;” the daily desolation and the transgression of desolation. They are two desolating powers, which were to desolate the sanctuary and the host.’—Prophetic Expositions, Volume 1, page 127.

> « “Le sacrifice quotidien” est la lecture actuelle du texte anglais. Mais rien de tel que le sacrifice ne se trouve dans l’original. Cela est reconnu de toutes parts. C’est une glose ou une interprétation ajoutée par les traducteurs. La véritable leçon est : “le continuel et la transgression de la désolation”, le continuel et la transgression étant reliés ensemble par “et” ; la désolation continuelle et la transgression de la désolation. Ce sont deux puissances dévastatrices, qui devaient désoler le sanctuaire et l’armée. » — Prophetic Expositions, Volume 1, page 127.

> “It is plain that the sanctuary and the host were to be trodden under foot by the daily and the transgression of desolation. The careful reading of verse 13 settles this point. And this fact establishes another, viz.: that these two desolations are the two grand forms under which Satan has attempted to overthrow the worship and the cause of Jehovah. Mr. Miller’s remarks on the meaning of these two terms, and the course pursued by himself in ascertaining that meaning, is presented under the following head:

> „Este limpede că sanctuarul și oștirea urmau să fie călcate în picioare de către necurmata și fărădelegea pustiirii. O lectură atentă a versetului 13 lămurește această chestiune. Iar acest fapt stabilește un altul, și anume: că aceste două pustiiri sunt cele două mari forme sub care Satana a încercat să răstoarne închinarea și cauza lui Iehova. Observațiile domnului Miller cu privire la înțelesul acestor doi termeni și calea urmată de el în stabilirea acelui înțeles sunt prezentate sub următorul titlu:”

> “THE TWO DESOLATIONS ARE PAGANISM AND PAPACY

> „CELE DOUĂ PUSTIIRI SUNT PĂGÂNISMUL ȘI PAPALITATEA”

> “‘I read on, and could find no other case in which it [the daily] was found, but in Daniel. I then [by the aid of a concordance] took those words which stood in connection with it, ‘take way;’ he shall take away, ‘the daily;’ ‘from the time the daily shall be taken away’, etc. I read on, and thought I should find no light on the text; finally, I came to 2 Thessalonians 2:7, 8. ‘For the mystery of iniquity doth already work; only he who now letteth will let, until he be taken out of the way, and then shall that wicked be revealed,’ etc. And when I had come to that text, oh! how clear and glorious the truth appeared! There it is! That is ‘the daily!’ Well now, what does Paul mean by ‘he who now letteth,’ or hindereth? By ‘the man of sin,’ and the ‘wicked,’ popery is meant. Well, what is it which hinders popery from being revealed? Why, it is paganism; well, then, ‘the daily’ must mean paganism.’—Second Advent Manual, page 66.” J. N. Andrews, The Sanctuary and the 2300 Days, 33, 34.

> „Am citit mai departe și n-am putut găsi niciun alt caz în care acesta [„necurmatul”] să se afle, decât în Daniel. Apoi [cu ajutorul unei concordanțe] am luat acele cuvinte care stăteau în legătură cu el: „a lua”; el va lua „necurmatul”; „de la vremea când necurmatul va fi luat”, etc. Am citit mai departe și am crezut că nu voi găsi nicio lumină asupra textului; în cele din urmă, am ajuns la 2 Tesaloniceni 2:7, 8. „Căci taina fărădelegii lucrează deja; numai cel ce oprește acum va opri până când va fi luat din cale, și atunci va fi descoperit acel nelegiuit”, etc. Și când am ajuns la acel text, oh! cât de limpede și slăvit a apărut adevărul! Iată-l! Acesta este „necurmatul”! Ei bine, acum, ce vrea să spună Pavel prin „cel ce oprește acum” sau împiedică? Prin „omul păcatului” și „nelegiuitul” se înțelege papalitatea. Ei bine, ce anume împiedică papalitatea să fie descoperită? De ce, păgânismul; așadar, „necurmatul” trebuie să însemne păgânism.” — Second Advent Manual, pagina 66.” J. N. Andrews, Sanctuarul și cele 2300 de zile, 33, 34.

In fulfillment of the “seven times” of Leviticus twenty-six, paganism trampled down the sanctuary and host for twelve hundred and sixty years, and then papalism did the same work for an additional twelve hundred and sixty years. The papacy had trampled down Jerusalem for twelve hundred and sixty years according to Luke and John, until the papacy received its deadly wound in 1798. Subtracting twelve hundred and sixty years from 1798, arrives at 538. Subtracting twelve hundred and sixty years from 538, arrives at 723 BC, when Assyria, the literal king of the north at that time, took the northern kingdom of Israel into slavery.

În împlinirea „celor șapte vremi” din Leviticul douăzeci și șase, păgânismul a călcat în picioare sanctuarul și oștirea timp de o mie două sute șaizeci de ani, iar apoi papalitatea a făcut aceeași lucrare pentru încă o mie două sute șaizeci de ani. Papalitatea călcase în picioare Ierusalimul timp de o mie două sute șaizeci de ani, potrivit lui Luca și Ioan, până când papalitatea a primit rana ei de moarte în 1798. Scăzând o mie două sute șaizeci de ani din 1798, se ajunge la 538. Scăzând o mie două sute șaizeci de ani din 538, se ajunge la 723 î.Hr., când Asiria, împăratul literal al miazănoaptei la acea vreme, a dus în robie regatul de nord al lui Israel.

John only refers to the twelve hundred and sixty years that the papacy trampled down the sanctuary and the host, but Luke addresses both periods of twelve hundred and sixty years that paganism and papalism trampled down Jerusalem, for he states “until the times of the Gentiles be fulfilled.” Luke identifies the trampling down of Jerusalem as more than a single “time”, for he calls it the fulfillment of the “times” of the Gentiles.

Ioan se referă doar la cei o mie două sute șaizeci de ani în care papalitatea a călcat în picioare sanctuarul și oștirea, însă Luca se referă la ambele perioade de o mie două sute șaizeci de ani în care păgânismul și papalismul au călcat în picioare Ierusalimul, căci el afirmă: „până se vor împlini vremurile neamurilor.” Luca identifică călcarea în picioare a Ierusalimului ca fiind mai mult decât o singură „vreme”, căci el o numește împlinirea „vremurilor” neamurilor.

Of course, in 1856, Millerite Adventism became Laodicean, and seven years later they rejected the truth of the “seven times” of Leviticus twenty-six, so it is impossible for Adventism to see these simple biblical facts. The fact that I am identifying is that the hidden history of the seven thunders, which identifies three waymarks, and a period of time between the first and second waymark, and then a second period of time between the second and third waymark, is represented within the prophetic line of the counterfeit king of the north.

Desigur, în 1856, adventismul millerit a devenit laodicean, iar șapte ani mai târziu a respins adevărul despre „cele șapte vremi” din Leviticul douăzeci și șase, astfel că este imposibil ca adventismul să poată vedea aceste fapte biblice simple. Faptul pe care îl identific este că istoria ascunsă a celor șapte tunete, care identifică trei semne de hotar, și o perioadă de timp între primul și al doilea semn de hotar, iar apoi o a doua perioadă de timp între al doilea și al treilea semn de hotar, este reprezentată în cadrul liniei profetice a împăratului contrafăcut al nordului.

That line started in 723 BC, with the northern kingdom of Israel going into slavery at the hands of the king of Assyria, a literal king of the north. Then in 538, the spiritual king of the north was empowered, and he then trampled down spiritual Jerusalem for another twelve hundred and sixty years, until he received a deadly wound in 1798. From 723 BC, until 538, the powers that held Israel in subjection were always pagan powers.

Acea linie a început în anul 723 î.Hr., când regatul de nord al lui Israel a fost dus în robie de către împăratul Asiriei, un împărat literal al nordului. Apoi, în 538, împăratul spiritual al nordului a fost împuternicit, iar el a călcat în picioare Ierusalimul spiritual pentru încă o mie două sute șaizeci de ani, până când a primit o rană de moarte în 1798. Din 723 î.Hr. până în 538, puterile care au ținut pe Israel în supunere au fost întotdeauna puteri păgâne.

The line of Christ identifies the anointing of the true king of the north at His baptism in the year 27, and twelve hundred and sixty prophetic days later, He was crucified. His disciples were then empowered to present the message of the true king of the north, until the stoning of Stephen in the year 34. The only time Christ did not walk in the entire twelve hundred and sixty days of His ministry, was when he rode into Jerusalem in the triumphal entry. He therefore trod down Jerusalem for twelve hundred and sixty days, as did His disciples after the cross. Both lines, the counterfeit king of the north and Christ, the true king of the north, trod down Jerusalem and the host for twelve hundred and sixty days.

Linja lui Hristos identifică ungerea adevăratului împărat al miazănoaptei la botezul Său, în anul 27, iar o mie două sute șaizeci de zile profetice mai târziu, El a fost răstignit. Ucenicii Săi au fost apoi împuterniciți să prezinte solia adevăratului împărat al miazănoaptei, până la uciderea cu pietre a lui Ștefan, în anul 34. Singura dată când Hristos nu a umblat pe tot parcursul celor o mie două sute șaizeci de zile ale lucrării Sale a fost atunci când a intrat călare în Ierusalim, la intrarea triumfală. Prin urmare, El a călcat în picioare Ierusalimul timp de o mie două sute șaizeci de zile, așa cum au făcut și ucenicii Săi după cruce. Ambele linii, împăratul contrafăcut al miazănoaptei și Hristos, adevăratul împărat al miazănoaptei, au călcat în picioare Ierusalimul și oastea timp de o mie două sute șaizeci de zile.

Paganism was a counterfeit of the worship system of the earthly sanctuary service of the literal Jews, and papalism is a counterfeit of the heavenly sanctuary service of the spiritual Jews. Paganism’s twelve hundred and sixty years, was parallel to Christ’s twelve hundred and sixty days, and papalism’s twelve hundred and sixty years, was parallel to the disciples’ twelve hundred and sixty days.

Păgânismul a fost o contrafacere a sistemului de închinare al slujbei sanctuarului pământesc al iudeilor literali, iar papalitatea este o contrafacere a slujbei sanctuarului ceresc al iudeilor spirituali. Cele o mie două sute șaizeci de ani ai păgânismului au fost paralele cu cele o mie două sute șaizeci de zile ale lui Hristos, iar cele o mie două sute șaizeci de ani ai papalității au fost paralele cu cele o mie două sute șaizeci de zile ale ucenicilor.

Each of the two lines contain the identical prophetic structure of the hidden history of the seven thunders, that began to be publicly unsealed in July, 2023. The unsealing was accomplished in part by the recognition of the Millerite movement’s first disappointment. Their first disappointment ushered in a period of time, called the “tarrying time” in the parable of the ten virgins. The “tarrying time” ended at the Exeter, New Hampshire camp meeting, when the message of the Midnight Cry had been fully established. The Exeter camp meeting became the second waymark, which then ushered in a period of time where the message of the Midnight Cry was proclaimed, until the third waymark of judgment and the last disappointment arrived.

दोनों पंक्तियों में सात गर्जनों के गुप्त इतिहास की वही भविष्यद्वाणी-संबंधी संरचना निहित है, जिसका सार्वजनिक रूप से खुलना जुलाई, 2023 में आरम्भ हुआ। इस उन्मोचन का एक भाग मिलेराइट आंदोलन की पहली निराशा की पहचान के द्वारा संपन्न हुआ। उनकी पहली निराशा ने एक ऐसी समय-अवधि का आरम्भ किया, जिसे दस कुँवारियों के दृष्टान्त में “तारने का समय” कहा गया है। “तारने का समय” न्यू हैम्पशायर के एक्सेटर में हुए शिविर-सभा पर समाप्त हुआ, जब मध्यरात्रि की पुकार का संदेश पूर्णतः स्थापित हो चुका था। एक्सेटर की शिविर-सभा दूसरा मार्गचिह्न बन गई, जिसने फिर एक ऐसी समय-अवधि का आरम्भ किया जिसमें मध्यरात्रि की पुकार का संदेश घोषित किया गया, जब तक कि न्याय के तीसरे मार्गचिह्न और अंतिम निराशा का आगमन न हो गया।

The three waymarks were the first disappointment, the Midnight Cry message and the last disappointment. Those three waymarks align with the Hebrew word “truth” which represent the first, thirteenth and last letter of the Hebrew alphabet. The first and the last both being disappointments, represents the signature of Alpha and Omega.

Cele trei repere au fost prima dezamăgire, solia Strigătului de la Miezul Nopții și ultima dezamăgire. Aceste trei repere se aliniază cu cuvântul ebraic „adevăr”, care reprezintă prima, a treisprezecea și ultima literă a alfabetului ebraic. Faptul că atât prima, cât și ultima sunt dezamăgiri reprezintă semnătura lui Alfa și Omega.

There is no direct representation of twelve hundred and sixty days in the Millerite history, yet the Millerite history is the history of the first movement and therefore typifies the last movement. The history of the first disappointment in the last movement began on July 18, 2020, and it is illustrated in Revelation chapter eleven. In Revelation chapter eleven, the two witnesses are slain, marking the first disappointment in the last movement, that was typified by the first movement.

Nta kigereranyo gitaziguye c’iminsi igihumbi kimwe n’amajana abiri na mirongo itandatu mu mateka y’Abamilerite, nyamara amateka y’Abamilerite ni yo mateka y’umuryango wa mbere, bityo akaba ashushanya umuryango wa nyuma. Amateka y’ugutenguha kwa mbere mu muryango wa nyuma yatangiye ku wa 18 Nyakanga 2020, kandi agaragazwa mu Byahishuwe igice cya cumi na kimwe. Mu Byahishuwe igice cya cumi na kimwe, abahamya babiri bicwa, bikaranga ugutenguha kwa mbere mu muryango wa nyuma, kwari kwarashushanyijwe n’umuryango wa mbere.

In Revelation eleven the disappointment ushered in a period of twelve hundred and sixty days that their dead bodies were in the street, thus marking the tarrying time of the parable. At their resurrection they are lifted up as an ensign in the same hour as the judgment of the Sunday law. The history of the two witnesses includes a symbolic period of twelve hundred and sixty days.

În Apocalipsa unsprezece, dezamăgirea a introdus o perioadă de o mie două sute șaizeci de zile în care trupurile lor moarte erau pe uliță, marcând astfel timpul de întârziere din parabolă. La învierea lor, ei sunt înălțați ca un steag în chiar ceasul judecății legii duminicale. Istoria celor doi martori cuprinde o perioadă simbolică de o mie două sute șaizeci de zile.

The details of the movement of the third angel in the hidden history of the seven thunders provides much more specification than the other parallel lines, but the line of the third angel, the line of the true king of the north, and the line of the counterfeit king of the north, all possess the same prophetic characteristics of a beginning point, followed by a period of time that reaches to a middle point, that is followed by a period of time that reaches to judgment at the end-point.

Detaliile mișcării celui de-al treilea înger în istoria ascunsă a celor șapte tunete oferă o specificare mult mai amplă decât celelalte linii paralele, însă linia celui de-al treilea înger, linia adevăratului împărat al miazănoaptei și linia împăratului contrafăcut al miazănoaptei posedă toate aceleași caracteristici profetice: un punct de început, urmat de o perioadă de timp care ajunge la un punct de mijloc, urmată la rândul ei de o perioadă de timp care ajunge la judecată, la punctul final.

The twelve hundred and sixty days is a primary element of the hidden history of the seven thunders. The twelve hundred and sixty days is symbolized as a “wilderness” in Revelation chapter twelve.

Cele o mie două sute șaizeci de zile reprezintă un element principal al istoriei ascunse a celor șapte tunete. Cele o mie două sute șaizeci de zile sunt simbolizate ca un „pustiu” în Apocalipsa, capitolul douăsprezece.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days. Revelation 12:6.

> Și femeia a fugit în pustie, unde are un loc pregătit de Dumnezeu, ca să fie hrănită acolo o mie două sute șaizeci de zile. Apocalipsa 12:6.

The church fled into the wilderness to escape the treading down of the papal power for twelve hundred and sixty years. Verse fourteen provides another witness.

Biserica a fugit în pustie pentru a scăpa de călcarea în picioare exercitată de puterea papală timp de o mie două sute șaizeci de ani. Versetul paisprezece oferă o altă mărturie.

> And to the woman were given two wings of a great eagle, that she might fly into the wilderness, into her place, where she is nourished for a time, and times, and half a time, from the face of the serpent. Revelation 12:14.

> Şi femeii i s-au dat cele două aripi ale vulturului celui mare, ca să zboare în pustie, în locul ei, unde este hrănită o vreme, vremi şi jumătate de vreme, departe de faţa şarpelui. Apocalipsa 12:14.

The church fled from the persecution of the dragon and the papacy for twelve hundred and sixty years, and therefore the “wilderness” is a symbol of the twelve hundred and sixty days. That number occurs directly seven times in the books of Daniel and Revelation, but it is represented several other ways in the Scriptures. In each case, it represents the “seven times” of Leviticus twenty-six.

Biserica a fugit de persecuția balaurului și a papalității timp de o mie două sute șaizeci de ani, și, prin urmare, „pustia” este un simbol al celor o mie două sute șaizeci de zile. Acest număr apare în mod direct de șapte ori în cărțile lui Daniel și Apocalipsa, însă este reprezentat în alte câteva feluri în Scripturi. În fiecare caz, el reprezintă „șapte vremi” din Leviticul douăzeci și șase.

Whether it was paganism trampling down the sanctuary and host from 723 BC to the year 538, or the papacy trampling down spiritual Jerusalem and the worshippers therein, it was an illustration of the scattering of God’s people, that was brought about by God’s people breaking the “sabbaths-of-the-land” covenant as represented in Leviticus chapters twenty-five and twenty-six. In chapter twenty-six it is called the quarrel of God’s covenant.

Fie că a fost păgânismul călcând în picioare sanctuarul și oștirea din anul 723 î.Hr. până în anul 538, fie papalitatea călcând în picioare Ierusalimul spiritual și pe închinătorii din el, aceasta a fost o ilustrare a împrăștierii poporului lui Dumnezeu, adusă asupra lui prin faptul că poporul lui Dumnezeu a călcat legământul „sabatelor țării”, așa cum este reprezentat în capitolele douăzeci și cinci și douăzeci și șase din Levitic. În capitolul douăzeci și șase, aceasta este numită cearta legământului lui Dumnezeu.

> And I will bring a sword upon you, that shall avenge the quarrel of my covenant: and when ye are gathered together within your cities, I will send the pestilence among you; and ye shall be delivered into the hand of the enemy. Leviticus 26:25.

> Și voi aduce asupra voastră sabia, care va răzbuna încălcarea legământului Meu; și când vă veți aduna în cetățile voastre, voi trimite ciuma în mijlocul vostru; și veți fi dați în mâna vrăjmașului. Leviticul 26:25.

The rebellion against God’s covenant brought upon God’s people the slavery and scattering that is represented as the “quarrel of my covenant.” Without understanding the punishment, which Daniel calls Moses’ “curse” and “oath”, that is also called the “quarrel of my covenant,” blinds a person from seeing the deeper meaning of Christ’s work as represented in Daniel chapter nine. A consistent evaluation of God’s people who are in Laodicean blindness in the writings of Ellen White is that they cannot “reason from cause, to effect.” You may profess to understand the twelve hundred and sixty years of the Dark Ages, but if you don’t know the “cause” of that trampling down you are blind.

Rebeliunea împotriva legământului lui Dumnezeu a adus asupra poporului lui Dumnezeu robia și împrăștierea care sunt reprezentate ca „cearta legământului Meu”. Fără înțelegerea pedepsei, pe care Daniel o numește „blestemul” și „jurământul” lui Moise, și care este numită de asemenea „cearta legământului Meu”, omul este orbit față de sensul mai profund al lucrării lui Hristos, așa cum este reprezentată în capitolul nouă din Daniel. O evaluare consecventă, în scrierile lui Ellen White, a poporului lui Dumnezeu aflat în orbirea laodiceană este aceea că ei nu pot „raționa de la cauză la efect”. Poți mărturisi că înțelegi cei o mie două sute șaizeci de ani ai Evului Întunecat, dar dacă nu cunoști „cauza” acelei călcări în picioare, ești orb.

> And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:27.

> Și va întări legământul cu mulți pentru o săptămână; iar la jumătatea săptămânii va face să înceteze jertfa și darul de mâncare, și din pricina răspândirii urâciunilor o va pustii, până la sfârșit, și ceea ce a fost hotărât se va revărsa peste cea pustiită. Daniel 9:27.

Christ’s confirmation of the covenant is directly associated with the “quarrel of His covenant.” The duration of the “curse” was twenty-five hundred and twenty years, and the duration of Christ confirming that very same covenant was twenty-five hundred and twenty days. In agreement with the Hebrew word “truth” which provides the structure of the hidden history of the seven thunders, the prophetic week that Christ was to confirm His covenant possessed three waymarks that are represented by the first, thirteenth and last letters of the Hebrew alphabet.

Confirmarea de către Hristos a legământului este asociată în mod direct cu „cearta legământului Său”. Durata „blestemului” a fost de două mii cinci sute douăzeci de ani, iar durata confirmării de către Hristos a acelui însuși legământ a fost de două mii cinci sute douăzeci de zile. În acord cu cuvântul ebraic „adevăr”, care oferă structura istoriei ascunse a celor șapte tunete, săptămâna profetică în care Hristos urma să-Și confirme legământul avea trei repere, reprezentate de prima, a treisprezecea și ultima literă a alfabetului ebraic.

The first waymark of the week was His baptism, the second waymark was the cross and the last was the death of Stephen. To refuse to see the “seven times” of Leviticus twenty-six, as the heavenly angels led William Miller to see the “seven times,” eliminates the ability to fully see the very prophecy where Christ shed His blood and confirmed the very covenant that His literal ancient people had rejected. Everyone that is ultimately saved will have only a partial and incomplete understanding of “truth.” But no one gets saved that purposely refuses to see the “truth.” There is only one way to the Father, and that is through Jesus, and Jesus is the “truth.”

Primul semn de hotar al săptămânii a fost botezul Său, al doilea semn de hotar a fost crucea, iar ultimul a fost moartea lui Ștefan. A refuza să vezi „cele șapte vremi” din Leviticul douăzeci și șase, așa cum îngerii cerești l-au condus pe William Miller să vadă „cele șapte vremi”, înlătură capacitatea de a vedea pe deplin însăși profeția în care Hristos Și-a vărsat sângele și a întărit chiar legământul pe care poporul Său literal din vechime îl respinsese. Oricine este în cele din urmă mântuit va avea doar o înțelegere parțială și incompletă a „adevărului”. Dar nimeni nu este mântuit dacă refuză în mod intenționat să vadă „adevărul”. Există o singură cale către Tatăl, și aceea este prin Isus, iar Isus este „adevărul”.

This is a worthwhile understanding to ponder, for it speaks to the covenant of Leviticus twenty-five and twenty-six. The “curse” of the “seven times” was brought upon ancient literal Israel through their unwillingness to implement the guidelines of allowing the land to rest, and of fulfilling the Jubilee instructions. It was a sin of omission. The curse was brought upon them for their omitting a work they were commanded to do, rather than because they had directly broken a commandment, such as thou shalt not kill or thou shalt not steal. They simply ignored the guidelines associated with allowing the land to rest. Adventists that simply do not accept the “seven times” (that the angels led William Miller to discover) because for whatever unsanctified reason, simply have never taken the time to truly investigate the truth, and are accomplishing the same type of rebellion of omission by disregarding the very same covenant information that ancient literal Israel disregarded. The beginning illustrates the ending.

Este o înțelegere demnă de luat în seamă, căci ea vorbește despre legământul din Leviticul douăzeci și cinci și douăzeci și șase. „Blestemul” celor „șapte vremi” a fost adus asupra vechiului Israel literal prin lipsa lor de voință de a pune în aplicare îndrumările privitoare la lăsarea pământului să se odihnească și la împlinirea instrucțiunilor Jubileului. A fost un păcat de omitere. Blestemul a fost adus asupra lor pentru că au omis o lucrare pe care li se poruncise s-o facă, și nu pentru că ar fi încălcat în mod direct o poruncă, precum să nu ucizi sau să nu furi. Ei pur și simplu au ignorat îndrumările legate de lăsarea pământului să se odihnească. Adventiștii care pur și simplu nu acceptă „cele șapte vremi” (pe care îngerii l-au călăuzit pe William Miller să le descopere), deoarece, dintr-un motiv oarecare nesfințit, pur și simplu nu și-au făcut niciodată timp să cerceteze cu adevărat adevărul, săvârșesc același tip de răzvrătire prin omitere, nesocotind aceeași informație a legământului pe care a nesocotit-o vechiul Israel literal. Începutul ilustrează sfârșitul.

The twelve hundred and sixty days in Revelation twelve that is identified as a “wilderness,” is a symbol of the “seven times.” Both the twelve hundred and sixty days of Christ’s ministry, and the twelve hundred and sixty days of the disciple’s ministry represent the entire week that the covenant was being confirmed. Both the twelve hundred and sixty years that paganism trampled down God’s people, and the twelve hundred and sixty years that papalism trampled down God’s people, represent the entire “seven times” of the curse of Moses.

Cele o mie două sute șaizeci de zile din Apocalipsa 12, care sunt identificate ca un „pustiu”, constituie un simbol al „celor șapte vremi”. Atât cele o mie două sute șaizeci de zile ale lucrării lui Hristos, cât și cele o mie două sute șaizeci de zile ale lucrării ucenicilor reprezintă întreaga săptămână în care legământul era confirmat. Atât cei o mie două sute șaizeci de ani în care păgânismul a călcat în picioare poporul lui Dumnezeu, cât și cei o mie două sute șaizeci de ani în care papalitatea a călcat în picioare poporul lui Dumnezeu reprezintă întregul interval al „celor șapte vremi” ale blestemului lui Moise.

In Revelation eleven, after twelve hundred and sixty days, the dead bones are brought back to life in order to enter into covenant as the one hundred and forty-four thousand. But in order for them to accomplish that covenant relationship, they are required to fulfill the terms of the covenant, just as Daniel did in chapter nine. The terms of the covenant of the “seven times” contains specific directions for those who find themselves in the land of the enemy. When those who wake up to the reality that they have been scattered desire to return to the Lord, Leviticus twenty-six provides directions for how they are to return.

Vahishuwe 11, shure yʼivhe bitwi bitandatu na mirongo itandatu, amagufwa yapfuye asubizwa ubugingo kugira ngo yinjire mu isezerano nk’abahumbi ijana na mirongo ine na bine. Ariko kugira ngo bashobore gusohoza ubwo busabane bw’isezerano, basabwa kuzuza amabwiriza y’isezerano, nk’uko Daniyeli yabigenje mu gice cya cyenda. Amabwiriza y’isezerano ry’“ibihe birindwi” akubiyemo amabwiriza yihariye agenewe abisanga bari mu gihugu cy’umwanzi. Iyo abakangukira ukuri kw’uko batatanyijwe bifuza kugarukira Uwiteka, Abalewi 26 itanga amabwiriza y’uburyo bagomba kugaruka.

> And they that are left of you shall pine away in their iniquity in your enemies’ lands; and also in the iniquities of their fathers shall they pine away with them. If they shall confess their iniquity, and the iniquity of their fathers, with their trespass which they trespassed against me, and that also they have walked contrary unto me; And that I also have walked contrary unto them, and have brought them into the land of their enemies; if then their uncircumcised hearts be humbled, and they then accept of the punishment of their iniquity: Then will I remember my covenant with Jacob, and also my covenant with Isaac, and also my covenant with Abraham will I remember; and I will remember the land. Leviticus 26:39–42.

> Iar cei care vor rămâne dintre voi se vor topi în nelegiuirea lor, în țările vrăjmașilor voștri; și, de asemenea, se vor topi împreună cu ei în nelegiuirile părinților lor. Dacă își vor mărturisi nelegiuirea și nelegiuirea părinților lor, cu fărădelegea prin care au păcătuit împotriva Mea, și că au umblat și împotriva Mea; și că și Eu am umblat împotriva lor și i-am adus în țara vrăjmașilor lor; dacă atunci inimile lor netăiate împrejur vor fi smerite și vor primi pedeapsa nelegiuirii lor: atunci Îmi voi aduce aminte de legământul Meu cu Iacov și, de asemenea, de legământul Meu cu Isaac, și, de asemenea, de legământul Meu cu Avraam Îmi voi aduce aminte; și Îmi voi aduce aminte de țară. Leviticul 26:39–42.

The expression “pine away” in the Scriptures means to be dissolved, corrupted and consumed away. To pine away is to deteriorate into dead dry bones. And the instruction identifies death, for it represents those that awaken to their condition as being “in your enemies land.”

Expresia „a se topi de tot” din Scripturi înseamnă a fi descompus, corupt și mistuit până la dispariție. A te topi de tot înseamnă a te degrada până ajungi oase uscate și moarte. Iar această afirmație indică moartea, căci îi reprezintă pe aceia care se trezesc la conștientizarea stării lor ca fiind „în țara vrăjmașilor voștri”.

> The last enemy that shall be destroyed is death. 1 Corinthians 15:26.

> Vrăjmașul cel din urmă care va fi nimicit este moartea. 1 Corinteni 15:26.

July 18, 2020, the first disappointment in the movement of the third angel took place. It has been typified by all the other first disappointments in the sacred prophetic reform lines. Ezekiel chapter thirty-seven identifies God’s people in the last days as having been dissolved, corrupted and consumed away until they were simply a valley of dead dry bones. They are in the enemy’s land, which is the land of death. In Revelation eleven, the two witnesses were slain and left in the street. All the prophets agree with each other. Moses is therefore speaking to those that are dead in the street that runs through Ezekiel’s valley. In their disappointed condition they are given instruction through Jeremiah.

Pe 18 iulie 2020 a avut loc prima dezamăgire în mișcarea celui de-al treilea înger. Ea a fost prefigurată de toate celelalte prime dezamăgiri din liniile sacre profetice ale reformei. Ezechiel, capitolul treizeci și șapte, îi identifică pe cei din poporul lui Dumnezeu din zilele de pe urmă ca fiind desființați, corupți și mistuiți, până când au ajuns pur și simplu o vale de oase uscate și moarte. Ei se află în țara vrăjmașului, care este țara morții. În Apocalipsa unsprezece, cei doi martori au fost omorâți și lăsați în uliță. Toți profeții sunt în acord unii cu alții. Prin urmare, Moise le vorbește acelora care sunt morți în ulița ce străbate valea lui Ezechiel. În starea lor de dezamăgire, lor li se dă îndrumare prin Ieremia.

> Therefore thus saith the Lord, If thou return, then will I bring thee again, and thou shalt stand before me: and if thou take forth the precious from the vile, thou shalt be as my mouth: let them return unto thee; but return not thou unto them. Jeremiah 15:19.

> De aceea, aşa zice Domnul: „Dacă te vei întoarce, te voi aduce iarăşi înapoi şi vei sta înaintea Mea; şi, dacă vei scoate ce este preţios din ce este netrebnic, vei fi ca gura Mea. Ei să se întoarcă la tine, dar tu să nu te întorci la ei.” Ieremia 15:19.

Jeremiah is informed that if he desires to speak for God, he must return, and in so doing he must separate the precious from the vile. The context of the passage identifies that the vile are those that he is not to return unto. When he is represented in the passage as being in his disappointed state, he identifies that he was alone.

Ieremia este înștiințat că, dacă dorește să vorbească pentru Dumnezeu, trebuie să se întoarcă și, făcând astfel, trebuie să despartă ce este prețios de ce este vrednic de dispreț. Contextul pasajului arată că cei vrednici de dispreț sunt aceia la care el nu trebuie să se întoarcă. Când este prezentat în pasaj ca aflându-se în starea sa de dezamăgire, el arată că era singur.

> I sat not in the assembly of the mockers, nor rejoiced; I sat alone because of thy hand: for thou hast filled me with indignation. Jeremiah 15:17.

> Nu m-am așezat în adunarea batjocoritorilor, nici nu m-am veselit; am șezut singur din pricina mâinii Tale, căci m-ai umplut de indignare. Ieremia 15:17.

Jeremiah was not seated in the “assembly of mockers,” for he was seated alone. He was not to return to the vile, who are the assembly of mockers. In 1863, Adventism began its return to the “assembly of mockers” when it returned to the biblical methodology of the daughters of Babylon in order to reject Moses’ “seven times.” But Jeremiah is more specifically speaking of the last days, than the Millerite history. When those in the valley of dead bones awaken to the fact that they are in the enemies’ land, they are never to return to those that rejoiced over their death in the street. That group can return unto Jeremiah, but he cannot return unto them.

Ieremia nu a șezut în „adunarea batjocoritorilor”, căci ședea singur. El nu trebuia să se întoarcă la cei netrebnici, care sunt adunarea batjocoritorilor. În 1863, adventismul și-a început întoarcerea la „adunarea batjocoritorilor” atunci când s-a întors la metodologia biblică a fiicelor Babilonului pentru a respinge „șapte vremi” ale lui Moise. Dar Ieremia vorbește mai precis despre zilele din urmă decât despre istoria millerită. Când cei din valea oaselor moarte se trezesc la faptul că se află în țara vrăjmașului, ei nu trebuie niciodată să se întoarcă la aceia care s-au bucurat de moartea lor în uliță. Acel grup se poate întoarce la Ieremia, dar el nu se poate întoarce la ei.

But if they are to return, they also must fulfill the directions given by Moses that are directly associated with the “seven times.” Those that are dead in the street in Revelation eleven, are dead for three and a half days, which prophetically is the “wilderness.”

Dar dacă ei trebuie să se întoarcă, atunci trebuie de asemenea să împlinească îndrumările date de Moise care sunt asociate în mod direct cu „cele șapte vremi”. Cei care sunt morți pe uliță în Apocalipsa unsprezece sunt morți timp de trei zile și jumătate, ceea ce, în mod profetic, este „pustia”.

This is why the initial awakening of the dead is accomplished by a message that causes the bones to be formed together, but they are not yet alive. It takes the message of the four winds, which is the sealing message, to turn them into a mighty army. The first message that brings them together comes from a “voice.”

Acesta este motivul pentru care trezirea inițială a celor morți este împlinită printr-un mesaj care face ca oasele să se adune laolaltă, dar ei încă nu sunt vii. Este nevoie de mesajul celor patru vânturi, care este mesajul sigilării, pentru a-i transforma într-o oaste puternică. Primul mesaj care îi aduce împreună vine dintr-un „glas”.

> Comfort ye, comfort ye my people, saith your God. Speak ye comfortably to Jerusalem, and cry unto her, that her warfare is accomplished, that her iniquity is pardoned: for she hath received of the Lord’s hand double for all her sins. The voice of him that crieth in the wilderness, Prepare ye the way of the Lord, make straight in the desert a highway for our God. Every valley shall be exalted, and every mountain and hill shall be made low: and the crooked shall be made straight, and the rough places plain. Isaiah 40:1–4.

> Mângâiați, mângâiați pe poporul Meu, zice Dumnezeul vostru. Vorbiți cu blândețe Ierusalimului și strigați-i că lupta lui s-a sfârșit, că nelegiuirea lui este ispășită; căci a primit din mâna Domnului îndoit pentru toate păcatele lui. Glasul celui ce strigă în pustie: Pregătiți calea Domnului, neteziți în pustiu un drum pentru Dumnezeul nostru. Orice vale va fi înălțată și orice munte și orice deal vor fi coborâte; cele strâmbe vor fi îndreptate, iar locurile colțuroase vor deveni câmpie. Isaia 40:1–4.

The voice comes from the wilderness, which is a symbol of the scattering of the “seven times.” That voice is in the wilderness, for Ezekiel was also taken to the valley of dead bones. He was testifying from the very valley, not from a distance.

Głos dochodzi z pustyni, która jest symbolem rozproszenia „siedmiu czasów”. Ten głos jest na pustyni, gdyż Ezechiel również został zabrany do doliny suchych kości. Składał świadectwo z samej tej doliny, a nie z oddali.

> The hand of the Lord was upon me, and carried me out in the spirit of the Lord, and set me down in the midst of the valley which was full of bones. Ezekiel 37:1.

> Mâna Domnului a fost peste mine și m-a scos afară în Duhul Domnului și m-a așezat în mijlocul văii, care era plină de oase. Ezechiel 37:1.

The valley is the wilderness of three and a half days. The promise of the voice is that Jerusalem’s iniquity is pardoned and that her warfare is finished. The promise is representing the sealing of the one hundred and forty-four thousand that is accomplished in the last days. But the pardoning of her iniquity is associated with her receiving “double” for all her sins. The remedy offered by Moses requires a confession of not only their iniquities, but also the iniquities of their fathers. If they will fulfill that command, their iniquity will be pardoned.

Valea este pustia de trei zile și jumătate. Făgăduința glasului este că nelegiuirea Ierusalimului este ispășită și că lupta lui s-a sfârșit. Făgăduința reprezintă sigilarea celor o sută patruzeci și patru de mii, care se împlinește în zilele de pe urmă. Dar ispășirea nelegiuirii sale este asociată cu primirea „îndoitului” pentru toate păcatele ei. Leacul oferit de Moise cere o mărturisire nu numai a nelegiuirilor lor, ci și a nelegiuirilor părinților lor. Dacă vor împlini acea poruncă, nelegiuirea lor va fi ispășită.

We will continue these truths in the next article.

Vom continua aceste adevăruri în articolul următor.

> Yea, all Israel have transgressed thy law, even by departing, that they might not obey thy voice; therefore the curse is poured upon us, and the oath that is written in the law of Moses the servant of God, because we have sinned against him. And he hath confirmed his words, which he spake against us, and against our judges that judged us, by bringing upon us a great evil: for under the whole heaven hath not been done as hath been done upon Jerusalem. As it is written in the law of Moses, all this evil is come upon us: yet made we not our prayer before the Lord our God, that we might turn from our iniquities, and understand thy truth. Daniel 9:11–13.

> Da, tot Israelul a călcat legea Ta, abătându-se ca să nu asculte de glasul Tău; de aceea s-a revărsat peste noi blestemul și jurământul care este scris în legea lui Moise, robul lui Dumnezeu, fiindcă am păcătuit împotriva Lui. Și El Și-a împlinit cuvintele pe care le rostise împotriva noastră și împotriva judecătorilor noștri care ne-au judecat, aducând peste noi o mare nenorocire; căci sub întregul cer nu s-a făcut cum s-a făcut împotriva Ierusalimului. După cum este scris în legea lui Moise, toată această nenorocire a venit peste noi; totuși, nu ne-am adus rugăciunea înaintea Domnului Dumnezeului nostru, ca să ne întoarcem de la nelegiuirile noastre și să înțelegem adevărul Tău. Daniel 9:11–13.

Back to Articles