Article

# The Book of Daniel - Number Seventy-Eight

Daniels bok – nummer syttiåtte

Unveiling the Four Abominations: The Historical Parallel of Rebellion in Laodicean Adventism

Avsløringen av de fire vederstyggelighetene: Den historiske parallellen til opprør i laodikeisk adventisme

Author

Jeff Pippenger

Published

February 11, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The history of the Amorites is employed to illustrate the time when God’s wrath is executed against Laodicean Adventism. Sister White identifies that God’s timing for executing His punishment is the same in the last days when the one hundred and forty-four thousand are sealed, as it was when God brought his wrath upon the Amorites. She states, “Although” the nation of the Amorites “was conspicuous because of its idolatry and corruption, it had not yet filled up the cup of its iniquity . . . The compassionate Creator was willing to bear with their iniquity until the fourth generation. Then, if no change was seen for the better, His judgments were to fall upon them. With unerring accuracy the Infinite One still keeps an account with all nations. While His mercy is tendered with calls to repentance, this account will remain open; but when the figures reach a certain amount which God has fixed, the ministry of His wrath commences. The account is closed. Divine patience ceases.”

Amorittenes historie benyttes for å illustrere den tid da Guds vrede fullbyrdes over laodikeisk adventisme. Søster White påpeker at Guds tidspunkt for å iverksette sin straff er det samme i de siste dager, når de hundre og førtifire tusen blir beseglet, som det var da Gud lot sin vrede komme over amorittene. Hun sier: «Skjønt» amorittenes nasjon «var fremtredende på grunn av sitt avguderi og sin fordervelse, hadde den ennå ikke fylt sitt misgjerningers beger ... Den medlidende Skaper var villig til å bære over med deres misgjerning inntil det fjerde slektsledd. Dersom det da ikke viste seg noen forandring til det bedre, skulle Hans dommer falle over dem. Med ufeilbarlig nøyaktighet fører den Uendelige fremdeles regnskap med alle nasjoner. Mens Hans miskunn tilbys sammen med kall til omvendelse, vil dette regnskapet forbli åpent; men når tallene når et visst beløp som Gud har fastsatt, begynner Hans vredes tjeneste. Regnskapet avsluttes. Den guddommelige tålmodighet opphører.»

Sister White clearly associates the ministry of God’s wrath against Laodicean Adventism during Ezekiel’s illustration of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, as commencing when their cup of iniquity is filled, and the cup reaches its fulness in the fourth generation. All of this information is set forth in the context of the vision that began in chapter eight, which illustrates four escalating abominations.

Søster White knytter tydelig tjenesten med Guds vrede mot den laodikeiske adventisme under Esekiels fremstilling av beseglingen av de hundre og førtifire tusen til dens begynnelse når deres misgjernings beger er fullt, og begeret når sin fylde i fjerde slektsledd. All denne informasjonen fremsettes i sammenhengen av synet som begynte i kapittel åtte, og som fremstiller fire tiltagende vederstyggeligheter.

> Then said he unto me, Son of man, lift up thine eyes now the way toward the north. So I lifted up mine eyes the way toward the north, and behold northward at the gate of the altar this image of jealousy in the entry. He said furthermore unto me, Son of man, seest thou what they do? even the great abominations that the house of Israel committeth here, that I should go far off from my sanctuary? but turn thee yet again, and thou shalt see greater abominations. And he brought me to the door of the court; and when I looked, behold a hole in the wall. Then said he unto me, Son of man, dig now in the wall: and when I had digged in the wall, behold a door. And he said unto me, Go in, and behold the wicked abominations that they do here. So I went in and saw; and behold every form of creeping things, and abominable beasts, and all the idols of the house of Israel, pourtrayed upon the wall round about. And there stood before them seventy men of the ancients of the house of Israel, and in the midst of them stood Jaazaniah the son of Shaphan, with every man his censer in his hand; and a thick cloud of incense went up. Then said he unto me, Son of man, hast thou seen what the ancients of the house of Israel do in the dark, every man in the chambers of his imagery? for they say, The Lord seeth us not; the Lord hath forsaken the earth. He said also unto me, Turn thee yet again, and thou shalt see greater abominations that they do. Then he brought me to the door of the gate of the Lord’s house which was toward the north; and, behold, there sat women weeping for Tammuz.

> Da sa han til meg: Menneskesønn, løft nå dine øyne mot nord. Så løftet jeg mine øyne mot nord, og se, der nord for alterporten, ved inngangen, stod dette nidkjærhetens bilde. Og han sa videre til meg: Menneskesønn, ser du hva de gjør? de store vederstyggeligheter som Israels hus øver her, så jeg skulle vike langt bort fra min helligdom? Men vend deg ennå en gang, så skal du se større vederstyggeligheter. Og han førte meg til døren til forgården; og da jeg så, se, da var det et hull i veggen. Så sa han til meg: Menneskesønn, bryt nå gjennom veggen. Og da jeg hadde brutt gjennom veggen, se, da var det en dør. Og han sa til meg: Gå inn og se de onde vederstyggeligheter som de gjør her. Så gikk jeg inn og så; og se, der var all slags kryp og avskyelige dyr og alle avgudene til Israels hus, innrisset på veggen rundt omkring. Og foran dem stod sytti menn av de eldste i Israels hus, og midt iblant dem stod Jaasanja, Sjafans sønn, hver mann med sitt røkelseskar i hånden; og en tett sky av røkelse steg opp. Da sa han til meg: Menneskesønn, har du sett hva de eldste i Israels hus gjør i mørket, hver mann i sitt billedkammer? For de sier: Herren ser oss ikke; Herren har forlatt landet. Han sa også til meg: Vend deg ennå en gang, så skal du se større vederstyggeligheter som de gjør. Så førte han meg til døren ved porten til Herrens hus som vendte mot nord; og se, der satt kvinner og gråt over Tammus.

> Then said he unto me, Hast thou seen this, O son of man? turn thee yet again, and thou shalt see greater abominations than these. And he brought me into the inner court of the Lord’s house, and, behold, at the door of the temple of the Lord, between the porch and the altar, were about five and twenty men, with their backs toward the temple of the Lord, and their faces toward the east; and they worshipped the sun toward the east. Then he said unto me, Hast thou seen this, O son of man? Is it a light thing to the house of Judah that they commit the abominations which they commit here? for they have filled the land with violence, and have returned to provoke me to anger: and, lo, they put the branch to their nose. Therefore will I also deal in fury: mine eye shall not spare, neither will I have pity: and though they cry in mine ears with a loud voice, yet will I not hear them. Ezekiel 8:5–18.

> Så sa han til meg: Har du sett dette, menneskesønn? Vend deg enda en gang, så skal du få se større vederstyggeligheter enn disse. Og han førte meg inn i den indre forgården i Herrens hus, og se, ved døren til Herrens tempel, mellom forhallen og alteret, var det omkring tjuefem menn, med ryggen vendt mot Herrens tempel og ansiktene vendt mot øst; og de tilbad solen mot øst. Da sa han til meg: Har du sett dette, menneskesønn? Er det en liten ting for Judas hus at de gjør de vederstyggeligheter som de gjør her? For de har fylt landet med vold og har vendt tilbake for å egge meg til vrede; og se, de fører grenen opp til sin nese. Derfor vil også jeg handle i harme: Mitt øye skal ikke skåne, og jeg vil ikke vise medlidenhet; og om de enn roper høyt i mine ører, vil jeg likevel ikke høre dem. Esekiel 8:5–18.

After Ezekiel was shown the first abomination of the setting up of the image of jealousy at the entry of the gate of the altar, he is informed that he will be shown even greater abominations than the image of jealousy. The second abomination is represented by the secret chambers, where the leadership, represented as the ancient men, are offering prayer, represented by incense, and proclaiming that the Lord has forsaken the earth and does not see them. But Ezekiel is informed that he will see even greater abominations than these.

Etter at Esekiel hadde fått se den første styggedommen, opprettelsen av nidkjærhetsbildet ved inngangen til alterporten, får han vite at han skal få se enda større styggedommer enn nidkjærhetsbildet. Den andre styggedommen blir framstilt ved de hemmelige kamrene, hvor lederskapet, framstilt som de eldste menn, bærer fram bønn, framstilt ved røkelse, og erklærer at Herren har forlatt jorden og ikke ser dem. Men Esekiel får vite at han skal få se enda større styggedommer enn disse.

The third abomination is represented by “women weeping for Tammuz,” but there is still a greater abomination than that, for the fourth abomination identifies a leadership of twenty-five men worshipping the sun, with the backs toward the temple.

Den tredje vederstyggelighet er fremstilt ved «kvinner som gråter over Tammus», men det finnes en enda større vederstyggelighet enn denne, for den fjerde vederstyggeligheten viser et lederskap av tjuefem menn som tilber solen med ryggen vendt mot tempelet.

In the fourth abomination the pronouncement is made that “the ancient men,” “have filled the land with violence, and have returned to provoke me to anger: and, lo, they put the branch to their nose.” The “day of provocation” is the day when God’s ministry of wrath begins, as it did with ancient Israel when they rejected the message of Joshua and Caleb concerning the Promised Land. The rejection of the sealing message marks when the cup of iniquity is full for Jerusalem. Joshua and Caleb represent the little company, who are the faithful few that are sighing and crying for the abominations in the church and in the land.

I den fjerde styggedommen blir det uttalt at «de eldste menn» «har fylt landet med vold og er vendt tilbake for å egge meg til vrede; og se, de holder grenen opp til nesen». «Ergelsens dag» er den dag da Guds vredes gjerning begynner, slik den gjorde med det gamle Israel da de forkastet Josvas og Kalebs budskap om det lovede land. Forkastelsen av beseglingsbudskapet markerer når misgjerningens beger er fullt for Jerusalem. Josva og Kaleb representerer den lille skare, de trofaste få som sukker og roper over styggedommene i menigheten og i landet.

> Then Moses and Aaron fell on their faces before all the assembly of the congregation of the children of Israel. And Joshua the son of Nun, and Caleb the son of Jephunneh, which were of them that searched the land, rent their clothes: And they spake unto all the company of the children of Israel, saying, The land, which we passed through to search it, is an exceeding good land. If the Lord delight in us, then he will bring us into this land, and give it us; a land which floweth with milk and honey. Only rebel not ye against the Lord, neither fear ye the people of the land; for they are bread for us: their defence is departed from them, and the Lord is with us: fear them not. But all the congregation bade stone them with stones. And the glory of the Lord appeared in the tabernacle of the congregation before all the children of Israel. And the Lord said unto Moses, How long will this people provoke me? and how long will it be ere they believe me, for all the signs which I have showed among them? I will smite them with the pestilence, and disinherit them, and will make of thee a greater nation and mightier than they. Numbers 14:5–12.

> Da falt Moses og Aron på sitt ansikt foran hele menigheten, Israels barns forsamling. Og Josva, Nuns sønn, og Kaleb, Jefunnes sønn, som hørte til dem som hadde utspeidet landet, flerret klærne sine. Og de talte til hele forsamlingen av Israels barn og sa: Landet som vi drog gjennom for å utspeide det, er et overmåte godt land. Dersom Herren har velbehag i oss, da vil han føre oss inn i dette landet og gi det til oss, et land som flyter med melk og honning. Gjør bare ikke opprør mot Herren, og frykt ikke folket i landet; for de er brød for oss. Deres vern er veket bort fra dem, og Herren er med oss. Frykt dem ikke. Men hele menigheten sa at de skulle steine dem. Da åpenbarte Herrens herlighet seg i sammenkomstens telt for alle Israels barn. Og Herren sa til Moses: Hvor lenge skal dette folket forakte meg? Og hvor lenge skal det vare før de tror på meg, tross alle de tegn jeg har gjort iblant dem? Jeg vil slå dem med pest og støte dem bort fra arven, og av deg vil jeg gjøre et større og mektigere folk enn de. 4 Mosebok 14:5–12.

The “provocation” that was brought about by the rebels in Numbers, and also in Ezekiel is based upon the rebel’s refusal to acknowledge the “signs” that have been manifested. The “signs” that were rejected in the time of Moses, were the “signs” that typified the manifestation of the power of God in the history of the Millerites. Ancient Israel provoked God by rejecting the “signs” of the manifestation of his power in their foundational history. In the sealing time of the one hundred and forty-four thousand, modern Israel also rejects (turns its back against) the very foundational history that was to be the “sign,” that would allow them to “recognize” the repetition of the history of the Midnight Cry which is repeated in the last days.

Den «forargelsen» som ble fremkalt av opprørerne i 4. Mosebok, og også i Esekiel, bygger på opprørerens nektelse av å anerkjenne de «tegn» som er blitt åpenbart. De «tegn» som ble forkastet på Moses’ tid, var de «tegn» som var et forbilde på åpenbarelsen av Guds kraft i millerittenes historie. Det gamle Israel vakte Guds harme ved å forkaste «tegnene» på manifestasjonen av hans kraft i deres grunnleggende historie. I beseglingstiden for de hundre og førtifire tusen forkaster også det moderne Israel (vender ryggen til) selve den grunnleggende historien som skulle være det «tegn» som ville gjøre det mulig for dem å «gjenkjenne» gjentakelsen av historien om midnattsropet, som gjentas i de siste dager.

God allows the rebels to see the repetition of the manifestation of the power of God, for it was the repetition of the manifestation of the power of God that was not only the latter rain, but the truth that would have saved them if they would have been among those who loved the truth.

Gud lar opprørerne se gjentakelsen av åpenbaringen av Guds kraft, for det var gjentakelsen av åpenbaringen av Guds kraft som ikke bare var senregnet, men sannheten som ville ha frelst dem dersom de hadde vært blant dem som elsket sannheten.

The identification of the four abominations of Ezekiel eight as symbols of the four generations of Laodicean Adventism is part of the message that is unsealed by the Lion of the tribe of Judah in the last days. The first generation began at the rebellion of 1863, and twenty-five years later in 1888, the rebellion that marked the beginning of the second generation with the symbol of secret chambers arrived. Thirty-one years later, in 1919, the publication of the book by W. W. Prescott titled, The Doctrine of Christ, marked the beginning of the third generation, which Ezekiel had represented as women weeping for Tammuz. Thirty-eight years after that, in 1957, with the publication of the book, Questions on Doctrine, the fourth generation arrived that identifies the time when the rebels will turn against the sealing message that arises from the east, and worship the sun.

Identifikasjonen av de fire vederstyggelighetene i Esekiel åtte som symboler på de fire generasjonene av laodikeisk adventisme er en del av det budskapet som blir avseglet av Løven av Juda stamme i de siste dager. Den første generasjonen begynte ved opprøret i 1863, og tjuefem år senere, i 1888, inntraff det opprøret som markerte begynnelsen på den andre generasjonen med symbolet om de hemmelige kamre. Trettien år senere, i 1919, markerte utgivelsen av boken av W. W. Prescott med tittelen The Doctrine of Christ begynnelsen på den tredje generasjonen, som Esekiel hadde framstilt som kvinner som gråter over Tammus. Trettiåtte år etter det, i 1957, med utgivelsen av boken Questions on Doctrine, kom den fjerde generasjonen, som identifiserer den tiden da opprørerne vil vende seg mot beseglingsbudskapet som oppstår fra øst, og tilbe solen.

We will begin to consider the second generation of Laodicean Adventism’s rebellion that arrived at the Minneapolis General Conference in 1888. It is important to remember that all four of Ezekiel’s abominations occur in Jerusalem, though they represent a progressive history of rebellion, it is always addressing the rebellion that occurs within the city that represents Laodicean Adventism in the last days.

Vi vil begynne å betrakte den andre generasjonen av Laodikeisk adventismes opprør, som ankom generalkonferansen i Minneapolis i 1888. Det er viktig å huske at alle de fire vederstyggelighetene i Esekiel finner sted i Jerusalem; selv om de representerer en progressiv opprørshistorie, omhandler de alltid det opprøret som finner sted innenfor den byen som representerer Laodikeisk adventisme i de siste dager.

> “As one of the signs of Jerusalem’s destruction, Christ had said, ‘Many false prophets shall rise, and shall deceive many.’ False prophets did rise, deceiving the people, and leading great numbers into the desert. Magicians and sorcerers, claiming miraculous power, drew the people after them into the mountain solitudes. But this prophecy was spoken also for the last days. This sign is given as a sign of the Second Advent. Even now false christs and false prophets are showing signs and wonders to seduce His disciples. Do we not hear the cry, ‘Behold, He is in the desert’? Have not thousands gone forth into the desert, hoping to find Christ? And from thousands of gatherings where men profess to hold communion with departed spirits is not the call now heard, ‘Behold, He is in the secret chambers’? This is the very claim that spiritism puts forth. But what says Christ? ‘Believe it not. For as the lightning cometh out of the east, and shineth even unto the west; so shall also the coming of the Son of man be.’” The Desire of Ages, 631.

> «Som et av tegnene på Jerusalems ødeleggelse hadde Kristus sagt: ‘Mange falske profeter skal stå fram og føre mange vill.’ Falske profeter stod virkelig fram, de forførte folket og førte store skarer ut i ørkenen. Magikere og trollmenn, som gjorde krav på undergjørende makt, drog folket etter seg ut i fjellenes ensomhet. Men denne profetien ble også talt for de siste dager. Dette tegnet er gitt som et tegn på det annet komme. Selv nå viser falske kristuser og falske profeter tegn og under for å forføre Hans disipler. Hører vi ikke ropet: ‘Se, han er i ørkenen’? Har ikke tusener dratt ut i ørkenen i håp om å finne Kristus? Og lyder ikke nå kallet fra tusenvis av sammenkomster hvor mennesker bekjenner å ha samfunn med avdødes ånder: ‘Se, han er i de indre rom’? Dette er nettopp den påstand spiritismen framsetter. Men hva sier Kristus? ‘Tro det ikke! For liksom lynet går ut fra øst og skinner helt til vest, slik skal også Menneskesønnens komme være.’» The Desire of Ages, 631.

The secret chambers are a symbol of spiritualism, and the second abomination of Ezekiel chapter eight, takes place within the temple, where earthly images had been secretly hung upon the walls.

De hemmelige kamrene er et symbol på spiritismen, og den andre vederstyggeligheten i Esekiel kapittel åtte finner sted inne i tempelet, hvor jordiske bilder i hemmelighet var blitt hengt opp på veggene.

> So I went in and saw; and behold every form of creeping things, and abominable beasts, and all the idols of the house of Israel, portrayed upon the wall round about. And there stood before them seventy men of the ancients of the house of Israel, and in the midst of them stood Jaazaniah the son of Shaphan, with every man his censer in his hand; and a thick cloud of incense went up. Then said he unto me, Son of man, hast thou seen what the ancients of the house of Israel do in the dark, every man in the chambers of his imagery? for they say, The Lord seeth us not; the Lord hath forsaken the earth. Ezekiel 8:10–12.

> Så gikk jeg inn og så; og se, alle slags krypende dyr og avskyelige dyr og alle avgudene til Israels hus var avbildet på veggen rundt omkring. Og foran dem stod sytti menn av de eldste i Israels hus, og midt iblant dem stod Ja’asanja, Sjafans sønn, hver med sitt røkelseskar i hånden; og en tett sky av røkelse steg opp. Da sa han til meg: Menneskesønn, har du sett hva de eldste i Israels hus gjør i mørket, hver mann i sitt billedkammer? For de sier: Herren ser oss ikke; Herren har forlatt jorden. Esekiel 8:10–12.

Ezekiel sees “the idols of the house of Israel, portrayed upon the walls” of the sanctuary, but he is plainly told that this rebellion is also occurring within each of the ancient men’s “chambers of imagery.” The rebellion within the literal temple identifies the rebellion within the human temple.

Esekiel ser «Israels hus’ avguder, avbildet på veggene» i helligdommen, men det blir klart sagt til ham at dette opprøret også finner sted i hver av de eldstes «billedkamre». Opprøret i det bokstavelige tempelet identifiserer opprøret i det menneskelige tempelet.

> “In cleansing the temple from the world’s buyers and sellers, Jesus announced His mission to cleanse the heart from the defilement of sin,—from the earthly desires, the selfish lusts, the evil habits, that corrupt the soul. Malachi 3:1–3 quoted.” The Desire of Ages, 161.

> «Da Jesus renset tempelet for verdens kjøpere og selgere, kunngjorde Han sin misjon om å rense hjertet fra syndens besmittelse,—fra de jordiske begjær, de selviske lyster, de onde vaner som forderver sjelen. Malaki 3:1–3 sitert.» Slektenes håp, 161.

The second abomination represented a manifestation of wickedness both within the church, and the minds of the elders that were to be the church’s guardians. The wickedness there manifested is the wickedness of spiritualism. In the days of Noah, when every imagination of men’s hearts were wicked, the antediluvians had filled up their cup of iniquity.

Den andre vederstyggeligheten representerte en manifestasjon av ondskap både innenfor menigheten og i sinnene til de eldste som skulle være menighetens verger. Den ondskapen som der ble åpenbart, er spiritualismens ondskap. På Noahs tid, da alle menneskehjertenes tanker var onde, hadde menneskene før syndfloden fylt sitt misgjerningers beger.

> And God saw that the wickedness of man was great in the earth, and that every imagination of the thoughts of his heart was only evil continually. Genesis 6:5.

> Og Gud så at menneskenes ondskap var stor på jorden, og at hver tanke og hvert påfunn i deres hjerter var bare ondt hele tiden. 1 Mosebok 6,5.

The second generation identifies when spiritualism entered into both the leaders of Jerusalem, and also into the corporate structure of Laodicean Adventism. What “the ancients of the house of Israel” did “in the dark,” “in” their “chambers of” “imagery,” identifies “that every imagination of the thoughts of” their hearts “was only evil.” Sister White is clear that the destruction of Jerusalem represents the end of the world, and the testimony of the flood in Noah’s age also represents the end of the world. In the last days those who refuse to be sanctified by the truth are overtaken by spiritualism, as represented by the second abomination of Ezekiel chapter eight.

Den andre generasjonen identifiserer når spiritualismen trengte inn både hos lederne i Jerusalem og også i den organisatoriske strukturen i laodikeisk adventisme. Det «de eldste av Israels hus» gjorde «i mørket», «i» sine «billedkamre», identifiserer at «hver tanke og forestilling i» deres hjerter «bare var ond». Søster White er tydelig på at Jerusalems ødeleggelse representerer verdens ende, og vitnesbyrdet om flommen på Noahs tid representerer også verdens ende. I de siste dager blir de som nekter å bli helliget ved sannheten, innhentet av spiritualismen, slik den er framstilt ved den andre vederstyggeligheten i Esekiel kapittel åtte.

The second abomination of Ezekiel represents the rebellion that arrived in 1888, and becomes the symbol of the second generation, but more than this, 1888, and all that it represents or is represented by, was repeated on September 11, 2001. Sister White specifically identifies that in 1888, the mighty angel of Revelation eighteen descended, and therefore the history represents the time when the great buildings of New York City were to be thrown down by a touch from God, and Revelation eighteen, verses one through three were to be fulfilled.

Esekiels andre vederstyggelighet representerer opprøret som kom i 1888, og blir symbolet på den andre generasjon; men mer enn dette, 1888, og alt det som det representerer eller blir representert ved, ble gjentatt den 11. september 2001. Søster White identifiserer særskilt at i 1888 steg den mektige engelen i Åpenbaringen atten ned, og derfor representerer denne historien den tiden da de store bygningene i New York City skulle styrtes ned ved et berøring fra Gud, og Åpenbaringen atten, versene én til tre, skulle oppfylles.

> “An unwillingness to yield up preconceived opinions, and to accept this truth, lay at the foundation of a large share of the opposition manifested at Minneapolis against the Lord’s message through Brethren Waggoner and Jones. By exciting that opposition Satan succeeded in shutting away from our people, in a great measure, the special power of the Holy Spirit that God longed to impart to them. The enemy prevented them from obtaining that efficiency which might have been theirs in carrying the truth to the world, as the apostles proclaimed it after the day of Pentecost. The light that is to lighten the whole earth with its glory was resisted, and by the action of our own brethren has been in a great degree kept away from the world.” Selected Messages, book 1, 235.

> «En uvilje mot å oppgi forutinntatte meninger og ta imot denne sannheten lå til grunn for en stor del av den motstanden som ble vist i Minneapolis mot Herrens budskap gjennom brødrene Waggoner og Jones. Ved å hisse opp denne motstanden lyktes Satan i i stor grad å stenge ute fra vårt folk Den Hellige Ånds særlige kraft som Gud lengtet etter å gi dem. Fienden hindret dem i å oppnå den virksomhet som kunne ha vært deres når det gjaldt å bringe sannheten til verden, slik apostlene forkynte den etter pinsedagen. Det lyset som skal opplyse hele jorden med sin herlighet, ble motstått, og ved våre egne brødres handlemåte er det i stor grad blitt holdt borte fra verden.» Selected Messages, bok 1, 235.

The history of 1888, provided the example of the rejection of the message of the latter rain that arrived on September 11, 2001. 1888 is a symbol of the second generation of Laodicean Adventism, that is represented by Ezekiel’s second abomination, and the history therein identifies a rebellion that was typified by the seventy elders in Ezekiel. Their rebellion represented spiritualism, and paralleled the cup of probationary time being fulfilled in the time of Noah. The rejection of the message illustrated the rejection by the leadership of the message of the latter rain, which was to identify the arrival of the third Woe of Islam.

Historien om 1888 gav et eksempel på forkastelsen av budskapet om den sene regn som ankom den 11. september 2001. 1888 er et symbol på den andre generasjon av laodikeisk adventisme, som er representert ved Esekiels andre vederstyggelighet, og historien der identifiserer et opprør som ble forbildet ved de sytti eldste i Esekiel. Deres opprør representerte spiritualisme og løp parallelt med at prøvetidens beger ble fylt i Noahs tid. Forkastelsen av budskapet illustrerte lederskapets forkastelse av budskapet om den sene regn, som skulle identifisere ankomsten av islams tredje ve.

> “The latter rain is to fall upon the people of God. A mighty angel is to come down from heaven, and the whole earth is to be lighted with his glory.” Review and Herald, April 21, 1891.

> «Den sene regn skal falle over Guds folk. En mektig engel skal komme ned fra himmelen, og hele jorden skal opplyses av hans herlighet.» Review and Herald, 21. april 1891.

The leadership that in 1888 rejected the message, typified the rejection of the message of Islam on September 11, 2001, but God intends to produce a manifestation of power that those leaders will witness as part of his judgment upon them. The manifestation of the power of the latter rain occurs at the end of the period of the sealing. It began on September 11, 2001, but it reaches its climax at the end of the three-and-a-half days of Revelation eleven, when the “great earthquake” arrives.

Lederskapet som i 1888 forkastet budskapet, var et forbilde på forkastelsen av Islams budskap den 11. september 2001, men Gud har til hensikt å frembringe en maktmanifestasjon som disse lederne skal være vitne til som en del av hans dom over dem. Manifestasjonen av den sene regns kraft finner sted ved slutten av beseglingens periode. Den begynte den 11. september 2001, men når sitt klimaks ved slutten av de tre og en halv dagene i Åpenbaringen 11, når det «store jordskjelvet» kommer.

The message of 1888, was the Laodicean message, the last call for a former chosen people who were then in the process of being passed by.

Budskapet fra 1888 var Laodikea-budskapet, det siste kallet til et tidligere utvalgt folk som da var i ferd med å bli forbigått.

> “The message given us by A. T. Jones, and E. J. Waggoner is the message of God to the Laodicean church, and woe be unto anyone who professes to believe the truth and yet does not reflect to others the God-given rays.” The 1888 Materials, 1053.

> «Budskapet som er gitt oss ved A. T. Jones og E. J. Waggoner, er Guds budskap til den laodikeiske menighet, og ve den som bekjenner å tro sannheten og likevel ikke gjenspeiler de gudgitte stråler for andre.» The 1888 Materials, 1053.

The message of 1888, represented the message that identified that when the great buildings of New York City were thrown down on September 11, 2001, the straight testimony to the Laodicean church was to be given, and the straight testimony is the message of Islam of the third Woe that, when breathed upon a backslidden people, has the power to bring them to life as a mighty army.

Budskapet fra 1888 representerte det budskapet som påviste at når de store bygningene i New York City ble styrtet ned den 11. september 2001, skulle det rette vitnesbyrd til den laodikeiske menighet gis, og det rette vitnesbyrd er budskapet om islam i det tredje Ve, som, når det blåses på et frafalt folk, har kraft til å vekke dem til live som en mektig hær.

> “A straight testimony must be borne to our churches and institutions, to arouse the sleeping ones.’

> «Et rett vitnesbyrd må bæres fram for våre menigheter og institusjoner for å vekke de sovende.»

> “When the word of the Lord is believed and obeyed, steady advancement will be made. Let us now see our great need. The Lord cannot use us until he breathes life into the dry bones. I heard the words spoken: ‘Without the deep moving of the Spirit of God upon the heart, without its life-giving influence, truth becomes a dead letter.’” Review and Herald, November 18, 1902.

> «Når Herrens ord blir trodd og adlydt, vil det skje en jevn framgang. La oss nå se vårt store behov. Herren kan ikke bruke oss før han blåser liv i de tørre ben. Jeg hørte ordene bli uttalt: «Uten Guds Ånds dype bevegelse over hjertet, uten dens livgivende innflytelse, blir sannheten en død bokstav.»» Review and Herald, 18. november 1902.

1888 marks the beginning of the second generation of Adventism, but it also provides a line of prophecy that aligns with the last days. On September 11, 2001 God led the people who chose to accept that the attack of Islam upon the earth beast was a fulfillment of prophecy back to the old paths. God’s people needed to return to the jewels of William Miller and become educated upon the foundational truths that included the fulfillment of the first and second Woes, that in turn established the arrival of the third Woe at that time. Once those people returned to those old paths they were led to see the sacredness of Habakkuk’s two tables.

1888 markerer begynnelsen på adventismens andre generasjon, men det gir også en profetisk linje som samsvarer med de siste dager. Den 11. september 2001 ledet Gud de menneskene som valgte å akseptere at islams angrep på jorddyret var en oppfyllelse av profetien, tilbake til de gamle stier. Guds folk trengte å vende tilbake til William Millers juveler og bli undervist i de grunnleggende sannheter, som omfattet oppfyllelsen av det første og det andre Ve, og som igjen stadfestet ankomsten av det tredje Ve på den tiden. Da disse menneskene først vendte tilbake til de gamle stier, ble de ledet til å se helligheten ved Habakkuks to tavler.

The rebellion of 1863 against Habakkuk’s two tables, which are Miller’s jewels and also the foundations of Adventism, typified a rebellion that was repeated on September 11, 2001; for once again the leadership of Laodicean Adventism was given opportunity to uphold the jewels of Miller, or reject them. All four generations of Adventism that are represented in Ezekiel eight, are also representing the rebellion of Laodicean Adventism on September 11, 2001.

Opprøret i 1863 mot Habakkuks to tavler, som er Millers juveler og også grunnvollene for adventismen, var et forbilde på et opprør som ble gjentatt den 11. september 2001; for nok en gang fikk lederskapet i den laodikeiske adventismen anledning til å opprettholde Millers juveler, eller forkaste dem. Alle de fire generasjonene av adventismen som er fremstilt i Esekiel åtte, fremstiller også den laodikeiske adventismens opprør den 11. september 2001.

We will continue to identify the second generation of Laodicean Adventism in the next article.

Vi vil fortsette å identifisere den andre generasjonen av laodikeisk adventisme i den neste artikkelen.

> “God created man with affections capable of embracing eternal realities. These affections were to be kept pure and holy, free from all earthliness. But human beings have lost eternity out of their reckoning. God, the Alpha and Omega, the beginning and the end, the One who holds in His keeping the destiny of every soul, is forgotten. Supposing themselves to be mighty in knowledge, men have let themselves down to the lowest level in God’s sight.

> Gud skapte mennesket med følelser som var i stand til å favne de evige realiteter. Disse følelsene skulle bevares rene og hellige, frie fra all jordiskhet. Men menneskene har mistet evigheten av sin betraktning. Gud, Alfa og Omega, begynnelsen og enden, Han som i sin varetekt holder hver sjels skjebne, er glemt. Idet de innbiller seg at de er mektige i kunnskap, har menneskene sunket ned til det laveste nivå i Guds øyne.

> “The mind of man has become earthly. In the place of revealing the impress of divinity, it reveals the impress of humanity. In its chambers are seen the imagery of earth. The debasing practises which prevailed in the days of Noah, placing the inhabitants of that age beyond hope of salvation, are seen today.” Signs of the Times, December 18, 1901.

> «Menneskets sinn er blitt jordisk. I stedet for å åpenbare guddommelighetens preg, åpenbarer det menneskelighetens preg. I dets kamre ses jordens billedverk. De fornedrende skikker som hersket på Noahs dager, og som stilte den tids innbyggere utenfor håp om frelse, ses i dag.» Signs of the Times, 18. desember 1901.

Back to Articles