Article

# The Book of Daniel - Number Fifty-Four

Daniels bok – nummer femtifire

Unveiling the Last Days: Daniel’s Quest for Understanding

Avsløringen av de siste dager: Daniels søken etter forståelse

Author

Jeff Pippenger

Published

January 18, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We ended a recent article with a passage from Prophets and Kings, where Sister White identified that Daniel was seeking to “understand the relation sustained by the seventy years’ captivity, as foretold through Jeremiah, to the twenty-three hundred years that in vision he heard the heavenly visitant declare should elapse before the cleansing of God’s sanctuary.”

Vi avsluttet en nylig artikkel med et avsnitt fra Prophets and Kings, der søster White påpekte at Daniel søkte å «forstå forholdet mellom de sytti års fangenskap, slik det var forutsagt gjennom Jeremia, og de to tusen tre hundre år som han i synet hørte den himmelske gjest erklære skulle forløpe før renselsen av Guds helligdom.»

> “Through another vision further light was thrown upon the events of the future; and it was at the close of this vision that Daniel heard ‘one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision?’ Daniel 8:13. The answer that was given, ‘Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed’ (verse 14), filled him with perplexity. Earnestly he sought for the meaning of the vision. He could not understand the relation sustained by the seventy years’ captivity, as foretold through Jeremiah, to the twenty-three hundred years that in vision he heard the heavenly visitant declare should elapse before the cleansing of God’s sanctuary. The angel Gabriel gave him a partial interpretation; yet when the prophet heard the words, ‘The vision … shall be for many days,’ he fainted away. ‘I Daniel fainted,’ he records of his experience, ‘and was sick certain days; afterward I rose up, and did the king’s business; and I was astonished at the vision, but none understood it.’ Verses 26, 27.” Prophets and Kings, 553, 554.

> «Gjennom et nytt syn ble det kastet mer lys over fremtidens hendelser; og det var ved avslutningen av dette synet at Daniel hørte «en hellig tale, og en annen hellig sa til den som talte: Hvor lenge skal synet vare?» Daniel 8,13. Svaret som ble gitt: «Inntil to tusen og tre hundre aftener og morgener; så skal helligdommen få sin rett igjen» (vers 14), fylte ham med forvirring. Med stort alvor søkte han å forstå synets betydning. Han kunne ikke fatte sammenhengen mellom de sytti års fangenskap, slik det var forutsagt gjennom Jeremia, og de to tusen tre hundre årene som han i synet hørte den himmelske sendebudet erklære måtte gå før renselsen av Guds helligdom. Engelen Gabriel ga ham en delvis tydning; men da profeten hørte ordene: «Synet … gjelder en fjern fremtid», besvimte han. «Jeg, Daniel, mistet bevisstheten,» skriver han om sin erfaring, «og jeg var syk i noen dager; siden sto jeg opp og utførte kongens tjeneste; og jeg var forferdet over synet, men ingen forstod det.» Versene 26, 27.» Prophets and Kings, 553, 554.

The Millerites never arrived to a complete understanding of the foundational message they proclaimed. When the time arrived that the Lion of the tribe of Judah sought to provide more information upon the “seven times,” they transitioned into the Laodicean experience, and seven years later rejected the light of the “seven times” altogether. They never saw the full relationship of the seventy years and the twenty-three hundred years, which Daniel had earnestly sought to understand. Daniel represents God’s people of the last days.

Millerittene kom aldri fram til en fullstendig forståelse av det grunnleggende budskapet de forkynte. Da tiden kom da Løven av Juda stamme søkte å gi mer opplysning om de «sju tider», gikk de over i den laodikeiske erfaring, og sju år senere forkastet de lyset om de «sju tider» fullstendig. De så aldri det fulle forholdet mellom de sytti år og de to tusen tre hundre år, som Daniel oppriktig hadde søkt å forstå. Daniel representerer Guds folk i de siste dager.

The land enjoying its sabbaths is the part of the covenant that was given to ancient Israel that included the light of the resting of the land every seventh year. That covenant included the cycle of seven years repeating seven times. It included the release and restoration of property and slaves at the conclusion ending of the seven cycles of seven years (forty-nine years) during the celebration known as the jubilee. The Jews were disobedient to those covenant principles, and 2 Chronicles identified that the seventy years of captivity, spoken of by Jeremiah the prophet, represented a prior four hundred and ninety years of rebellion. In four hundred and ninety years, if ancient Israel had obeyed the directions within the covenant as set forth in Leviticus twenty-five, there would have been a total of seventy of those years in which the land rested. A biblical year is three hundred and sixty days, and three hundred and sixty days multiplied by seven (“seven times”) equals twenty-five hundred and twenty days.

At landet nyter sine sabbater, er den delen av pakten som ble gitt til det gamle Israel, og som innbefattet læren om at landet skulle hvile hvert sjuende år. Denne pakten innbefattet syvårssyklusen gjentatt syv ganger. Den innbefattet frigivelse og tilbakeføring av eiendom og slaver ved den avsluttende fullendelsen av de syv syklusene på syv år (førtini år) under feiringen kjent som jubelåret. Jødene var ulydige mot disse paktsprinsippene, og 2 Krønikebok fastslår at de sytti årene i fangenskap, omtalt av profeten Jeremia, representerte en forutgående periode på fire hundre og nitti år med opprør. I løpet av fire hundre og nitti år, dersom det gamle Israel hadde adlydt forskriftene i pakten slik de er fastsatt i 3 Mosebok tjuefem, ville det ha vært i alt sytti av disse årene da landet hvilte. Et bibelsk år er tre hundre og seksti dager, og tre hundre og seksti dager multiplisert med syv («syv tider») er lik to tusen fem hundre og tjue dager.

The seventy years is absolutely connected to the land resting, which is absolutely connected with the “seven times.” Daniel was seeking to “understand the relation” of “the seventy years’ captivity,” “to the twenty-three hundred years” “before the cleansing of God’s sanctuary.” He was therefore seeking to understand the relation of the “chazon” vision and the “mareh” vision. It is impossible to understand that relation, without acknowledging the resting of the land in Leviticus twenty-five and twenty-six with the captivity of seventy years spoken of by Jeremiah. If you do not believe the “seven times” represents a prophetic period of twenty-five hundred and twenty years, you remove yourself from being those represented by Daniel in the last days. The Millerites believed the “seven times” was a time prophecy, but Adventism no longer does.

De sytti årene er uløselig knyttet til at landet fikk hvile, noe som igjen er uløselig knyttet til de «sju tider». Daniel søkte å «forstå forholdet» mellom «de sytti års fangenskap» og «de to tusen tre hundre år» «før renselsen av Guds helligdom». Han søkte derfor å forstå forholdet mellom synet «chazon» og synet «mareh». Det er umulig å forstå dette forholdet uten å erkjenne landets hvile i Tredje Mosebok tjuefem og tjueseks i sammenheng med det syttiårige fangenskapet som Jeremia talte om. Dersom du ikke tror at de «sju tider» representerer en profetisk periode på to tusen fem hundre og tjue år, utelukker du deg selv fra å være blant dem som Daniel representerer i de siste dager. Millerittene trodde at de «sju tider» var en tidsprofeti, men adventismen gjør det ikke lenger.

Daniel, as with all prophets, illustrates God’s people at the end of the world, and Sister White’s comments on his desire to understand the relationship between the seventy years (the “seven times”) and the twenty-three hundred years, represents the desire which God’s people of the last days are to possess. As has been stated in previous articles, there are no truths represented upon the 1843 and 1850 charts, that are not directly supported (repeatedly) in the writings of Sister White.

Daniel fremstiller, i likhet med alle profeter, Guds folk ved verdens ende, og Søster Whites kommentarer om hans ønske om å forstå forholdet mellom de sytti årene (de «sju tider») og de to tusen tre hundre årene, representerer det ønske som Guds folk i de siste dager skal eie. Som det er blitt fastslått i tidligere artikler, finnes det ingen sannheter fremstilt på 1843- og 1850-diagrammene som ikke er direkte understøttet (gjentatte ganger) i Søster Whites skrifter.

Miller’s jewels will shine ten times brighter in the Midnight Cry of the last days, and in doing so, the jewels represent the final test for the virgins of Adventism. Those jewels are the foundational truths represented on Habakkuk’s tables, and the jewels in the casket which were placed upon a table in the middle of Miller’s room. The foundational test is the final test, but so too, is the authority of the Spirit of Prophecy. To reject the foundational truths, which were typified as jewels in Miller’s dream is to simultaneously reject the Spirit of Prophecy.

Millers juveler vil skinne ti ganger klarere i de siste dagers midnattsrop, og ved dette representerer juvelene den endelige prøven for adventismens jomfruer. Disse juvelene er de grunnleggende sannheter som er fremstilt på Habakkuks tavler, og juvelene i skrinet som ble plassert på et bord midt i Millers rom. Den grunnleggende prøven er den endelige prøven, men det samme er også Profetiens Ånds autoritet. Å forkaste de grunnleggende sannheter, som i Millers drøm ble fremstilt som juveler, er samtidig å forkaste Profetiens Ånd.

> “The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony. He will bring in spurious visions to mislead, and will mingle the false with the true, and so disgust people that they will regard everything that bears the name of visions as a species of fanaticism; but honest souls, by contrasting false and true, will be enabled to distinguish between them.” Selected Messages, volume 2, 78.

> «Satans aller siste bedrag vil være å gjøre Guds Ånds vitnesbyrd uten virkning. ‘Hvor det ikke er noe syn, blir folket tøylesløst’ (Ordspråkene 29:18). Satan vil arbeide listig, på forskjellige måter og gjennom forskjellige redskaper, for å rokke ved Guds restfolks tillit til det sanne vitnesbyrd. Han vil innføre falske syner for å villede, og vil blande det falske med det sanne, og slik vekke avsky hos folk, så de vil betrakte alt som bærer navnet syner, som en form for fanatisme; men ærlige sjeler vil, ved å sammenligne falskt og sant, bli satt i stand til å skjelne mellom dem.» Selected Messages, bind 2, 78.

We are now addressing the increase of knowledge that occurred in the history of the Millerites from 1798, until 1844, but we are identifying that even though the Millerites were correct in their prophetic applications, they were limited by the history where they were raised up. We are now in the last days, and in the final generation (the fourth) of Adventism. In this period of time, Adventism has been so indoctrinated with traditions and customs (counterfeit jewels) that it no longer knows what the foundational truths were. Not knowing what those truths are prevents Adventism from understanding the significance of those truths, and makes meaningless the repeated commands to protect and preserve those truths.

Vi behandler nå den kunnskapsøkningen som fant sted i millerittenes historie fra 1798 og frem til 1844, men vi påviser at selv om millerittene hadde rett i sine profetiske anvendelser, var de begrenset av den historien hvor de ble oppreist. Vi befinner oss nå i de siste dager og i den siste generasjonen (den fjerde) av adventismen. I denne tidsperioden har adventismen blitt så indoktrinert med tradisjoner og skikker (forfalskede juveler) at den ikke lenger vet hva de grunnleggende sannhetene var. Uvitenhet om hva disse sannhetene er, hindrer adventismen i å forstå betydningen av disse sannhetene og gjør de gjentatte befalingene om å beskytte og bevare disse sannhetene meningsløse.

Before we proceed further into Gabriel’s interpretation of the vision of the Ulai River, we will address a few relevant points connected with the foundational truths and the authority of the Spirit of Prophecy. The modern theologians argue that the following passage identifies that the longest time prophecy in the Bible is the twenty-three hundred years.

Før vi går videre inn i Gabriels tolkning av synet ved Ulai-elven, vil vi ta opp noen få relevante punkter knyttet til de grunnleggende sannheter og autoriteten til Profetiens Ånd. De moderne teologene hevder at det følgende avsnittet fastslår at den lengste tidsprofetien i Bibelen er de to tusen tre hundre år.

> “The experience of the disciples who preached the ‘gospel of the kingdom’ at the first advent of Christ, had its counterpart in the experience of those who proclaimed the message of His second advent. As the disciples went out preaching, ‘The time is fulfilled, the kingdom of God is at hand,’ so Miller and his associates proclaimed that the longest and last prophetic period brought to view in the Bible was about to expire, that the judgment was at hand, and the everlasting kingdom was to be ushered in. The preaching of the disciples in regard to time was based on the seventy weeks of Daniel 9. The message given by Miller and his associates announced the termination of the 2300 days of Daniel 8:14, of which the seventy weeks form a part. The preaching of each was based upon the fulfillment of a different portion of the same great prophetic period.

> Erfaringen til disiplene som forkynte «rikets evangelium» ved Kristi første komme, hadde sitt motstykke i erfaringen til dem som forkynte budskapet om hans annet komme. Slik disiplene gikk ut og forkynte: «Tiden er fullkommet, og Guds rike er kommet nær», slik forkynte også Miller og hans medarbeidere at den lengste og siste profetiske tidsperioden som er fremstilt i Bibelen, var i ferd med å utløpe, at dommen var nær, og at det evige riket skulle innføres. Disiplenes forkynnelse med hensyn til tid var grunnlagt på de sytti ukene i Daniel 9. Budskapet som ble gitt av Miller og hans medarbeidere, kunngjorde avslutningen på de 2300 dagene i Daniel 8,14, som de sytti ukene utgjør en del av. Begges forkynnelse var grunnlagt på oppfyllelsen av forskjellige deler av den samme store profetiske tidsperioden.

> “Like the first disciples, William Miller and his associates did not, themselves, fully comprehend the import of the message which they bore. Errors that had been long established in the church prevented them from arriving at a correct interpretation of an important point in the prophecy. Therefore, though they proclaimed the message which God had committed to them to be given to the world, yet through a misapprehension of its meaning they suffered disappointment.” The Great Controversy, 351.

> «Som de første disiplene forstod ikke William Miller og hans medarbeidere selv fullt ut rekkevidden av det budskapet de bar frem. Villfarelser som lenge hadde vært befestet i kirken, hindret dem i å komme frem til en riktig tolkning av et viktig punkt i profetien. Derfor, selv om de forkynte det budskapet som Gud hadde betrodd dem å gi til verden, led de likevel skuffelse på grunn av en misforståelse av dets betydning.» The Great Controversy, 351.

The passage says that, “Miller and his associates proclaimed that the longest and last prophetic period brought to view in the Bible was about to expire,” and the theologians claim that the longest and last prophetic period is the twenty-three hundred years. They further claim that this is what Sister White is identifying in the passage, for she, they claim, is directly addressing the period of twenty-three hundred years. They are blind to any relationship of the seventy years and the period of twenty-three hundred years. They are blind to the light Daniel was seeking to understand.

Avsnittet sier at «Miller og hans medarbeidere forkynte at den lengste og siste profetiske periode som føres frem for synet i Bibelen, var i ferd med å utløpe», og teologene hevder at den lengste og siste profetiske periode er de to tusen tre hundre år. De hevder videre at dette er det Søster White identifiserer i avsnittet, for hun, hevder de, henvender seg direkte til perioden på to tusen tre hundre år. De er blinde for enhver sammenheng mellom de sytti år og perioden på to tusen tre hundre år. De er blinde for det lys Daniel søkte å forstå.

Ellen White was a Millerite, and she knew the messages that had been placed upon the 1843 pioneer chart, and upon the 1850 pioneer chart that was published by F. D. Nichols. The 1850 chart, which was produced by Nichols, was prepared in Nichol’s home at the very time when James and Ellen White were living with Nichols. The longest prophetic period in the Bible, that is represented upon both of those charts, is not the twenty-three hundred years, it is the “seven times,” of Leviticus twenty-six.

Ellen White var milleritt, og hun kjente de budskapene som var blitt anbrakt på pionerkartet fra 1843 og på pionerkartet fra 1850 som ble utgitt av F. D. Nichols. Kartet fra 1850, som ble fremstilt av Nichols, ble utarbeidet i Nichols’ hjem nettopp på den tiden da James og Ellen White bodde hos Nichols. Den lengste profetiske tidsperioden i Bibelen, som er fremstilt på begge disse kartene, er ikke de to tusen tre hundre årene; den er «de sju tider» i 3. Mosebok 26.

To claim that the previous passage is an inspired identification of the twenty-three hundred years as the longest and last prophetic period is to make Sister White’s writings contradict themselves. If she believed what the theologians claim about this passage, then what does it mean when she endorses the charts that uphold the “seven times?”

Å hevde at det foregående avsnittet er en inspirert identifikasjon av de to tusen tre hundre år som den lengste og siste profetiske perioden, er å få søster Whites skrifter til å motsi seg selv. Hvis hun trodde det teologene hevder om dette avsnittet, hva betyr det da når hun gir sin tilslutning til tavlene som opprettholder «de sju tider»?

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> «Jeg har sett at 1843-diagrammet var ledet av Herrens hånd, og at det ikke burde forandres; at tallene var slik Han ønsket dem; at Hans hånd var over og skjulte en feil i noen av tallene, slik at ingen kunne se den før Hans hånd ble trukket bort.» Early Writings, 74.

Those who wish to uphold their traditions and fables might argue that on the 1843 chart, the Lord held his hand over the error of the “seven times,” until he removed his hand at a later date. The problem with that premise is that Sister White identified when the Lord removed his hand from the figures, His hand was removed before October 22, 1844, just after the first disappointment. In her testimony of that event, she identifies the mistake that was corrected, and it is clear that the mistake was not the “seven times.”

De som ønsker å opprettholde sine tradisjoner og fabler, kan hevde at Herren på 1843-diagrammet holdt sin hånd over feilen vedrørende «de sju tider», inntil han fjernet sin hånd på et senere tidspunkt. Problemet med den forutsetningen er at Søster White identifiserte tidspunktet da Herren fjernet sin hånd fra tallene; hans hånd ble fjernet før 22. oktober 1844, like etter den første skuffelsen. I sitt vitnesbyrd om denne hendelsen identifiserer hun den feilen som ble rettet, og det er tydelig at feilen ikke var «de sju tider».

> “Those faithful, disappointed ones, who could not understand why their Lord did not come, were not left in darkness. Again they were led to their Bibles to search the prophetic periods. The hand of the Lord was removed from the figures, and the mistake was explained. They saw that the prophetic periods reached to 1844, and that the same evidence which they had presented to show that the prophetic periods closed in 1843, proved that they would terminate in 1844.” Early Writings, 237.

> «Disse trofaste, skuffede menneskene, som ikke kunne forstå hvorfor deres Herre ikke kom, ble ikke latt tilbake i mørke. Igjen ble de ledet til sine bibler for å granske de profetiske tidsperiodene. Herrens hånd ble tatt bort fra tallene, og feilen ble forklart. De så at de profetiske tidsperiodene strakte seg til 1844, og at det samme beviset som de hadde lagt fram for å vise at de profetiske tidsperiodene endte i 1843, beviste at de ville opphøre i 1844.» Early Writings, 237.

When the Lord’s hand “was removed from the figures, and the mistake was explained,” they then recognized “that the same evidence which they had presented to show that the prophetic periods closed in 1843, proved that they would terminate in 1844.” The prophetic periods that were first thought to close in 1843, are represented upon the 1843 chart, which is the chart that each of the three hundred Millerite preachers used. The prophetic periods that are represented upon that chart that closed in 1843, were the twenty-three hundred years of Daniel chapter eight, verse fourteen, the twenty-five hundred and twenty years of Leviticus twenty-six and the thirteen hundred and thirty-five years of Daniel twelve. After the first disappointment the Lord removed his hand from the mistake and the Millerites then recognized that the same evidence that identified the close of the prophetic periods in 1843, actually proved those periods ended in 1844.

Da Herrens hånd «ble fjernet fra figurene, og feilen ble forklart», erkjente de deretter «at det samme bevis som de hadde fremlagt for å vise at de profetiske periodene ble avsluttet i 1843, beviste at de ville opphøre i 1844». De profetiske periodene som først ble antatt å bli avsluttet i 1843, er fremstilt på 1843-diagrammet, som er det diagrammet hver av de tre hundre millerittiske predikantene brukte. De profetiske periodene som er fremstilt på det diagrammet og som ble avsluttet i 1843, var de to tusen tre hundre årene i Daniel kapittel åtte, vers fjorten, de to tusen fem hundre og tjue årene i 3 Mosebok tjueseks og de ett tusen tre hundre og trettifem årene i Daniel tolv. Etter den første skuffelsen fjernet Herren sin hånd fra feilen, og millerittene erkjente da at det samme bevis som identifiserte avslutningen på de profetiske periodene i 1843, i virkeligheten beviste at disse periodene endte i 1844.

The 1850 chart was produced in 1850, and went on sale in January of 1851. Ellen White recorded that the chart was also a fulfillment of Habakkuk, as she had also recorded concerning the 1843 chart. That chart also represented the longest prophetic period as Leviticus twenty-six’s “seven times.”

Kartet fra 1850 ble utarbeidet i 1850 og ble lagt ut for salg i januar 1851. Ellen White nedtegnet at også dette kartet var en oppfyllelse av Habakkuk, slik hun også hadde nedtegnet angående 1843-kartet. Også dette kartet fremstilte den lengste profetiske perioden som Tredje Mosebok 26s «sju tider».

> “I saw that God was in the publishment of the chart by Brother Nichols. I saw that there was a prophecy of this chart in the Bible, and if this chart is designed for God’s people, if it [is] sufficient for one it is for another, and if one needed a new chart painted on a larger scale, all need it just as much.” Manuscript Releases, volume 13, 359.

> «Jeg så at Gud var med i utgivelsen av tavlen ved bror Nichols. Jeg så at det fantes en profeti om denne tavlen i Bibelen, og dersom denne tavlen er bestemt for Guds folk, dersom den er tilstrekkelig for én, så er den det for en annen, og dersom én trengte en ny tavle malt i større målestokk, så trenger alle den like meget.» Manuscript Releases, bind 13, 359.

To claim that Sister White’s reference to the fact that the Millerites “proclaimed that the longest and last prophetic period brought to view in the Bible was about to expire,” is accurate, for they did. To claim that the “longest” “prophetic period” is the twenty-three hundred years turns Sister White’s testimony against itself, and against the historical record. To believe that fable is to believe a lie, and in the last days those that choose to believe a lie, do so because they do not love the truth.

Å hevde at søster Whites henvisning til det faktum at Millerittene «forkynte at den lengste og siste profetiske perioden som føres frem i Bibelen, var i ferd med å utløpe», er korrekt, for det gjorde de. Å hevde at den «lengste» «profetiske perioden» er de to tusen tre hundre årene, vender søster Whites vitnesbyrd mot seg selv, og mot den historiske beretningen. Å tro den fabelen er å tro en løgn, og i de siste dager gjør de som velger å tro en løgn, det fordi de ikke elsker sannheten.

Jesus did not miraculously inoculate Himself with some type of divine anesthesia in order to go through the suffering of the cross. Jesus suffered with divine suffering, far beyond any of His creation could endure. Yet mankind was created in His image, and inspiration identifies that mankind is to overcome as He overcame. What allowed Christ to endure the suffering of the cross was an attribute which He possessed, which mankind also possesses.

Jesus inokulerte ikke på mirakuløst vis seg selv med en form for guddommelig bedøvelse for å kunne gjennomgå korsets lidelse. Jesus led med guddommelig lidelse, langt utover hva noen av Hans skapninger kunne utholde. Likevel ble menneskeheten skapt i Hans bilde, og Inspirasjonen identifiserer at menneskeheten skal seire slik Han seiret. Det som satte Kristus i stand til å utholde korsets lidelse, var en egenskap som Han besatt, og som menneskeheten også besitter.

> Looking unto Jesus the author and finisher of our faith; who for the joy that was set before him endured the cross, despising the shame, and is set down at the right hand of the throne of God. Hebrews 12:1.

> Med blikket festet på Jesus, vår tros opphavsmann og fullender, som for den gledes skyld som lå foran ham, utholdt korset, foraktet skammen og har satt seg ved høyre side av Guds trone. Hebreerne 12:1.

Jesus endured the sufferings of the cross, because he had a goal set before him, and we have been created in his image, and as such, are beings that are motivated by goals. It’s part of our design. If we have been led to believe that it is unimportant to understand the foundations of Adventism, we will have no motivation to do that very thing. The only divine motivation that can be aroused by the Holy Spirit to overcome that Laodicean condition is a love of the truth. The love of the truth will be tested by the availability of easy customs and traditions designed to soothe our itching ears. If, in our Laodicean comfort we have no desire to understand truth for ourselves we will be lost. This is where Adventism stands today.

Jesus utholdt korsets lidelser, fordi han hadde et mål satt foran seg, og vi er blitt skapt i hans bilde, og som sådanne er vi vesener som drives av mål. Det er en del av vår utforming. Dersom vi er blitt ledet til å tro at det er uviktig å forstå Adventismens grunnvoller, vil vi ikke ha noen motivasjon til å gjøre nettopp det. Den eneste guddommelige motivasjon som kan vekkes av Den Hellige Ånd for å overvinne den laodikeiske tilstand, er kjærlighet til sannheten. Kjærligheten til sannheten vil bli prøvet ved tilgjengeligheten av lette skikker og tradisjoner, utformet for å lindre våre kløende ører. Dersom vi i vår laodikeiske bekvemmelighet ikke har noe ønske om selv å forstå sannheten, vil vi gå fortapt. Her står Adventismen i dag.

Daniel is an example of God’s people in the last days who are seeking through the prophetic word to understand the relationship between the seventy year captivity and the twenty-three hundred year prophecy. To identify the twenty-three hundred year prophecy as the longest and last prophetic period is to reject the foundational truths of Adventism, and simultaneously reject the authority of the Spirit of Prophecy. To claim that when the Millerites presented the longest and last prophetic period that it was the twenty-three hundred years is to reject the historical record.

Daniel er et eksempel på Guds folk i de siste dager, som gjennom det profetiske ord søker å forstå forholdet mellom de sytti års fangenskap og profetien om de to tusen tre hundre år. Å identifisere profetien om de to tusen tre hundre år som den lengste og siste profetiske tidsperiode er å forkaste adventismens grunnleggende sannheter, og samtidig forkaste Profetiens Ånds autoritet. Å hevde at da millerittene fremholdt den lengste og siste profetiske tidsperiode, var det de to tusen tre hundre år, er å forkaste den historiske beretning.

> “We have nothing to fear for the future, except as we shall forget the way the Lord has led us, and His teaching in our past history.” Life Sketches, 196.

> «Vi har intet å frykte for fremtiden, unntatt dersom vi glemmer den vei Herren har ledet oss, og hans undervisning i vår tidligere historie.» Life Sketches, 196.

Gabriel came to give Daniel understanding of both the “mareh” and the “chazon” visions and he instructed Daniel to mentally separate the two visions, though they obviously had a prophetic relationship. The vision included the kingdoms of Bible prophecy in chapters seven and eight, that were a repeat and enlargement of those same kingdoms in chapter two. The information included the heavenly dialogue that represented the one vision as the trampling down of God’s sanctuary and people, and the other vision of the work of restoring the people and sanctuary.

Gabriel kom for å gi Daniel forståelse av både synet, «mareh», og synet, «chazon», og han påla Daniel mentalt å skille de to synene fra hverandre, selv om de åpenbart hadde en profetisk sammenheng. Synet omfattet rikene i Bibelens profetier i kapittel sju og åtte, som var en gjentakelse og utvidelse av de samme rikene i kapittel to. Opplysningene innbefattet den himmelske samtalen som fremstilte det ene synet som nedtrampingen av Guds helligdom og folk, og det andre synet om arbeidet med å gjenopprette folket og helligdommen.

As Gabriel presented the interpretation, which ultimately became the heart of the message proclaimed by the Millerites, there was a relationship that existed between the two visions, which is to be noted by those who fulfill the command to make a mental separation of the interpretation. One of the distinctions is represented by the two words that are both translated as “determined.”

Da Gabriel la frem tolkningen, som til sist ble selve kjernen i det budskap som ble forkynt av millerittene, fantes det en sammenheng mellom de to synene som bør bemerkes av dem som oppfyller befaling om mentalt å skille ut tolkningen. Ett av skilletegnene kommer til uttrykk ved de to ordene som begge er oversatt med «bestemt».

> Seventy weeks are determined upon thy people and upon thy holy city, to finish the transgression, and to make an end of sins, and to make reconciliation for iniquity, and to bring in everlasting righteousness, and to seal up the vision and prophecy, and to anoint the most Holy. Know therefore and understand, that from the going forth of the commandment to restore and to build Jerusalem unto the Messiah the Prince shall be seven weeks, and threescore and two weeks: the street shall be built again, and the wall, even in troublous times. And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:24–27.

> Sytti uker er fastsatt over ditt folk og over din hellige by, for å fullende overtredelsen og gjøre ende på syndene og gjøre soning for misgjerning og føre inn evig rettferdighet og besegle syn og profet og salve det aller helligste. Så vit da og forstå: Fra den tid ordet går ut om å gjenreise og bygge Jerusalem, inntil Messias, Fyrsten, skal det være sju uker og sekstito uker. Gaten skal bygges opp igjen, og muren, men i trengselens tider. Og etter de sekstito ukene skal Messias utryddes, men ikke for sin egen skyld. Og folket til fyrsten som skal komme, skal ødelegge byen og helligdommen, og enden på det skal komme som med en flom. Helt til enden av krigen er ødeleggelser fastsatt. Og han skal stadfeste pakten med de mange i én uke, og midt i uken skal han gjøre slutt på slaktoffer og grødeoffer. Og på grunn av styggedommenes utbredelse skal han gjøre det øde, helt til fullendelsen, og det som er fastsatt, blir utøst over den ødelagte. Daniel 9:24–27.

Seventy weeks (four hundred and ninety years) are determined upon the people and the holy city. The word translated “determined” means “cut off”, and the word identifies a period or probation for the Jews and Jerusalem. It also represented the period of rebellion that brought about the destruction of Jerusalem and the captivity of the seventy years. The four hundred and ninety years was then “determined”, beginning at the third decree. The first four hundred and ninety years of rebellion brought about Nebuchadnezzar’s three attacks, the ultimate destruction of Jerusalem and a scattering and captivity of seventy years of literal Israel in literal Babylon.

Sytti uker (fire hundre og nitti år) er fastsatt over folket og den hellige byen. Ordet som er oversatt med «fastsatt», betyr «avskåret», og ordet betegner en tidsperiode eller prøvetid for jødene og Jerusalem. Det representerte også den opprørsperioden som førte til Jerusalems ødeleggelse og bortførelsen i de sytti årene. De fire hundre og nitti årene ble da «fastsatt», med begynnelse ved det tredje dekretet. De første fire hundre og nitti årene med opprør førte til Nebukadnesars tre angrep, den endelige ødeleggelsen av Jerusalem og en adspredelse og fangenskap i sytti år for det bokstavelige Israel i det bokstavelige Babylon.

The first decree marked the end of the captivity and the beginning of the work of rebuilding Jerusalem. The third decree marked the beginning of the twenty-three hundred years. The arrival of the first angel marked the end of the captivity of spiritual Israel in spiritual Babylon for twelve hundred and sixty years, and it marked the beginning of a period of forty-six years, when Christ used the Millerites to come out of captivity and erect a spiritual temple.

Det første dekretet markerte slutten på fangenskapet og begynnelsen på arbeidet med å gjenoppbygge Jerusalem. Det tredje dekretet markerte begynnelsen på de to tusen tre hundre årene. Den første engelens ankomst markerte slutten på det åndelige Israels fangenskap i det åndelige Babylon gjennom ett tusen to hundre og seksti år, og den markerte begynnelsen på en periode på førtiseks år, da Kristus brukte millerittene til å komme ut av fangenskapet og reise et åndelig tempel.

The word that is translated twice as “determined” in verses twenty-six and twenty-seven is “charats” and it means “to wound” and “a decree”. It was prophetically “decreed” that the papacy would receive a deadly “wound,” at the end of the first indignation. It is the same word Daniel uses in chapter eleven, verse thirty-six.

Ordet som i versene tjueseks og tjuesju to ganger er oversatt med «fastsatt», er «charats», og det betyr «å såre» og «et dekret». Det var profetisk «dekretert» at pavedømmet skulle motta et dødelig «sår» ved slutten av den første harmen. Det er det samme ordet Daniel bruker i kapittel elleve, vers trettiseks.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvellous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished: for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> Og kongen skal gjøre etter sitt forgodtbefinnende; og han skal opphøye seg og gjøre seg stor over hver gud, og han skal tale forunderlige ting mot gudenes Gud, og det skal gå ham vel inntil vreden er fullbyrdet; for det som er fastsatt, skal bli gjort. Daniel 11:36.

In verse thirty-six, “the king” is the papacy. The papacy was to prosper until 1798, when it received its deadly wound. Then the first “indignation” was to “be accomplished,” for that “indignation” had been “determined” (decreed) to “be done.” At the end of the first indignation against the northern kingdom of Israel, which began in 723 BC and ended in 1798, the papacy received a “deadly wound.” The word “determined” means “wound.”

I vers trettiseks er «kongen» pavedømmet. Pavedømmet skulle ha fremgang inntil 1798, da det fikk sitt dødelige sår. Da skulle den første «harme» «fullbyrdes», for denne «harme» var blitt «bestemt» (forordnet) til «å skje». Ved slutten av den første harme mot det nordlige riket Israel, som begynte i 723 f.Kr. og endte i 1798, fikk pavedømmet et «dødelig sår». Ordet «bestemt» betyr «sår».

> And I saw one of his heads as it were wounded to death; and his deadly wound was healed: and all the world wondered after the beast. Revelation 13:3.

> Og jeg så et av hans hoder som om det var såret til døde; og hans dødelige sår ble leget; og all verden undret seg over dyret. Åpenbaringen 13:3.

The Millerites’ prophetic framework was based upon the two desolating powers of paganism followed by papalism. They understood those two powers were to trample down the sanctuary and host as represented by the “chazon” vision of Daniel chapter eight, verse thirteen.

Millerittenes profetiske rammeverk var basert på de to ødeleggende maktene hedenskapet, etterfulgt av pavedømmet. De forstod at disse to maktene skulle nedtråkke helligdommen og hæren, slik dette er fremstilt i «chazon»-synet i Daniel kapittel åtte, vers tretten.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? Daniel 8:13.

> Så hørte jeg en hellig tale, og en annen hellig sa til den hellige som talte: Hvor lenge skal synet vare om det daglige offer og den ødeleggende overtredelse, så både helligdommen og hæren blir gitt til å trampes ned? Daniel 8:13.

The papal desolating power was to trample down the sanctuary and host for twelve hundred and sixty years.

Den pavelige ødeleggende makten skulle tråkke ned helligdommen og hæren i ett tusen to hundre og seksti år.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. And I will give power unto my two witnesses, and they shall prophesy a thousand two hundred and threescore days, clothed in sackcloth. Revelation 11:2, 3.

> Men forgården som er utenfor tempelet, skal du la være og ikke måle; for den er gitt til hedningene. Og den hellige stad skal de tråkke under fot i førtito måneder. Og jeg vil gi makt til mine to vitner, og de skal profetere i ett tusen to hundre og seksti dager, kledd i sekk. Åpenbaringen 11:2, 3.

At the end of the first indignation in 1798, prophecy had determined to “wound” the papacy. In Daniel nine, that determination is represented in the last two verses, and the word twice translated as “determined” in those verses is associated with the “chazon” vision, whereas the word translated as “determined” in verse twenty-four, is a different Hebrew word and is associated with the “mareh” vision. Daniel, representing God’s people of the last days, was seeking to understand the relationship of those two visions, which Gabriel had told him to mentally separate.

Ved slutten av den første vreden i 1798 hadde profetien fastsatt å «såre» pavedømmet. I Daniel ni er denne fastsettelsen framstilt i de to siste versene, og ordet som to ganger er oversatt med «fastsatt» i disse versene, er knyttet til synet «chazon», mens ordet som er oversatt med «fastsatt» i vers tjuefire, er et annet hebraisk ord og er knyttet til synet «mareh». Daniel, som representerer Guds folk i de siste dager, søkte å forstå forholdet mellom disse to synene, som Gabriel hadde sagt til ham at han mentalt skulle holde atskilt.

We will continue this subject in the next article.

Vi vil fortsette dette emnet i den neste artikkelen.

> “God is not giving us a new message. We are to proclaim the message that in 1843 and 1844 brought us out of the other churches.” Review and Herald, January 19, 1905.

> «Gud gir oss ikke et nytt budskap. Vi skal forkynne det budskapet som i 1843 og 1844 førte oss ut av de andre kirkene.» Review and Herald, 19. januar 1905.

Back to Articles