Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Fifty-Two

Cartea lui Daniel - O sută cincizeci și doi

The Symbolism of Ezekiel’s Two Sticks: A Journey through Prophecy and Redemption

Simbolismul celor două toiege ale lui Ezechiel: o călătorie prin profeție și răscumpărare

Author

Jeff Pippenger

Published

March 22, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are considering the line of Ezekiel chapter thirty-seven, which first identifies the sounding of the seventh trumpet and the message to Laodicea, that brings about the army of the one hundred and forty-four thousand. Then Ezekiel repeats and enlarges upon that line by introducing the joining of the two sticks of the northern and southern kingdoms of Israel, as an illustration of the process by-which Divinity and humanity are joined during the time of the sounding of the Seventh Trumpet. Once the two nations are joined together as one nation, Ezekiel identifies that they have a king over them, and then he addresses the everlasting covenant that is the covenant accomplished with the one hundred and forty-four thousand, while emphasizing those last day covenant people would have God’s sanctuary in their midst for eternity.

Analizăm firul capitolului treizeci și șapte din Ezechiel, care mai întâi identifică sunarea celei de-a șaptea trâmbițe și solia către Laodicea, care aduce la existență oștirea celor o sută patruzeci și patru de mii. Apoi Ezechiel repetă și lărgește acel fir prin introducerea unirii celor două toiege ale împărățiilor de nord și de sud ale lui Israel, ca ilustrare a procesului prin care Divinitatea și omenirea sunt unite în timpul sunării celei de-a Șaptea Trâmbițe. Odată ce cele două neamuri sunt unite împreună ca o singură națiune, Ezechiel arată că au un împărat peste ele, iar apoi se referă la legământul cel veșnic, care este legământul împlinit cu cei o sută patruzeci și patru de mii, subliniind totodată că acel popor al legământului din zilele de pe urmă va avea sanctuarul lui Dumnezeu în mijlocul său pentru veșnicie.

We have added to that line, the work of John measuring the temple in 1844, thus typifying the final measuring that began on September 11, 2001. That measuring is also addressed by Zechariah, who includes that the measuring takes place when God once again chooses Jerusalem as the city to place His name. We are drawing a simile between the components that make up the temple, and the two sticks of the northern and southern kingdoms of Israel. The work of Christ in bringing together His Divinity with the humanity of the one hundred and forty-four thousand is represented in the two prophecies of the twenty-five hundred and twenty years of scattering brought upon the northern and southern kingdoms, in conjunction with the prophecy of twenty-three hundred years.

Ni a ti fi kun ila yẹn iṣẹ́ tí Johanu ṣe nípa ìwọn tẹ́ńpìlì ní ọdún 1844, nípa bẹ́ẹ̀ ó ń ṣàpẹẹrẹ ìwọn ìkẹyìn tí ó bẹ̀rẹ̀ ní September 11, 2001. Ìwọn yẹn náà ni Sekaráyà sọ̀rọ̀ rẹ̀, ẹni tí ó tún fi hàn pé ìwọn náà ń ṣẹlẹ̀ nígbà tí Ọlọ́run tún yàn Jerúsálẹmu lẹ́ẹ̀kan sí i gẹ́gẹ́ bí ìlú láti fi orúkọ Rẹ̀ sí. A ń fa àfiwé kan láàárín àwọn ẹ̀yà tí ń para pọ̀ ṣe tẹ́ńpìlì náà, àti àwọn ọ̀pá méjì ti ìjọba àríwá àti ìjọba gúúsù Ísírẹ́lì. Iṣẹ́ Kristi ní mímú Ìwà-Ọlọ́run Rẹ̀ pọ̀ mọ́ ẹ̀dá ènìyàn ti ọgọ́rùn-ún méjìlélọ́gọ́rin ẹgbẹ̀rún ni a ṣojú fún nínú àwọn àsọtẹ́lẹ̀ méjì ti ẹgbẹ̀rún méjìlá àádọ́ta ọdún ti ìtúká tí a mú wá sórí ìjọba àríwá àti ìjọba gúúsù, pẹ̀lú àsọtẹ́lẹ̀ ẹgbẹ̀rún méjìlélọ́ọ̀dún mẹ́ta.

To identify what the sticks of Ezekiel represent in the work of the gospel requires a basic understanding of the gospel. Christ accepted our fallen flesh after four thousand years of inherited weakness, which were passed unto Him through Mary. As our Example, He demonstrated that by the exercising of His will, to be surrendered unto His Father’s will, we can overcome as He overcame, by exercising our will in subjection to His will. Our will is employed, either for good or evil in our brain, which is the citadel of the soul.

Pentru a identifica ceea ce reprezintă toiegele lui Ezechiel în lucrarea Evangheliei, este necesară o înțelegere de bază a Evangheliei. Hristos a primit firea noastră căzută după patru mii de ani de slăbiciune moștenită, care I-a fost transmisă prin Maria. Ca Exemplul nostru, El a demonstrat că, prin exercitarea voinței Sale, predată voinței Tatălui Său, noi putem birui așa cum a biruit El, exercitând voința noastră în supunere față de voința Sa. Voința noastră este folosită, fie spre bine, fie spre rău, în creierul nostru, care este cetatea sufletului.

> “The student who desires to put the work of two terms into one, should not be permitted to have his own way in this matter. To undertake to do double work means with many, overtaxation of the mind, and a neglect of proper physical exercise. It is not reasonable to suppose that the mind can grasp and digest an oversupply of mental food, and it is as great a sin to overfeed the mind as it is to load the digestive organs, giving the stomach no periods of rest. The brain is the citadel of the whole man, and wrong habits of eating, dressing, or sleeping, affect the brain, and prevent the attaining of that which the student desires,—a good mental discipline. Any part of the body that is not treated with consideration will telegraph its injury to the brain. There should be exercised much patience and perseverance in instructing the youth how to preserve their health. They should become well informed on this matter, that every muscle and organ may be so strengthened and disciplined that in voluntary or involuntary action, the best of health may result, and the brain be invigorated to sustain the taxation of study.” Christian Education, 124.

> „Ucenicul care dorește să cuprindă lucrarea a două semestre într-unul singur nu ar trebui să fie lăsat să-și urmeze propria voie în această privință. A încerca să faci o muncă dublă înseamnă, pentru mulți, suprasolicitarea minții și neglijarea exercițiului fizic corespunzător. Nu este rațional să se presupună că mintea poate cuprinde și digera un exces de hrană mintală, și este un păcat tot atât de mare să supraalimentezi mintea cum este să împovărezi organele digestive, fără a-i oferi stomacului perioade de odihnă. Creierul este citadela omului întreg, iar obiceiurile greșite de a mânca, a se îmbrăca sau a dormi afectează creierul și împiedică atingerea a ceea ce dorește studentul,—o bună disciplină mintală. Orice parte a trupului care nu este tratată cu atenție își va transmite vătămarea la creier. Trebuie exercitate multă răbdare și perseverență în instruirea tinerilor cu privire la modul de a-și păstra sănătatea. Ei ar trebui să fie bine informați în această privință, pentru ca fiecare mușchi și organ să poată fi astfel întărite și disciplinate încât, în acțiune voluntară sau involuntară, să rezulte cea mai bună stare de sănătate, iar creierul să fie întărit pentru a susține solicitarea studiului.” Christian Education, 124.

The work of the everlasting covenant is to write God’s law upon our hearts and our minds, and both our heart and our mind is located in the “citadel of our souls,” which is our brain.

Lucrarea legământului celui veșnic este de a scrie Legea lui Dumnezeu în inimile noastre și în mințile noastre, iar atât inima, cât și mintea noastră sunt situate în „citadela sufletelor noastre”, care este creierul nostru.

> “The mind of a man or woman does not come down in a moment from purity and holiness to depravity, corruption, and crime. It takes time to transform the human to the divine, or to degrade those formed in the image of God to the brutal or the satanic. By beholding we become changed. Though formed in the image of his Maker, man can so educate his mind that sin which he once loathed will become pleasant to him. As he ceases to watch and pray, he ceases to guard the citadel, the heart, and engages in sin and crime. The mind is debased, and it is impossible to elevate it from corruption while it is being educated to enslave the moral and intellectual powers and bring them in subjection to grosser passions. Constant war against the carnal mind must be maintained; and we must be aided by the refining influence of the grace of God, which will attract the mind upward and habituate it to meditate upon pure and holy things.” Adventist Home, 330.

> „Mintea unui bărbat sau a unei femei nu coboară într-o clipă de la curăție și sfințenie la depravare, corupție și crimă. Este nevoie de timp pentru a transforma omenescul în divin sau pentru a degrada pe cei făcuți după chipul lui Dumnezeu până la starea de brutalitate sau de satanism. Privind, ajungem să fim schimbați. Deși format după chipul Creatorului său, omul își poate educa astfel mintea încât păcatul pe care odinioară îl ura să-i devină plăcut. Când încetează să vegheze și să se roage, încetează să mai păzească citadela, inima, și se angajează în păcat și crimă. Mintea este degradată și este cu neputință să fie ridicată din corupție în timp ce este educată să înrobească puterile morale și intelectuale și să le aducă în supunere față de patimile mai grosolane. Trebuie menținut un război necurmat împotriva minții firești; și trebuie să fim ajutați de influența rafinatoare a harului lui Dumnezeu, care va atrage mintea în sus și o va deprinde să mediteze asupra lucrurilor curate și sfinte.” Adventist Home, 330.

The “mind,” the “heart,” the “brain” is the “citadel of the soul.” A citadel is a fortress that is to be guarded from the entrance of sin.

„Mintea”, „inima”, „creierul” sunt „citadela sufletului”. O citadelă este o fortăreață care trebuie păzită împotriva pătrunderii păcatului.

> “In His prayer to the Father, Christ gave to the world a lesson which should be graven on mind and soul. ‘This is life eternal,’ He said, ‘that they might know Thee the only true God, and Jesus Christ, whom Thou hast sent.’ John 17:3. This is true education. It imparts power. The experimental knowledge of God and of Jesus Christ whom He has sent, transforms man into the image of God. It gives to man the mastery of himself, bringing every impulse and passion of the lower nature under the control of the higher powers of the mind. It makes its possessor a son of God and an heir of heaven. It brings him into communion with the mind of the Infinite, and opens to him the rich treasures of the universe.” Christ’s Object Lessons, 114.

> „În rugăciunea Sa către Tatăl, Hristos a dat lumii o lecție care ar trebui să fie săpată în minte și în suflet. «Și viața veșnică este aceasta», a spus El, «să Te cunoască pe Tine, singurul Dumnezeu adevărat, și pe Isus Hristos, pe care L-ai trimis Tu.» Ioan 17:3. Aceasta este adevărata educație. Ea dă putere. Cunoașterea experimentală a lui Dumnezeu și a lui Isus Hristos, pe care El L-a trimis, îl transformă pe om după chipul lui Dumnezeu. Ea îi dă omului stăpânire de sine, aducând orice impuls și orice pasiune a naturii inferioare sub controlul puterilor superioare ale minții. Ea îl face pe cel ce o posedă fiu al lui Dumnezeu și moștenitor al cerului. Ea îl aduce în comuniune cu mintea Celui Infinit și îi deschide bogatele comori ale universului.” Parabolele Domnului Hristos, 114.

The “higher powers” are to be employed to control and bring into subjection the “impulses and passions of the lower nature.” The higher powers are located in the mind, and it is “communion with the mind of the Infinite,” that “transforms man into the image of God.” In the sealing time of the one hundred and forty-four thousand the image of the beast is formed in one class and the image of Christ in the other class. What accomplishes the transformation is the connection of minds. Those who have a carnal or fleshly mind as Paul identifies it, form the image of the flesh—the beast. Those who have attained the mind of Christ, form the image of Christ. The promise of the covenant is that we can attain to the mind of Christ at conversion, though we were all born with a carnal mind.

„Puterile mai înalte” trebuie folosite pentru a stăpâni și a aduce în supunere „impulsurile și pasiunile naturii inferioare”. Puterile mai înalte sunt localizate în minte, iar „comuniunea cu mintea Celui Infinit” este aceea care „îl transformă pe om după chipul lui Dumnezeu”. În timpul sigilării celor o sută patruzeci și patru de mii, chipul fiarei se formează într-o clasă, iar chipul lui Hristos în cealaltă clasă. Ceea ce realizează transformarea este legătura minților. Cei care au o minte firească sau trupească, așa cum o identifică Pavel, formează chipul cărnii — al fiarei. Cei care au dobândit mintea lui Hristos formează chipul lui Hristos. Făgăduința legământului este că putem ajunge la mintea lui Hristos la convertire, deși toți ne-am născut cu o minte firească.

> Let this mind be in you, which was also in Christ Jesus: Who, being in the form of God, thought it not robbery to be equal with God: But made himself of no reputation, and took upon him the form of a servant, and was made in the likeness of men: And being found in fashion as a man, he humbled himself, and became obedient unto death, even the death of the cross. Philippians 2:5–8.

> Această gândire să fie în voi, care era și în Hristos Isus: El, măcar că avea chipul lui Dumnezeu, n-a socotit ca un lucru de apucat să fie deopotrivă cu Dumnezeu, ci S-a dezbrăcat pe Sine Însuși și a luat chip de rob, făcându-Se asemenea oamenilor. La înfățișare a fost găsit ca un om, S-a smerit și S-a făcut ascultător până la moarte, și încă moarte de cruce. Filipeni 2:5–8.

We are to have the mind of Christ in us, as it was also in Christ, for we were created in His image. But we do not have that mind, we have a carnal mind, sold under sin.

Trebuie să avem în noi gândul lui Hristos, aşa cum a fost şi în Hristos, căci am fost creaţi după chipul Său. Dar noi nu avem acel gând, ci avem o minte trupească, vândută sub păcat.

> There is therefore now no condemnation to them which are in Christ Jesus, who walk not after the flesh, but after the Spirit. For the law of the Spirit of life in Christ Jesus hath made me free from the law of sin and death. For what the law could not do, in that it was weak through the flesh, God sending his own Son in the likeness of sinful flesh, and for sin, condemned sin in the flesh: That the righteousness of the law might be fulfilled in us, who walk not after the flesh, but after the Spirit. For they that are after the flesh do mind the things of the flesh; but they that are after the Spirit the things of the Spirit. For to be carnally minded is death; but to be spiritually minded is life and peace. Because the carnal mind is enmity against God: for it is not subject to the law of God, neither indeed can be. So then they that are in the flesh cannot please God. But ye are not in the flesh, but in the Spirit, if so be that the Spirit of God dwell in you. Now if any man have not the Spirit of Christ, he is none of his. And if Christ be in you, the body is dead because of sin; but the Spirit is life because of righteousness. Romans 8:1–10.

> Așadar, acum nu este nici o osândire pentru cei ce sunt în Hristos Isus, care nu umblă potrivit firii pământești, ci potrivit Duhului. Căci legea Duhului de viață în Hristos Isus m-a eliberat de legea păcatului și a morții. Fiindcă ceea ce legea nu putea face, întrucât era slabă prin firea pământească, Dumnezeu, trimițând pe propriul Său Fiu în asemănarea firii păcătoase și pentru păcat, a osândit păcatul în firea pământească, pentru ca neprihănirea cerută de lege să fie împlinită în noi, care nu umblăm potrivit firii pământești, ci potrivit Duhului. În adevăr, cei ce sunt potrivit firii pământești umblă după lucrurile firii pământești, dar cei ce sunt potrivit Duhului, după lucrurile Duhului. Și umblarea după firea pământească este moarte, pe când umblarea după Duhul este viață și pace. Fiindcă umblarea după firea pământească este vrăjmășie împotriva lui Dumnezeu, căci ea nu se supune legii lui Dumnezeu și nici nu poate să se supună. Așadar, cei ce sunt în firea pământească nu pot să placă lui Dumnezeu. Voi însă nu mai sunteți în firea pământească, ci în Duhul, dacă Duhul lui Dumnezeu locuiește în adevăr în voi. Dar dacă nu are cineva Duhul lui Hristos, nu este al Lui. Și dacă Hristos este în voi, trupul, da, este mort din pricina păcatului, dar duhul este viață din pricina neprihănirii. Romani 8:1–10.

To be of the Spirit is life, and to be of the flesh is death. The flesh is the lower nature, it is the source of our feelings. The fleshly lower nature is to be governed by the higher nature, which is accomplished by the exercise of our wills in subjection to the Holy Spirit. Our higher carnal minds can be transformed here and now, but our lower nature must wait for the Second Coming to be changed.

A fi de Duhul este viață, iar a fi de fire este moarte. Firea este natura inferioară; ea este izvorul simțămintelor noastre. Natura inferioară, firească, trebuie să fie cârmuită de natura superioară, iar aceasta se înfăptuiește prin exercitarea voinței noastre în supunere față de Duhul Sfânt. Mințile noastre trupești, superioare, pot fi transformate aici și acum, dar natura noastră inferioară trebuie să aștepte până la a Doua Venire pentru a fi schimbată.

Ezekiel’s two sticks identify a stick that is represented as the courtyard, and that stick reached its conclusion in 1798. It had been perfectly divided by twelve hundred and sixty years of paganism trampling down the host, and twelve hundred and sixty years of papalism trampling down the host. That stick did not represent the trampling down of God’s sanctuary, for God’s sanctuary was located in the southern kingdom. The host that was trampled down by paganism and papalism, was a human temple, but in relation to the southern kingdom it was the body, and the southern kingdom was where God chose to place the head. The northern kingdom was the body, the southern kingdom was the head.

Cele două toiege ale lui Ezechiel identifică un toiag care este reprezentat ca fiind curtea, iar acel toiag și-a atins încheierea în 1798. El fusese împărțit în chip desăvârșit de o mie două sute șaizeci de ani de păgânism călcând în picioare oastea și de o mie două sute șaizeci de ani de papalitate călcând în picioare oastea. Acel toiag nu reprezenta călcarea în picioare a sanctuarului lui Dumnezeu, căci sanctuarul lui Dumnezeu era situat în împărăția de sud. Oastea călcată în picioare de păgânism și de papalitate era un templu omenesc, însă, în raport cu împărăția de sud, acesta era trupul, iar împărăția de sud era locul unde Dumnezeu a ales să așeze capul. Împărăția de nord era trupul, împărăția de sud era capul.

The northern kingdom’s two divisions of twelve hundred and sixty years, represented the two various tendencies to sin in the body temple, as represented by inherited and cultivated tendencies. Paganism was a symbol of the inherited tendencies of sin in the body temple, and papalism’s adoption of the religion of paganism, represents the cultivated tendencies to sin. In either case, the body temple could not be transformed until the Second Coming, so the stick of the northern kingdom extended only to 1798, and when John was told to measure the temple, that stick was to be left off.

Cele două perioade de o mie două sute șaizeci de ani ale împărăției de nord reprezentau cele două tendințe diferite spre păcat în templul trupului, așa cum sunt reprezentate prin tendințele moștenite și cultivate. Păgânismul era un simbol al tendințelor moștenite ale păcatului în templul trupului, iar adoptarea de către papalitate a religiei păgânismului reprezintă tendințele cultivate spre păcat. În oricare dintre cazuri, templul trupului nu putea fi transformat până la a Doua Venire, astfel că toiagul împărăției de nord se întindea numai până în 1798, iar când lui Ioan i s-a spus să măsoare templul, acel toiag trebuia lăsat deoparte.

The word “conversion,” means a transformation or change from one state or condition to another. When Adam and Eve sinned, they were “converted” from their original state, for they had been created perfect, in the image of God, with the higher powers controlling the lower powers. When they sinned, they were “converted” into a being where the lower powers took ascendancy over the higher powers. They transmitted that condition to all their descendants.

Cuvântul „convertire” înseamnă o transformare sau o schimbare dintr-o stare ori condiție în alta. Când Adam și Eva au păcătuit, ei au fost „convertiți” din starea lor originară, căci fuseseră creați desăvârșiți, după chipul lui Dumnezeu, cu puterile superioare stăpânind asupra puterilor inferioare. Când au păcătuit, ei au fost „convertiți” într-o ființă în care puterile inferioare au luat întâietate asupra puterilor superioare. Ei au transmis această stare tuturor urmașilor lor.

In the prophetic relation of Ezekiel’s two sticks, the Lord chose Jerusalem to be the head, the capital where the king resided. It was to be the higher power. In the simile of the two sticks the southern kingdom was the lower power in relation to the higher kingdom in the north. The conversion that is represented when the two sticks were to be joined, required that the southern kingdom was returned to its position as the head. It was to be converted unto the northern kingdom, for it was then joined with the true king of the north, and connected with the throne room of the true northern kingdom.

Trong mối tương quan tiên tri của hai cây gậy nơi Ê-xê-chi-ên, Chúa đã chọn Giê-ru-sa-lem làm đầu, tức kinh đô nơi vua ngự. Đó phải là quyền lực cao hơn. Trong hình tượng hai cây gậy, vương quốc phương nam là quyền lực thấp hơn trong mối tương quan với vương quốc cao hơn ở phương bắc. Sự cải đạo được tượng trưng khi hai cây gậy được nối lại với nhau đòi hỏi rằng vương quốc phương nam phải được đưa trở về địa vị làm đầu của mình. Nó phải được cải đạo hướng về vương quốc phương bắc, vì khi ấy nó được hiệp với vua chân thật của phương bắc, và được liên kết với ngôi ngai của vương quốc chân thật phương bắc.

For this reason, the northern kingdom only reached to 1798, and John was told to leave off the courtyard, which only reached to 1798. The southern kingdom would be joined to the stick of the twenty-three hundred years with the arrival of the third angel, but the northern kingdom would end as the combination of divinity and humanity was accomplished within the two apartments of the temple which John then measured. The northern kingdom was connected by the link of forty-six with the southern kingdom, at the arrival of the third angel, but it did not directly connect with 1844, as did the southern kingdom.

Din acest motiv, împărăția de nord a ajuns numai până în 1798, iar lui Ioan i s-a spus să lase deoparte curtea, care ajungea numai până în 1798. Împărăția de sud avea să fie unită cu toiagul celor două mii trei sute de ani odată cu sosirea celui de-al treilea înger, însă împărăția de nord avea să se încheie atunci când unirea dintre divinitate și umanitate s-a împlinit în cele două încăperi ale templului, pe care Ioan le-a măsurat apoi. Împărăția de nord era legată de împărăția de sud prin legătura celor patruzeci și șase, la sosirea celui de-al treilea înger, dar nu se lega în mod direct de 1844, așa cum se lega împărăția de sud.

The southern kingdom was linked with both the temple of forty-six years, and the combination of divinity with humanity represented by the two hundred and twenty years. The northern kingdom in 1798, marked the foundation of the temple of forty-six years, but it there ended, for as the foundation, it represented the flesh which Christ had taken upon Himself, and His flesh was slain from the foundation of the world. All the temples are interchangeable symbols, and the foundation of the forty-six years in 1798, identifies His human flesh, and the conclusion of those forty-six years in 1844, identifies His Divinity.

മുപ്പത്തിയാറ് വർഷങ്ങളുള്ള ആലയത്തോടും, ഇരുനൂറിരുപത് വർഷങ്ങൾ പ്രതിനിധാനം ചെയ്യുന്ന ദൈവത്വവും മാനുഷത്വവും ചേർന്ന സംഗമത്തോടും തെക്കൻ രാജ്യം ബന്ധപ്പെട്ടുിരുന്നു. 1798-ലെ വടക്കൻ രാജ്യം, മുപ്പത്തിയാറ് വർഷങ്ങളുള്ള ആലയത്തിന്റെ അടിസ്ഥാനത്തെ സൂചിപ്പിച്ചു; എന്നാൽ അതു അവിടെയായിരുന്നു അവസാനിച്ചത്, കാരണം അടിസ്ഥാനമായതിനാൽ അത് ക്രിസ്തു തന്റെ മേൽ ധരിച്ച മാംസത്തെ പ്രതിനിധാനം ചെയ്തു; ലോകത്തിന്റെ അടിസ്ഥാനത്തിൽനിന്നുതന്നെ അവന്റെ മാംസം അറുക്കപ്പെട്ടു. എല്ലാ ആലയങ്ങളും പരസ്പരം മാറ്റിസ്ഥാപിക്കാവുന്ന പ്രതീകങ്ങളാകുന്നു; 1798-ൽ മുപ്പത്തിയാറ് വർഷങ്ങളുടെ അടിസ്ഥാനമെന്നത് അവന്റെ മാനുഷമാംസത്തെ തിരിച്ചറിയിക്കുന്നു, 1844-ൽ ആ മുപ്പത്തിയാറ് വർഷങ്ങളുടെ സമാപനം അവന്റെ ദൈവത്വത്തെ തിരിച്ചറിയിക്കുന്നു.

The host that was trampled down until 1798 was not God’s sanctuary, though God’s sanctuary was represented as being trampled down in that period of time, but that trampling down was being carried out in the southern kingdom, where God had chosen Jerusalem, to place His sanctuary and name. The host that had been trampled down, represented the Gentiles, it represented the body.

Oastea care a fost călcată în picioare până în 1798 nu era sanctuarul lui Dumnezeu, deși sanctuarul lui Dumnezeu era înfățișat ca fiind călcat în picioare în acea perioadă de timp; însă acea călcare în picioare avea loc în împărăția de sud, unde Dumnezeu alesese Ierusalimul, ca să-Și așeze sanctuarul și Numele. Oastea care fusese călcată în picioare îi reprezenta pe neamuri; ea reprezenta trupul.

When Adam and Eve sinned, the “seven times” of seven thousand years of humanity being trampled down by sin began. At that point, the Lamb who was slain from the foundation of the world provided skins of lamb to cover the sinful nakedness of humanity. When the trampling down of humanity concluded in 1798, the Lamb, who is the foundation and builder of every sanctified representation of a temple, was again slain. There the northern kingdom, and the human temple represented therein, ended.

Când Adam și Eva au păcătuit, au început „șapte vremi” de șapte mii de ani în care omenirea avea să fie călcată în picioare de păcat. În acel moment, Mielul care a fost înjunghiat de la întemeierea lumii a dat piei de miel pentru a acoperi goliciunea păcătoasă a omenirii. Când călcarea în picioare a omenirii s-a încheiat în 1798, Mielul, care este temelia și ziditorul oricărei reprezentări sfințite a unui templu, a fost din nou înjunghiat. Acolo s-a sfârșit împărăția de nord și templul omenesc reprezentat în ea.

1798 was when the counterfeit antichrist was slain after he had given his satanic witness of three and a half prophetic years, which began with his empowerment in the year 538, which was preceded by thirty years of preparation beginning in the year 508. That was a satanic counterfeit of Christ’s thirty years of preparation that began at His birth, which ended at His empowerment, when He was baptized, and thereafter He gave His testimony for three and a half literal years until He reached the point where the Lamb slain from the foundation of the world was crucified. Then was fulfilled His promise that once the temple was destroyed, He would raise it up in three days.

1798 a fost anul în care antihristul contrafăcut a fost ucis după ce își dăduse mărturia sa satanică timp de trei ani și jumătate profetici, care au început odată cu învestirea lui cu putere în anul 538, precedată de treizeci de ani de pregătire începând cu anul 508. Aceasta a fost o contrafacere satanică a celor treizeci de ani de pregătire ai lui Hristos, care au început la nașterea Sa și s-au încheiat la învestirea Sa cu putere, când a fost botezat, după care Și-a dat mărturia timp de trei ani și jumătate literali, până când a ajuns la momentul în care Mielul înjunghiat de la întemeierea lumii a fost răstignit. Atunci s-a împlinit făgăduința Sa că, după ce templul avea să fie distrus, El îl va ridica în trei zile.

He would be the one that raised up His body temple, for it was the power of His divinity that accomplished the resurrection, for His divinity did not die at the crucifixion, it was His humanity that died on the cross, for it is impossible for God to die.

El avea să fie Acela care avea să ridice templul trupului Său, căci puterea dumnezeirii Sale a înfăptuit învierea, fiindcă dumnezeirea Sa nu a murit la răstignire; omenitatea Sa a fost cea care a murit pe cruce, deoarece este cu neputință ca Dumnezeu să moară.

> “‘I am the resurrection, and the life’ (John 11:25). He who had said, ‘I lay down my life, that I might take it again’ (John 10:17), came forth from the grave to life that was in Himself. Humanity died; divinity did not die. In His divinity, Christ possessed the power to break the bonds of death. He declares that He has life in Himself to quicken whom He will.” Selected Messages, book 1, 301.

> „Eu sunt învierea și viața” (Ioan 11:25). Cel care spusese: „Îmi dau viața, ca iarăși s-o iau” (Ioan 10:17) a ieșit din mormânt la viața care era în El Însuși. Umanitatea a murit; divinitatea nu a murit. În divinitatea Sa, Hristos poseda puterea de a sfărâma legăturile morții. El declară că are viață în Sine pentru a da viață cui voiește.” Selected Messages, cartea 1, 301.

In 1798, the human temple, the host of the “northern kingdom”, came to a conclusion, for as the symbol of the lower nature, it could not be changed until the resurrection at the Second Coming. It did however identify the foundation of the forty-six years when Christ raised up the temple which could be transformed, represented by the southern kingdom, which was a symbol of the higher powers of the mind, which is transformed the moment a sinner is justified.

În anul 1798, templul omenesc, oștirea „împărăției de la miazănoapte”, a ajuns la încheiere, căci, ca simbol al naturii inferioare, nu putea fi schimbat până la înviere, la a Doua Venire. Totuși, el a identificat temelia celor patruzeci și șase de ani în care Hristos a ridicat templul care putea fi transformat, reprezentat de împărăția de la miazăzi, care era un simbol al puterilor superioare ale minții, care se transformă în clipa în care un păcătos este îndreptățit.

> “Upon the foundation that Christ Himself had laid, the apostles built the church of God. In the Scriptures the figure of the erection of a temple is frequently used to illustrate the building of the church. Zechariah refers to Christ as the Branch that should build the temple of the Lord. He speaks of the Gentiles as helping in the work: ‘They that are far off shall come and build in the temple of the Lord;’ and Isaiah declares, ‘The sons of strangers shall build up thy walls.’ Zechariah 6:12, 15; Isaiah 60:10.

> „Pe temelia pe care Hristos Însuși o pusese, apostolii au zidit biserica lui Dumnezeu. În Scripturi, imaginea ridicării unui templu este adesea folosită pentru a ilustra zidirea bisericii. Zaharia Se referă la Hristos ca la Vlăstarul care avea să zidească Templul Domnului. El vorbește despre neamuri ca ajutând la această lucrare: «Cei ce sunt departe vor veni și vor zidi în Templul Domnului»; iar Isaia declară: «Fiii străinului îți vor zidi zidurile.» Zaharia 6:12, 15; Isaia 60:10.”

> “Writing of the building of this temple, Peter says, ‘To whom coming, as unto a living stone, disallowed indeed of men, but chosen of God, and precious, ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ.’ 1 Peter 2:4, 5.

> Referindu-se la zidirea acestui templu, Petru spune: „Apropiindu-vă de El, ca de o Piatră vie, lepădată, în adevăr, de oameni, dar aleasă de Dumnezeu și scumpă, și voi, ca niște pietre vii, sunteți zidiți ca să fiți o casă duhovnicească, o preoție sfântă, ca să aduceți jertfe duhovnicești, plăcute lui Dumnezeu, prin Isus Hristos.” 1 Petru 2:4, 5.

> “In the quarry of the Jewish and the Gentile world the apostles labored, bringing out stones to lay upon the foundation. In his letter to the believers at Ephesus, Paul said, ‘Now therefore ye are no more strangers and foreigners, but fellow citizens with the saints, and of the household of God; and are built upon the foundation of the apostles and prophets, Jesus Christ Himself being the Chief Cornerstone; in whom all the building fitly framed together groweth unto an holy temple in the Lord: in whom ye also are builded together for an habitation of God through the Spirit.’ Ephesians 2:19–22.

> “នៅក្នុងរណ្ដៅថ្មនៃពិភពលោកសាសន៍យូដា និងសាសន៍ដទៃ សាវកទាំងឡាយបានខិតខំប្រឹងប្រែង ដោយនាំយកថ្មចេញមក ដើម្បីដាក់លើគ្រឹះ។ នៅក្នុងលិខិតរបស់លោកទៅកាន់ពួកអ្នកជឿនៅក្រុងអេភេសូរ ប៉ូលបានមានប្រសាសន៍ថា «ដូច្នេះ ឥឡូវនេះ អ្នករាល់គ្នាមិនមែនជាជនបរទេស និងអ្នកស្នាក់នៅបណ្តោះអាសន្នទៀតឡើយ ប៉ុន្តែជាពលរដ្ឋរួមជាមួយពួកបរិសុទ្ធ ហើយជាសមាជិកនៃគ្រួសាររបស់ព្រះ; ហើយត្រូវបានសង់ឡើងលើគ្រឹះនៃពួកសាវក និងពួកហោរា ដោយព្រះយេស៊ូវគ្រីស្ទទ្រង់ផ្ទាល់ជាថ្មជ្រុងដ៏សំខាន់បំផុត; នៅក្នុងទ្រង់ អគារទាំងមូលដែលត្រូវបានផ្គុំភ្ជាប់គ្នាយ៉ាងសមស្រប កំពុងលូតលាស់ឡើងទៅជាព្រះវិហារបរិសុទ្ធមួយក្នុងព្រះអម្ចាស់: នៅក្នុងទ្រង់ អ្នករាល់គ្នាក៏ត្រូវបានសង់រួមគ្នាឡើងដែរ សម្រាប់ជាលំនៅឋានរបស់ព្រះតាមរយៈព្រះវិញ្ញាណ»។ អេភេសូរ ២:១៩–២២។

> “And to the Corinthians he wrote: ‘According to the grace of God which is given unto me, as a wise master builder, I have laid the foundation, and another buildeth thereon. But let every man take heed how he buildeth thereupon. For other foundation can no man lay than that is laid, which is Jesus Christ. Now if any man build upon this foundation gold, silver, precious stones, wood, hay, stubble; every man’s work shall be made manifest: for the day shall declare it, because it shall be revealed by fire; and the fire shall try every man’s work of what sort it is.’ 1 Corinthians 3:10–13.

> Și către corinteni a scris: „După harul lui Dumnezeu care mi-a fost dat, ca un meșter-zidar înțelept, am pus temelia, iar altul zidește deasupra. Dar fiecare să ia seama cum zidește deasupra. Căci nimeni nu poate pune o altă temelie decât cea care a fost pusă, care este Isus Hristos. Iar dacă cineva zidește pe această temelie aur, argint, pietre prețioase, lemn, fân, trestie, lucrarea fiecăruia va fi dată pe față; căci ziua o va face cunoscută, pentru că se va descoperi în foc; și focul va încerca lucrarea fiecăruia, de ce fel este.” 1 Corinteni 3:10–13.

> “The apostles built upon a sure foundation, even the Rock of Ages. To this foundation they brought the stones that they quarried from the world. Not without hindrance did the builders labor. Their work was made exceedingly difficult by the opposition of the enemies of Christ. They had to contend against the bigotry, prejudice, and hatred of those who were building upon a false foundation. Many who wrought as builders of the church could be likened to the builders of the wall in Nehemiah’s day, of whom it is written: ‘They which builded on the wall, and they that bare burdens, with those that laded, everyone with one of his hands wrought in the work, and with the other hand held a weapon.’ Nehemiah 4:17.” Acts of the Apostles, 595, 596.

> „Apostolii au zidit pe o temelie sigură, şi anume Stânca Veacurilor. La această temelie au adus pietrele pe care le-au scos din lume. Nu fără piedici au lucrat zidarii. Lucrarea lor a fost făcută nespus de grea prin împotrivirea vrăjmaşilor lui Hristos. Ei au trebuit să lupte împotriva bigotismului, prejudecăţii şi urii acelora care zideau pe o temelie falsă. Mulţi dintre cei care lucrau ca zidari ai bisericii puteau fi asemănaţi cu zidarii zidului din zilele lui Neemia, despre care este scris: «Cei ce zideau zidul, cei ce purtau poverile şi cei ce le încărcau, fiecare lucra cu o mână la lucru, iar cu cealaltă ţinea o armă.» Neemia 4:17.” Faptele apostolilor, 595, 596.

We will continue this study in the next article.

Vom continua acest studiu în articolul următor.

> “The fall of man filled all heaven with sorrow. The world that God had made was blighted with the curse of sin and inhabited by beings doomed to misery and death. There appeared no escape for those who had transgressed the law. Angels ceased their songs of praise. Throughout the heavenly courts there was mourning for the ruin that sin had wrought.

> „Căderea omului a umplut tot cerul de întristare. Lumea pe care Dumnezeu o făcuse era pustiită de blestemul păcatului și locuită de ființe osândite la suferință și moarte. Nu se arăta nicio scăpare pentru cei care călcaseră Legea. Îngerii și-au încetat cântările de laudă. În toate curțile cerești era jale pentru ruina pe care o adusese păcatul.

> “The Son of God, heaven’s glorious Commander, was touched with pity for the fallen race. His heart was moved with infinite compassion as the woes of the lost world rose up before Him. But divine love had conceived a plan whereby man might be redeemed. The broken law of God demanded the life of the sinner. In all the universe there was but one who could, in behalf of man, satisfy its claims. Since the divine law is as sacred as God Himself, only one equal with God could make atonement for its transgression. None but Christ could redeem fallen man from the curse of the law and bring him again into harmony with Heaven. Christ would take upon Himself the guilt and shame of sin—sin so offensive to a holy God that it must separate the Father and His Son. Christ would reach to the depths of misery to rescue the ruined race.

> „Fiul lui Dumnezeu, slăvitul Comandant al cerului, a fost mișcat de milă pentru neamul căzut. Inima Sa a fost pătrunsă de o compasiune infinită când nenorocirile lumii pierdute s-au înălțat înaintea Lui. Dar iubirea divină alcătuise un plan prin care omul putea fi răscumpărat. Legea călcată a lui Dumnezeu cerea viața păcătosului. În întregul univers nu era decât Unul singur care putea, în favoarea omului, să-i satisfacă cerințele. Deoarece legea divină este tot atât de sfântă ca Dumnezeu Însuși, numai Cineva egal cu Dumnezeu putea face ispășire pentru călcarea ei. Nimeni în afară de Hristos nu putea răscumpăra omul căzut de sub blestemul legii și să-l aducă din nou în armonie cu Cerul. Hristos avea să ia asupra Sa vina și rușinea păcatului — păcat atât de ofensator pentru un Dumnezeu sfânt, încât trebuia să-L despartă pe Tatăl de Fiul Său. Hristos avea să coboare până în adâncurile mizeriei pentru a salva neamul ruinat.”

> “Before the Father He pleaded in the sinner’s behalf, while the host of heaven awaited the result with an intensity of interest that words cannot express. Long continued was that mysterious communing—’the counsel of peace’ (Zechariah 6:13) for the fallen sons of men. The plan of salvation had been laid before the creation of the earth; for Christ is ‘the Lamb slain from the foundation of the world’ (Revelation 13:8); yet it was a struggle, even with the King of the universe, to yield up His Son to die for the guilty race. But ‘God so loved the world, that He gave His only-begotten Son, that whosoever believeth in Him should not perish, but have everlasting life.’ John 3:16. Oh, the mystery of redemption! the love of God for a world that did not love Him! Who can know the depths of that love which ‘passeth knowledge’? Through endless ages immortal minds, seeking to comprehend the mystery of that incomprehensible love, will wonder and adore.

> “Înaintea Tatălui, El a mijlocit în favoarea păcătosului, în timp ce oştirea cerului aştepta rezultatul cu o intensitate a interesului pe care cuvintele nu o pot exprima. Mult timp a continuat acea tainică împărtăşire — „sfatul de pace” (Zaharia 6:13) pentru fiii căzuţi ai oamenilor. Planul mântuirii fusese alcătuit înainte de crearea pământului; căci Hristos este „Mielul înjunghiat de la întemeierea lumii” (Apocalipsa 13:8); totuşi a fost o luptă, chiar şi pentru Împăratul universului, să-L dea pe Fiul Său ca să moară pentru neamul vinovat. Dar „atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe singurul Lui Fiu născut, pentru ca oricine crede în El să nu piară, ci să aibă viaţă veşnică.” Ioan 3:16. O, taina răscumpărării! dragostea lui Dumnezeu pentru o lume care nu L-a iubit! Cine poate cunoaşte adâncurile acelei iubiri care „întrece orice cunoştinţă”? De-a lungul veacurilor fără sfârşit, minţi nemuritoare, căutând să cuprindă taina acelei iubiri de necuprins, se vor minuna şi se vor închina.”

> “God was to be manifest in Christ, ‘reconciling the world unto Himself.’ 2 Corinthians 5:19. Man had become so degraded by sin that it was impossible for him, in himself, to come into harmony with Him whose nature is purity and goodness. But Christ, after having redeemed man from the condemnation of the law, could impart divine power to unite with human effort. Thus by repentance toward God and faith in Christ the fallen children of Adam might once more become ‘sons of God.’ 1 John 3:2.” Patriarchs and Prophets, 63, 64.

> „Dumnezeu trebuia să Se descopere în Hristos, «împăcând lumea cu Sine». 2 Corinteni 5:19. Omul ajunsese atât de degradat prin păcat, încât îi era cu neputinţă, în sine însuşi, să ajungă în armonie cu Acela a cărui natură este curăţie şi bunătate. Dar Hristos, după ce îl răscumpărase pe om de sub condamnarea legii, putea să-i împărtăşească putere divină, pentru a se uni cu efortul omenesc. Astfel, prin pocăinţă faţă de Dumnezeu şi credinţă în Hristos, copiii căzuţi ai lui Adam puteau să devină din nou «fii ai lui Dumnezeu». 1 Ioan 3:2.” Patriarhi şi profeţi, 63, 64.

Back to Articles