Article

# The Book of Daniel - Number Sixty

Cartea lui Daniel - Numărul șaizeci

Daniel’s Prayer and the Secret of the Eighth Kingdom: A Last Days Revelation

Rugăciunea lui Daniel și taina celui de-al optulea împărăție: o revelație pentru zilele de pe urmă

Author

Jeff Pippenger

Published

January 24, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In chapters seventeen and eighteen of Revelation an angel brings the vision of the judgment of the papacy to John. In the breakdown of her ultimate judgment the kingdoms of Bible prophecy are represented.

În capitolele șaptesprezece și optsprezece din Apocalipsa, un înger îi aduce lui Ioan viziunea judecății papalității. În prezentarea judecății ei finale sunt reprezentate împărățiile profeției biblice.

> And here is the mind which hath wisdom. The seven heads are seven mountains, on which the woman sitteth. And there are seven kings: five are fallen, and one is, and the other is not yet come; and when he cometh, he must continue a short space. And the beast that was, and is not, even he is the eighth, and is of the seven, and goeth into perdition. Revelation 17:9–11.

> Și aici este mintea care are înțelepciune. Cele șapte capete sunt șapte munți, pe care șade femeia. Și sunt șapte împărați: cinci au căzut, unul este, iar celălalt încă n-a venit; și, când va veni, trebuie să rămână puțină vreme. Și fiara care era și nu este, ea însăși este al optulea și este dintre cei șapte și merge în pierzare. Apocalipsa 17:9–11.

John had been spiritually conveyed to 1798, where he is instructed that the seven heads on the beast that carried the papal woman were seven kings. A king is a kingdom, and a kingdom is also a head in Bible prophecy. In 1798, five kingdoms had fallen and one was then ruling. A seventh kingdom was yet future, and it was represented by ten kings. Then John was informed that the eighth kingdom was the papal beast, that was of the seven. The papacy was the fifth kingdom, and it had received a deadly wound, so that when its deadly wound is healed, it then becomes the eighth head that is of the seven.

Ioan fusese purtat în duh în anul 1798, unde i se spune că cele șapte capete ale fiarei care purta femeia papală erau șapte împărați. Un împărat este o împărăție, iar o împărăție este de asemenea un cap în profeția biblică. În 1798, cinci împărății căzuseră și una domnea atunci. O a șaptea împărăție era încă viitoare și era reprezentată prin zece împărați. Apoi lui Ioan i s-a făcut cunoscut că a opta împărăție era fiara papală, care era dintre cele șapte. Papalitatea era a cincea împărăție și primise o rană de moarte, astfel încât, atunci când rana ei de moarte este vindecată, ea devine al optulea cap, care este dintre cele șapte.

In Daniel two the first four kingdoms are Babylon, Medo-Persia, Greece and Rome. Those four literal kingdoms also represent four spiritual kingdoms, and together they identify the eight kings, or heads of Revelation seventeen, for Jesus always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing. Daniel chapter two, is the first mention of the kingdoms of Bible prophecy, and Revelation seventeen is the last, so they must agree, for God never changes.

În Daniel doi, primele patru împărății sunt Babilonul, Medo-Persia, Grecia și Roma. Aceste patru împărății literale reprezintă, de asemenea, patru împărății spirituale și, împreună, ele identifică pe cei opt împărați, sau capete, din Apocalipsa șaptesprezece, căci Isus ilustrează întotdeauna sfârșitul unui lucru prin începutul unui lucru. Daniel capitolul doi este prima menționare a împărățiilor profeției biblice, iar Apocalipsa șaptesprezece este ultima, astfel că ele trebuie să fie în acord, căci Dumnezeu nu Se schimbă.

The fifth kingdom that had fallen in 1798, was spiritual Babylon, the papacy. The sixth kingdom that was in power in 1798, was the two-horned kingdom that had been typified by the two-horned kingdom of the Medes and Persians. The seventh kingdom, which consists of ten kings, who in 1798 had not yet come, is the one-world government, that had been typified by Greece, the one-world government of Alexander the Great. The eighth head, who was of the seven was the fifth kingdom that had a deadly wound, yet lived again when the deadly wound was healed.

Al cincilea regat care căzuse în 1798 era Babilonul spiritual, papalitatea. Al șaselea regat, care era la putere în 1798, era regatul cu două coarne, care fusese prefigurat de regatul cu două coarne al mezilor și perșilor. Al șaptelea regat, care este alcătuit din zece împărați, care în 1798 încă nu veniseră, este guvernul mondial unic, care fusese prefigurat de Grecia, guvernul mondial unic al lui Alexandru cel Mare. Al optulea cap, care era dintre cei șapte, era al cincilea regat, care primise o rană de moarte, dar a trăit din nou când rana de moarte s-a vindecat.

The judgment of the great whore occurs in the “hour” of the Sunday law crisis, that is a period of time beginning with the Sunday law in the United States and continuing through history until human probation closes. In that “hour,” which in Daniel is identified as “the days of these kings”, God will set up His kingdom. In that “hour” the latter rain is being poured out.

Judecata marii desfrânate are loc în „ceasul” crizei legii duminicale, adică într-o perioadă de timp care începe odată cu legea duminicală din Statele Unite și continuă de-a lungul istoriei până la încheierea timpului de probă al omenirii. În acel „ceas”, care în Daniel este identificat ca „zilele acestor împărați”, Dumnezeu Își va întemeia Împărăția. În acel „ceas”, ploaia târzie este revărsată.

> “The latter rain is coming on those that are pure—all then will receive it as formerly.

> „Ploaia târzie vine peste cei care sunt curați — atunci toți o vor primi ca odinioară.‟

> “When the four angels let go, Christ will set up His kingdom. None receive the latter rain but those who are doing all they can.” Spalding and Magan, 3.

> „Când cei patru îngeri vor da drumul, Hristos Își va întemeia împărăția. Nimeni nu primește ploaia târzie decât aceia care fac tot ce pot.” Spalding and Magan, 3.

The outpouring of the latter rain is progressive, for it corresponds to the judgment, and judgment is progressive. The Millerites understood they were living at the feet of the image of Daniel chapter two. They believed that Rome was the final earthly kingdom, and they were right, but limited in their understanding.

Izlivanje kasne kiše je postupno, jer ono odgovara sudu, a i sud je postupan. Mileriti su razumjeli da žive kod stopala lika iz drugog poglavlja Danila. Vjerovali su da je Rim posljednje zemaljsko kraljevstvo, i bili su u pravu, ali ograničeni u svome razumijevanju.

The “days of these kings,” does occur in the history of the kingdom of Rome, but it is not the history of pagan or papal Rome, it is the history of modern Rome. The Millerites applied pagan and papal Rome as one kingdom, and in so doing they used a passage from the book of Ezekiel concerning the final king of Judah (Zedekiah), to uphold their understanding.

„Zilele acestor împărați” se întâlnesc într-adevăr în istoria împărăției Romei, dar nu este vorba despre istoria Romei păgâne sau papale, ci despre istoria Romei moderne. Milleriții au aplicat Roma păgână și Roma papală ca fiind o singură împărăție și, procedând astfel, au folosit un pasaj din cartea lui Ezechiel privitor la ultimul împărat al lui Iuda (Zedechia), pentru a-și susține înțelegerea.

> And thou, profane wicked prince of Israel, whose day is come, when iniquity shall have an end, Thus saith the Lord God; Remove the diadem, and take off the crown: this shall not be the same: exalt him that is low, and abase him that is high. I will overturn, overturn, overturn, it: and it shall be no more, until he come whose right it is; and I will give it him. Ezekiel 21:25–27.

> Și tu, căpetenie nelegiuită și pângărită a lui Israel, a cărei zi a venit, când nelegiuirea va avea sfârșit, așa zice Domnul Dumnezeu: Scoate mitra și dă jos coroana; aceasta nu va mai fi la fel: înalță pe cel de jos și coboară pe cel de sus. O voi răsturna, răsturna, răsturna; și nu va mai fi, până va veni Acela căruia I se cuvine de drept; și I-o voi da. Ezechiel 21:25–27.

From Zedekiah there would be three kingdoms that would be “overturned,” that would lead to Christ, whose “right it is,” to rule. Babylon, Medo-Persia and Greece would all be overthrown until the kingdom of Rome, and during the history of that fourth kingdom, Christ would come and set up a kingdom. He did that very thing.

De la Zedechia aveau să fie trei împărății care urmau să fie „răsturnate”, care aveau să conducă la Hristos, al căruia este „dreptul” de a domni. Babilonul, Medo-Persia și Grecia aveau toate să fie doborâte până la împărăția Romei, iar în timpul istoriei acelei a patra împărății, Hristos avea să vină și să întemeieze o împărăție. El a făcut întocmai acest lucru.

> “Foremost among those who were rapidly leading the nation to ruin was Zedekiah their king. Forsaking utterly the counsels of the Lord as given through the prophets, forgetting the debt of gratitude he owed Nebuchadnezzar, violating his solemn oath of allegiance taken in the name of the Lord God of Israel, Judah’s king rebelled against the prophets, against his benefactor, and against his God. In the vanity of his own wisdom he turned for help to the ancient enemy of Israel’s prosperity, “sending his ambassadors into Egypt, that they might give him horses and much people.’

> „În fruntea celor care duceau cu repeziciune națiunea la pieire se afla Zedechia, împăratul lor. Părăsind cu totul sfaturile Domnului, așa cum fuseseră date prin proroci, uitând datoria de recunoștință pe care o avea față de Nebucadnețar, călcând jurământul său solemn de credincioșie făcut în Numele Domnului Dumnezeului lui Israel, împăratul lui Iuda s-a răzvrătit împotriva prorocilor, împotriva binefăcătorului său și împotriva Dumnezeului său. În deșertăciunea propriei sale înțelepciuni, el a căutat ajutor la vechiul vrăjmaș al propășirii lui Israel, „trimițându-și solii în Egipt, ca să-i dea cai și mult popor.””

> “‘Shall he prosper?’ the Lord inquired concerning the one who had thus basely betrayed every sacred trust; ‘shall he escape that doeth such things? or shall he break the covenant, and be delivered? As I live, saith the Lord God, surely in the place where the king dwelleth that made him king, whose oath he despised, and whose covenant he brake, even with him in the midst of Babylon he shall die. Neither shall Pharaoh with his mighty army and great company make for him in the war: … seeing he despised the oath by breaking the covenant, when, lo, he had given his hand, and hath done all these things, he shall not escape.’ Ezekiel 17:15–18.

> „‚Va propăși el?’ a întrebat Domnul cu privire la acela care astfel trădase în chip josnic orice încredințare sfântă; ‚va scăpa cel ce face asemenea lucruri? sau va călca el legământul și va fi izbăvit? Viu sunt Eu, zice Domnul Dumnezeu, că în locul unde locuiește împăratul care l-a făcut împărat, al cărui jurământ l-a disprețuit și al cărui legământ l-a rupt, chiar cu el, în mijlocul Babilonului, va muri. Nici Faraon, cu oștirea lui cea puternică și cu marea lui mulțime, nu va face pentru el în război: … fiindcă a disprețuit jurământul prin ruperea legământului, când, iată, își dăduse mâna și a făcut toate aceste lucruri, nu va scăpa.’ Ezechiel 17:15–18.

> “To the ‘profane wicked prince’ had come the day of final reckoning. ‘Remove the diadem,’ the Lord decreed, ‘and take off the crown.’ Not until Christ Himself should set up His kingdom was Judah again to be permitted to have a king. ‘I will overturn, overturn, overturn, it,’ was the divine edict concerning the throne of the house of David; ‘and it shall be no more, until He come whose right it is; and I will give it Him.’ Ezekiel 21:25–27.” Prophets and Kings, 450, 451.

> „Nelegiuitului domnitor pângărit” îi venise ziua socotelii finale. „Scoate diadema”, a poruncit Domnul, „și dă jos coroana.” Până când Hristos Însuși avea să-Și întemeieze împărăția, lui Iuda nu-i mai era îngăduit să aibă din nou un împărat. „O voi răsturna, răsturna, răsturna”, a fost hotărârea divină cu privire la tronul casei lui David; „și nu va mai fi, până va veni Acela căruia Îi aparține de drept; și I-o voi da.” Ezechiel 21:25–27.” Profeți și regi, 450, 451.

Miller was correct, but his understanding was limited, for the kingdom Christ set up when he walked among men, was not the final earthly kingdom. There was yet to be four kings after the kingdom of pagan Rome. Yet Christ did establish the kingdom of “grace” at the cross, but that kingdom was not set up in the days of the ten kings of Revelation seventeen, nor was it set up during the time of the latter rain. The kingdom which Christ establishes in the last days, is his kingdom of “glory.” Sister White speaks directly of both of these kingdoms.

میلر برحق بود، اما فهم او محدود بود؛ زیرا پادشاهی‌ای که مسیح هنگامی که در میان انسان‌ها گام می‌زد برقرار ساخت، آن پادشاهی نهاییِ زمینی نبود. پس از پادشاهیِ رومِ مشرک، هنوز چهار پادشاه دیگر می‌بایست باشند. با این همه، مسیح بر صلیب پادشاهیِ «فیض» را برقرار ساخت، اما آن پادشاهی در ایام ده پادشاهِ مکاشفه هفده برپا نشد، و نیز در زمان باران آخر برقرار نگردید. پادشاهی‌ای که مسیح در ایام آخر برقرار می‌سازد، پادشاهیِ «جلال» اوست. خواهر وایت به‌طور مستقیم از هر دوی این پادشاهی‌ها سخن می‌گوید.

The Millerites understood that Christ established a kingdom during the history of the fourth kingdom, and they were correct, but limited in their understanding. In the history of the fourth kingdom, Christ set up the kingdom of “grace,” and in the history of the eighth kingdom, He set up His kingdom of “glory.” In the history when He set up the kingdom of “grace,” the Holy Spirit was poured out at Pentecost. Pentecost typifies the outpouring of the latter rain, in the history where He sets up his kingdom of “glory.”

Milleriții au înțeles că Hristos a întemeiat o împărăție în timpul istoriei celei de-a patra împărății și au avut dreptate, însă înțelegerea lor a fost limitată. În istoria celei de-a patra împărății, Hristos a întemeiat împărăția „harului”, iar în istoria celei de-a opta împărății, El Și-a întemeiat împărăția „slavei”. În perioada în care a întemeiat împărăția „harului”, Duhul Sfânt a fost revărsat la Cincizecime. Cincizecimea prefigurează revărsarea ploii târzii, în istoria în care El Își întemeiază împărăția „slavei”.

The message of Pentecost was the message of Christ’s literal resurrection. The message of the latter rain, at least partially, is the message of the symbolic resurrection represented by the prophetic riddle that the eighth being of the seven, which is fulfilled in the beast, and also the two horns of the earth beast. The fourth and the eighth kingdoms are where Christ establishes His kingdom.

Mesajul Cincizecimii a fost mesajul învierii literale a lui Hristos. Mesajul ploii târzii, cel puțin în parte, este mesajul învierii simbolice reprezentate prin ghicitoarea profetică potrivit căreia al optulea, care este dintre cei șapte, se împlinește în fiară, precum și în cele două coarne ale fiarei pământului. A patra și a opta împărăție sunt locurile în care Hristos Își întemeiază Împărăția.

> “The announcement which had been made by the disciples in the name of the Lord was in every particular correct, and the events to which it pointed were even then taking place. ‘The time is fulfilled, the kingdom of God is at hand,’ had been their message. At the expiration of ‘the time’—the sixty-nine weeks of Daniel 9, which were to extend to the Messiah, ‘the Anointed One’—Christ had received the anointing of the Spirit after His baptism by John in Jordan. And the ‘kingdom of God’ which they had declared to be at hand was established by the death of Christ. This kingdom was not, as they had been taught to believe, an earthly empire. Nor was it that future, immortal kingdom which shall be set up when ‘the kingdom and dominion, and the greatness of the kingdom under the whole heaven, shall be given to the people of the saints of the Most High;’ that everlasting kingdom, in which ‘all dominions shall serve and obey Him.’ Daniel 7:27. As used in the Bible, the expression ‘kingdom of God’ is employed to designate both the kingdom of grace and the kingdom of glory. The kingdom of grace is brought to view by Paul in the Epistle to the Hebrews. After pointing to Christ, the compassionate intercessor who is ‘touched with the feeling of our infirmities,’ the apostle says: ‘Let us therefore come boldly unto the throne of grace, that we may obtain mercy, and find grace.’ Hebrews 4:15, 16. The throne of grace represents the kingdom of grace; for the existence of a throne implies the existence of a kingdom. In many of His parables Christ uses the expression ‘the kingdom of heaven’ to designate the work of divine grace upon the hearts of men.

> „Vestirea care fusese făcută de ucenici în Numele Domnului era, în toate privințele, corectă, iar evenimentele spre care arăta ea se desfășurau chiar atunci. «Timpul s-a împlinit și Împărăția lui Dumnezeu este aproape» fusese solia lor. La expirarea «timpului» — cele șaizeci și nouă de săptămâni din Daniel 9, care trebuiau să ajungă până la Mesia, «Cel Uns» — Hristos primise ungerea Duhului după botezul Său de către Ioan în Iordan. Iar «Împărăția lui Dumnezeu», pe care ei o vestiseră ca fiind aproape, a fost întemeiată prin moartea lui Hristos. Această împărăție nu era, așa cum fuseseră ei învățați să creadă, un imperiu pământesc. Și nici nu era acea împărăție viitoare, nemuritoare, care va fi întemeiată atunci când «domnia, stăpânirea și puterea tuturor împărățiilor de sub întreg cerul vor fi date poporului sfinților Celui Preaînalt»; acea împărăție veșnică în care «toate stăpânirile Îi vor sluji și-L vor asculta». Daniel 7:27. Așa cum este folosită în Biblie, expresia «Împărăția lui Dumnezeu» este întrebuințată pentru a desemna atât împărăția harului, cât și împărăția slavei. Împărăția harului este adusă în atenție de Pavel în Epistola către Evrei. După ce arată spre Hristos, mijlocitorul plin de compasiune, care este «atins de simțământul slăbiciunilor noastre», apostolul spune: «Să ne apropiem dar cu deplină încredere de tronul harului, ca să căpătăm îndurare și să găsim har». Evrei 4:15, 16. Tronul harului reprezintă împărăția harului, căci existența unui tron implică existența unei împărății. În multe dintre pildele Sale, Hristos folosește expresia «Împărăția cerurilor» pentru a desemna lucrarea harului divin asupra inimilor oamenilor.”

> “So the throne of glory represents the kingdom of glory; and this kingdom is referred to in the Saviour’s words: ‘When the Son of man shall come in His glory, and all the holy angels with Him, then shall He sit upon the throne of His glory: and before Him shall be gathered all nations.’ Matthew 25:31, 32. This kingdom is yet future. It is not to be set up until the second advent of Christ.

> „Așadar, tronul slavei reprezintă împărăția slavei; iar la această împărăție Se referă cuvintele Mântuitorului: «Când va veni Fiul omului în slava Sa și toți sfinții îngeri împreună cu El, atunci va ședea pe tronul slavei Sale; și înaintea Lui vor fi adunate toate neamurile.» Matei 25:31, 32. Această împărăție este încă viitoare. Ea nu va fi întemeiată decât la a doua venire a lui Hristos. ”

> “The kingdom of grace was instituted immediately after the fall of man, when a plan was devised for the redemption of the guilty race. It then existed in the purpose and by the promise of God; and through faith, men could become its subjects. Yet it was not actually established until the death of Christ. Even after entering upon His earthly mission, the Saviour, wearied with the stubbornness and ingratitude of men, might have drawn back from the sacrifice of Calvary. In Gethsemane the cup of woe trembled in His hand. He might even then have wiped the blood-sweat from His brow and have left the guilty race to perish in their iniquity. Had He done this, there could have been no redemption for fallen men. But when the Saviour yielded up His life, and with His expiring breath cried out, ‘It is finished,’ then the fulfillment of the plan of redemption was assured. The promise of salvation made to the sinful pair in Eden was ratified. The kingdom of grace, which had before existed by the promise of God, was then established.

> „Împărăția harului a fost instituită imediat după căderea omului, când a fost alcătuit un plan pentru răscumpărarea neamului vinovat. Ea exista atunci în scopul și prin făgăduința lui Dumnezeu; iar prin credință, oamenii puteau deveni supușii ei. Totuși, ea nu a fost în fapt întemeiată decât la moartea lui Hristos. Chiar și după ce Și-a început misiunea Sa pământească, Mântuitorul, istovit de împietrirea și nerecunoștința oamenilor, S-ar fi putut da înapoi de la jertfa de pe Calvar. În Ghetsimani, paharul suferinței tremura în mâna Sa. Chiar și atunci ar fi putut să-Și șteargă sudoarea de sânge de pe frunte și să lase neamul vinovat să piară în nelegiuirea lui. Dacă ar fi făcut aceasta, nu ar fi putut exista răscumpărare pentru oamenii căzuți. Dar când Mântuitorul Și-a dat viața și, cu ultima Sa suflare, a strigat: „S-a isprăvit”, atunci împlinirea planului de răscumpărare a fost asigurată. Făgăduința mântuirii făcută perechii păcătoase în Eden a fost ratificată. Împărăția harului, care mai înainte existase prin făgăduința lui Dumnezeu, a fost atunci întemeiată.

> “Thus the death of Christ—the very event which the disciples had looked upon as the final destruction of their hope—was that which made it forever sure. While it had brought them a cruel disappointment, it was the climax of proof that their belief had been correct. The event that had filled them with mourning and despair was that which opened the door of hope to every child of Adam, and in which centered the future life and eternal happiness of all God’s faithful ones in all the ages.

> „Ndepo kifo cha Kristo—tukio lenyewe ambalo wanafunzi walikuwa wamelitazama kuwa maangamizi ya mwisho ya tumaini lao—ndilo lililolifanya kuwa hakika milele. Ingawa lilikuwa limewaletea masikitiko makali, lilikuwa kilele cha uthibitisho kwamba imani yao ilikuwa sahihi. Tukio lile lililowajaza maombolezo na kukata tamaa ndilo lililofungua mlango wa tumaini kwa kila mwana wa Adamu, na ambalo ndani yake yalijikita uzima wa wakati ujao na furaha ya milele ya wote waaminifu wa Mungu katika vizazi vyote.”

> “Purposes of infinite mercy were reaching their fulfillment, even through the disappointment of the disciples. While their hearts had been won by the divine grace and power of His teaching, who ‘spake as never man spake,’ yet intermingled with the pure gold of their love for Jesus, was the base alloy of worldly pride and selfish ambitions. Even in the Passover chamber, at that solemn hour when their Master was already entering the shadow of Gethsemane, there was ‘a strife among them, which of them should be accounted the greatest.’ Luke 22:24. Their vision was filled with the throne, the crown, and the glory, while just before them lay the shame and agony of the garden, the judgment hall, the cross of Calvary. It was their pride of heart, their thirst for worldly glory, that had led them to cling so tenaciously to the false teaching of their time, and to pass unheeded the Saviour’s words showing the true nature of His kingdom, and pointing forward to His agony and death. And these errors resulted in the trial—sharp but needful—which was permitted for their correction. Though the disciples had mistaken the meaning of their message, and had failed to realize their expectations, yet they had preached the warning given them of God, and the Lord would reward their faith and honor their obedience. To them was to be entrusted the work of heralding to all nations the glorious gospel of their risen Lord. It was to prepare them for this work that the experience which seemed to them so bitter had been permitted.” The Great Controversy, 347, 348.

> „Planurile milei infinite își atingeau împlinirea, chiar și prin dezamăgirea ucenicilor. Deși inimile lor fuseseră câștigate de harul divin și de puterea învățăturii Lui, care «a vorbit cum n-a vorbit niciodată vreun om», totuși, cu aurul curat al iubirii lor pentru Isus se amesteca aliajul josnic al mândriei lumești și al ambițiilor egoiste. Chiar în camera Paștelui, în ceasul acela solemn când Învățătorul lor intra deja în umbra Ghetsimanilor, era «și o neînțelegere între ei, ca să știe care dintre ei avea să fie socotit cel mai mare». Luca 22:24. Privirea lor era plină de tron, de coroană și de slavă, în timp ce chiar înaintea lor stăteau rușinea și agonia grădinii, sala de judecată, crucea de pe Calvar. Mândria inimii lor, setea lor după slava lumească, îi făcuseră să se agațe cu atâta încăpățânare de învățătura falsă a vremii lor și să treacă cu vederea cuvintele Mântuitorului, care arătau adevărata natură a Împărăției Sale și îndreptau privirea spre agonia și moartea Sa. Iar aceste greșeli au dus la încercarea—aspră, dar necesară—care a fost îngăduită pentru îndreptarea lor. Deși ucenicii înțeleseseră greșit sensul soliei lor și nu reușiseră să vadă împlinirea așteptărilor lor, totuși ei vestiseră avertizarea pe care le-o dăduse Dumnezeu, iar Domnul avea să răsplătească credința lor și să onoreze ascultarea lor. Lor urma să le fie încredințată lucrarea de a vesti tuturor neamurilor Evanghelia slăvită a Domnului lor înviat. Pentru a-i pregăti pentru această lucrare fusese îngăduită experiența care li se părea atât de amară.” Tragedia veacurilor, 347, 348.

In the book of Revelation, the “mind that has wisdom” counts “the number of a man”, and recognizes that “the man” is also the eighth kingdom, that is of the seven. The “man of sin” is the head of the eighth kingdom that rules over the kings and merchants of the earth, who the seven churches join with to avoid the reproach of persecution, and who is seated upon many waters.

Mu gitabo cy’Ibyahishuwe, “ubwenge bufite ibitekerezo” bubara “umubare w’umuntu”, kandi bukamenya ko “uwo muntu” ari n’ubwami bwa munani, bukomoka kuri bwa karindwi. “Umuntu w’icyaha” ni we mutwe w’ubwami bwa munani butegeka abami n’abacuruzi bo mu isi, abo amatorero arindwi yifatanya na bo kugira ngo yirinde igisuzuguriro cyo kurenganywa, kandi yicaye ku mazi menshi.

> And he saith unto me, The waters which thou sawest, where the whore sitteth, are peoples, and multitudes, and nations, and tongues. Revelation 17:15.

> Și mi-a zis: „Apele pe care le-ai văzut, unde șade curva, sunt popoare, și mulțimi, și neamuri, și limbi.” Apocalipsa 17:15.

The “man of sin” rules over the political, monetary, religious, and civil world, and all men, except those who have obtained the victory over the beast, and his image, his mark and the number of his name.

„Omul fărădelegii” domnește peste lumea politică, monetară, religioasă și civilă, și peste toți oamenii, cu excepția acelora care au dobândit biruința asupra fiarei, asupra chipului ei, asupra semnului ei și asupra numărului numelui ei.

> And I saw as it were a sea of glass mingled with fire: and them that had gotten the victory over the beast, and over his image, and over his mark, and over the number of his name, stand on the sea of glass, having the harps of God. And they sing the song of Moses the servant of God, and the song of the Lamb, saying, Great and marvellous are thy works, Lord God Almighty; just and true are thy ways, thou King of saints. Revelation 15:2, 3.

> Și am văzut ca o mare de sticlă amestecată cu foc; și pe cei ce biruiseră fiara, și chipul ei, și semnul ei, și numărul numelui ei, stând pe marea de sticlă, având harpele lui Dumnezeu. Și cântau cântarea lui Moise, robul lui Dumnezeu, și cântarea Mielului, zicând: Mari și minunate sunt lucrările Tale, Doamne Dumnezeule Atotputernice; drepte și adevărate sunt căile Tale, Împărate al sfinților. Apocalipsa 15:2, 3.

The “wise” who understand the “increase of knowledge,” when the Revelation of Jesus Christ is unsealed, are those who have “understanding” and “count the number of the beast: for it is the number of a man; and his number is Six hundred threescore and six.” That “understanding” represents part of the three-step testing process that always occurs when Jesus unseals a prophecy. This is why it is noted that they have “gotten the victory over” “the number of his name.”

Înțelepții care înțeleg „creșterea cunoștinței”, atunci când Apocalipsa lui Isus Hristos este desigilată, sunt aceia care au „pricepere” și „socotesc numărul fiarei: căci este număr de om; și numărul ei este șase sute șaizeci și șase.” Acea „pricepere” reprezintă o parte a procesului de încercare în trei pași care are loc întotdeauna când Isus desigilează o profeție. De aceea se menționează că ei au „biruit” „numărul numelui ei”.

To obtain victory is to pass a test, and those who are “wise” and “understand” get the victory associated with the number 666, and the verse also identifies that there are eight kingdoms, and that the eighth is of the seven. That “secret” is represented in Daniel chapter two, for Daniel’s prayer was to understand “the secret.” The revelation that there are eight kingdoms, and the eighth kingdom is of the seven, and the number of that kingdom is 666, is the secret Daniel is represented as obtaining by his prayer, and Daniel represents the “wise” of God’s last days.

Pentru a obține biruința trebuie trecută o probă, iar aceia care sunt „înțelepți” și „pricep” dobândesc biruința asociată cu numărul 666, iar versetul arată de asemenea că sunt opt împărății și că a opta este dintre cele șapte. Acea „taină” este reprezentată în capitolul doi din Daniel, căci rugăciunea lui Daniel a fost să înțeleagă „taina”. Descoperirea că sunt opt împărății, că a opta împărăție este dintre cele șapte și că numărul acelei împărății este 666 constituie taina pe care Daniel este prezentat ca dobândind-o prin rugăciunea sa, iar Daniel îi reprezintă pe „înțelepții” lui Dumnezeu din ultimele zile.

Daniel represents the “wise” of the last days who have the secret of Daniel two unsealed unto them, and that secret is the revelation that the last and first reference to the kingdoms of Bible prophecy is that there are eight kingdoms in the image. That revelation upholds the Millerite understanding of Daniel chapter two, but shines ten times brighter, once it is recognized. Its brilliance, being ten times brighter, represents a test which the “wise” get victory over, for the eighth kingdom that is of the seven, is also the sixth kingdom which is a threefold union of the dragon, the beast and false prophet. As such, the dragon, the beast and the false prophet are all the sixth kingdom, and together represent 666.

Daniel reprezintă pe „înțelepții” zilelor de pe urmă, cărora le este desigilată taina lui Daniel doi, iar acea taină este descoperirea că ultima și prima referire la împărățiile profeției biblice este că în chip sunt opt împărății. Acea descoperire susține înțelegerea millerită a capitolului doi din Daniel, dar strălucește de zece ori mai puternic, odată ce este recunoscută. Strălucirea ei, fiind de zece ori mai mare, reprezintă o probă asupra căreia „înțelepții” dobândesc biruință, căci a opta împărăție, care este din cele șapte, este totodată și a șasea împărăție, care este o uniune întreită a balaurului, a fiarei și a prorocului mincinos. Ca atare, balaurul, fiara și prorocul mincinos sunt cu toții a șasea împărăție și împreună reprezintă 666.

Nebuchadnezzar was tested by the revelation of Daniel chapter two, and he failed the test. In Daniel two, Daniel represents the “wise” who pass the test of the secret of the image. Nebuchadnezzar in chapter three represents the wicked that fail the very same test. Nebuchadnezzar, as the first king of the first kingdom, represents the last king of the last kingdom. He therefore represents the “man of sin,” the man of prophecy that the seven churches take hold of. Man was created on the sixth day, and the number six is therefore the number of mankind. The number of Nebuchadnezzar is six. Nebuchadnezzar failed the test of the number 666, and represented the wicked of the last days. As a symbol of the man of sin, his number is six.

Nebucadnețar a fost pus la încercare prin revelația din Daniel capitolul doi, și a căzut la această încercare. În Daniel doi, Daniel îi reprezintă pe „înțelepții” care trec proba tainei chipului. Nebucadnețar, în capitolul trei, îi reprezintă pe cei răi care cad la aceeași încercare. Nebucadnețar, ca întâiul împărat al celei dintâi împărății, îl reprezintă pe ultimul împărat al ultimei împărății. Prin urmare, el îl reprezintă pe „omul păcatului”, omul profeției de care se apucă cele șapte biserici. Omul a fost creat în ziua a șasea, și de aceea numărul șase este numărul omenirii. Numărul lui Nebucadnețar este șase. Nebucadnețar a căzut la încercarea numărului 666 și i-a reprezentat pe cei răi din zilele de pe urmă. Ca simbol al omului păcatului, numărul lui este șase.

> Nebuchadnezzar the king made an image of gold, whose height was threescore cubits, and the breadth thereof six cubits: he set it up in the plain of Dura, in the province of Babylon. Daniel 3:1.

> Regele Nebucadnețar a făcut un chip de aur, înalt de șaizeci de coți și lat de șase coți; l-a ridicat în câmpia Dura, în ținutul Babilonului. Daniel 3:1.

The golden image was sixty cubits, by six cubits and it was made by Nebuchadnezzar, whose number is six. The image was erected in rebellion to the light of the image of chapter two, and the threefold description of the image, when you understand the number of Nebuchadnezzar is six, equates to six, six, six.

Chipul de aur avea șaizeci de coți pe șase coți și a fost făcut de Nebucadnețar, al cărui număr este șase. Chipul a fost ridicat în răzvrătire împotriva luminii chipului din capitolul doi, iar descrierea întreită a chipului, când înțelegi că numărul lui Nebucadnețar este șase, echivalează cu șase, șase, șase.

We will continue this study in the next article.

Vom continua acest studiu în articolul următor.

> “The thought of establishing the empire and a dynasty that should endure forever, appealed very strongly to the mighty ruler before whose arms the nations of earth had been unable to stand. With an enthusiasm born of boundless ambition and selfish pride, he entered into counsel with his wise men as to how to bring this about. Forgetting the remarkable providences connected with the dream of the great image; forgetting also that the God of Israel through His servant Daniel had made plain the significance of the image, and that in connection with this interpretation the great men of the realm had been saved an ignominious death; forgetting all except their desire to establish their own power and supremacy, the king and his counselors of state determined that by every means possible they would endeavor to exalt Babylon as supreme, and worthy of universal allegiance.

> “Gândul de a întemeia imperiul și o dinastie care să dăinuiască pentru totdeauna a atras foarte puternic pe puternicul cârmuitor înaintea căruia națiunile pământului nu putuseră sta în picioare. Cu un entuziasm născut dintr-o ambiție fără margini și din mândrie egoistă, el a intrat în sfat cu înțelepții săi cu privire la felul în care să aducă aceasta la îndeplinire. Uitând minunatele providențe legate de visul marelui chip; uitând, de asemenea, că Dumnezeul lui Israel, prin slujitorul Său Daniel, făcuse limpede semnificația chipului și că, în legătură cu această tâlcuire, mai-marii împărăției fuseseră salvați de o moarte rușinoasă; uitând totul, în afară de dorința lor de a-și întemeia propria putere și supremație, împăratul și sfetnicii săi de stat au hotărât ca, prin orice mijloace cu putință, să se străduiască să înalțe Babilonul ca fiind suprem și vrednic de supunerea universală.”

> “The symbolic representation by which God had revealed to king and people His purpose for the nations of earth, was now to be made to serve for the glorification of human power. Daniel’s interpretation was to be rejected and forgotten; truth was to be misinterpreted and misapplied. The symbol designed of Heaven to unfold to the minds of men important events of the future, was to be used to hinder the spread of the knowledge that God desired the world to receive. Thus through the devisings of ambitious men, Satan was seeking to thwart the divine purpose for the human race. The enemy of mankind knew that truth unmixed with error is a power mighty to save; but that when used to exalt self and to further the projects of men, it becomes a power for evil.

> “प्रतीकात्मक प्रतिरूप, जिसके द्वारा परमेश्वर ने राजा और प्रजा पर पृथ्वी की जातियों के संबंध में अपनी अभिप्रेत योजना प्रकट की थी, अब मानवीय सामर्थ्य के महिमामंडन के लिए प्रयुक्त किया जाना था। दानिय्येल की व्याख्या का तिरस्कार किया जाना था और उसे भुला दिया जाना था; सत्य का मिथ्या अर्थ लगाया जाना था और उसका दुरुपयोग किया जाना था। वह प्रतीक, जिसे स्वर्ग ने मनुष्यों के मन में भविष्य की महत्वपूर्ण घटनाओं को प्रकट करने के लिए ठहराया था, उसी का उपयोग उस ज्ञान के प्रसार में बाधा डालने के लिए किया जाना था, जिसे परमेश्वर चाहता था कि संसार प्राप्त करे। इस प्रकार महत्वाकांक्षी मनुष्यों की युक्तियों के द्वारा शैतान मानव-जाति के लिए ईश्वरीय उद्देश्य को विफल करने का प्रयत्न कर रहा था। मनुष्यजाति का शत्रु जानता था कि सत्य, जब भ्रांति से मिश्रित न हो, उद्धार करने में महान सामर्थ्य रखता है; परन्तु जब उसका उपयोग आत्म-उन्नति और मनुष्यों की योजनाओं को आगे बढ़ाने के लिए किया जाता है, तब वह बुराई की शक्ति बन जाता है।”

> “From his rich store of treasure, Nebuchadnezzar caused to be made a great golden image, similar in its general features to that which had been seen in vision, save in the one particular of the material of which it was composed. Accustomed as they were to magnificent representations of their heathen deities, the Chaldeans had never before produced anything so imposing and majestic as this resplendent statue, threescore cubits in height and six cubits in breadth. And it is not surprising that in a land where idol worship was of universal prevalence, the beautiful and priceless image in the plain of Dura, representing the glory of Babylon and its magnificence and power, should be consecrated as an object of worship. This was accordingly provided for, and a decree went forth that on the day of the dedication all should show their supreme loyalty to the Babylonian power by bowing before the image.” Prophets and Kings, 504, 505.

> „Din vistieria sa bogată, Nebucadnețar a poruncit să se facă un chip mare de aur, asemănător, în trăsăturile sale generale, cu acela care fusese văzut în vedenie, cu excepția unui singur aspect, și anume materialul din care era alcătuit. Obișnuiți cum erau cu reprezentările mărețe ale zeităților lor păgâne, caldeenii nu realizaseră niciodată mai înainte ceva atât de impunător și maiestuos ca această statuie strălucitoare, de șaizeci de coți înălțime și șase coți lățime. Și nu este de mirare că, într-o țară în care închinarea la idoli era pretutindeni răspândită, chipul frumos și neprețuit din câmpia Dura, reprezentând gloria Babilonului și măreția și puterea lui, să fie consacrat ca obiect de închinare. Pentru aceasta s-au luat, așadar, măsuri, și a fost dată o poruncă potrivit căreia, în ziua consacrării, toți aveau să-și arate suprema lor loialitate față de puterea babiloniană plecându-se înaintea chipului.” Profeți și regi, 504, 505.

Back to Articles