Article

# Rome Establishes the Vision - Number Eleven

Roma stadfester synet – nummer elleve

Understanding the Triple Application of Prophecy: September 11, 2001, and the Final Testing Process for Laodicean Adventism

Forståelsen av den tredobbelte anvendelsen av profetien: 11. september 2001 og den endelige prøvelsesprosessen for laodikeisk adventisme

Author

Jeff Pippenger

Published

August 30, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Just as August 11, 1840, confirmed the rules adopted by Miller, after September 11, 2001 it was seen by those willing to see, that the prophetic principles adopted by Future for America were the true biblical methodology of the latter rain, as set forth in Isaiah chapter twenty-eight. The application of reform line upon reform line as set forth in sacred history established that September 11, 2001, was a repetition of August 11, 1840.

Slik 11. august 1840 bekreftet de reglene Miller hadde antatt, slik ble det etter 11. september 2001 klart for dem som var villige til å se, at de profetiske prinsippene som var antatt av Future for America, var den sanne bibelske metodologien for det sene regn, slik den er fremstilt i Jesaja kapittel tjueåtte. Anvendelsen av reformlinje på reformlinje, slik den er fremstilt i den hellige historie, fastslo at 11. september 2001 var en gjentakelse av 11. august 1840.

It was seen that as the mighty angel of Revelation ten descended in 1840, He typified His descent in 2001. Both angels descended as a prophecy of Islam was fulfilled. The movement then grew as men and women responded to the effectiveness of the methodology. The leadership of Laodicean Seventh-day Adventism was passed by at the time of the end in 1989, and now that church entered into its final testing process, as the Lord began to select the movement of the third angel to be His last-day spokesmen.

Det ble sett at slik den mektige engelen i Åpenbaringen 10 steg ned i 1840, forebildet han sitt nedstigende i 2001. Begge engler steg ned idet en profeti om islam ble oppfylt. Bevegelsen vokste deretter etter hvert som menn og kvinner reagerte på metodikkens effektivitet. Lederskapet i det laodikeiske Syvendedagsadventistsamfunnet ble forbigått ved endetiden i 1989, og nå trådte denne menighet inn i sin siste prøvelsesprosess, idet Herren begynte å utvelge den tredje engels bevegelse til å være sine talerør i de siste dager.

A premier rule of the rules given for the last days was the triple application of prophecy. Especially so at that time was the triple application of the three woes, which so clearly upheld the event of September 11, 2001. When that truth was honestly investigated, those who were then being led to Jeremiah’s “old paths,” by hearts seeking for the truth, the prophetic fulfillment, along with the validity of the rules of prophetic interpretation adopted by the movement of the third angel was recognized as valid.

En fremste regel blant de regler som ble gitt for de siste dager, var den tredobbelte anvendelsen av profetien. Særlig på den tid var den tredobbelte anvendelsen av de tre veene virksom, og den stadfestet så tydelig hendelsen den 11. september 2001. Da denne sannhet ble ærlig gransket, ble de som da ble ledet til Jeremias «gamle stier» av hjerter som søkte sannheten, overbevist om at den profetiske oppfyllelse, sammen med gyldigheten av de regler for profetisk fortolkning som var antatt av den tredje engels bevegelse, var gyldig.

It was seen that the correct pioneer understanding of the history of the first woe of Revelation chapter nine represented Islam. The false prophet Mohammed was seen to be the king of that history. In that history Islam would attack the Roman Empire, and their mode of warfare was specifically identified as striking suddenly and unexpectedly. In that regard it was understood that the very mode of warfare of Islam provided the etymological roots of the word “assassin.” In that history Islam would hurt the armies of Rome, and the period concluded under the line of a one-hundred-and-fifty-year time prophecy. When that time prophecy ended on July 27, 1449, the time prophecy and history of the second woe began.

Det ble sett at den korrekte pionerforståelsen av historien om det første ve i Åpenbaringen kapittel ni representerte islam. Den falske profeten Muhammed ble sett som kongen i den historien. I den historien skulle islam angripe Romerriket, og deres krigføringsmåte ble særskilt identifisert som å slå til plutselig og uventet. I den forbindelse ble det forstått at selve islams krigføringsmåte gav de etymologiske røttene til ordet «assassin». I den historien skulle islam skade Romas hærer, og perioden ble avsluttet under linjen av en hundre og femti års tidsprofeti. Da denne tidsprofetien endte den 27. juli 1449, begynte tidsprofetien og historien om det andre ve.

It began another time-prophecy of three hundred and ninety-one years and fifteen days, that ended on August 11, 1840. In that history the ruler that represented the prophetic work of Islam was Ottman, who had been typified by Mohammed in the history of the first woe. Chapter nine says that in the history of the second woe, Islam would kill the armies of Rome. They would still exercise the mode of warfare, attacking suddenly and unexpectedly, but in that history gunpowder was first invented and employed, so the second woe represented a mode of warfare represented by the assassin’s sudden attack, plus it included explosives.

Den begynte enda en tidsprofeti på tre hundre og nittién år og femten dager, som endte den 11. august 1840. I denne historien var den herskeren som representerte Islams profetiske gjerning, Ottman, som hadde vært forutbildet ved Mohammed i den første ves historie. Kapittel ni sier at i den andre ves historie skulle islam drepe Romas hærer. De skulle fortsatt utøve den samme krigføringsmåten, ved å angripe plutselig og uventet, men i denne historien ble kruttet først oppfunnet og tatt i bruk, slik at den andre ve representerte en krigføringsmåte fremstilt ved leiemorderens plutselige angrep, og i tillegg innbefattet den sprengstoff.

On September 11, 2001 the third woe of Islam suddenly struck the spiritual armies of Rome with explosives. That event marked the beginning of several lines of prophetic truth, but it had clearly been established upon the two previous witnesses of the first and second woe. The event clearly demonstrated that just as the empowerment of the Millerite history of August 11, 1840, when the prophecy of Islam of the second woe was fulfilled and the angel of Revelation ten descended, that when the prophecy of Islam of the third woe arrived, it marked the descent of the angel of Revelation eighteen on that date.

Den 11. september 2001 rammet Islams tredje ve plutselig Romas åndelige hærer med sprengladninger. Denne hendelsen markerte begynnelsen på flere linjer av profetisk sannhet, men den var tydelig blitt stadfestet på de to foregående vitners grunnlag, det første og det andre ve. Hendelsen viste klart at på samme måte som bemyndigelsen i Milleritt-historien den 11. august 1840, da Islams profeti om det andre ve ble oppfylt og engelen i Åpenbaringen 10 steg ned, slik markerte det, da Islams profeti om det tredje ve kom, nedstigningen av engelen i Åpenbaringen 18 på denne datoen.

> “Now comes the word that I have declared that New York is to be swept away by a tidal wave? This I have never said. I have said, as I looked at the great buildings going up there, story after story, ‘What terrible scenes will take place when the Lord shall arise to shake terribly the earth! Then the words of Revelation 18:1–3 will be fulfilled.’ The whole of the eighteenth chapter of Revelation is a warning of what is coming on the earth. But I have no light in particular in regard to what is coming on New York, only that I know that one day the great buildings there will be thrown down by the turning and overturning of God’s power. From the light given me, I know that destruction is in the world. One word from the Lord, one touch of his mighty power, and these massive structures will fall. Scenes will take place the fearfulness of which we cannot imagine.” Review and Herald, July 5, 1906.

> «Hvorfra kommer dette ordet at jeg har erklært at New York skal skylles bort av en flodbølge? Dette har jeg aldri sagt. Jeg har sagt, da jeg så på de store bygningene som reiste seg der, etasje på etasje: ‘Hvilke fryktelige scener vil ikke finne sted når Herren reiser seg for å ryste jorden med veldsom kraft! Da skal ordene i Åpenbaringen 18:1–3 bli oppfylt.’ Hele det attende kapittel i Åpenbaringen er en advarsel om det som kommer over jorden. Men jeg har ikke noe særlig lys med hensyn til hva som kommer over New York, bare at jeg vet at de store bygningene der en dag vil bli styrtet ned ved Guds makts vending og omveltning. Av det lys som er gitt meg, vet jeg at ødeleggelse er i verden. Ett ord fra Herren, ett berøring av hans mektige kraft, og disse veldige byggverkene vil falle. Scener vil finne sted hvis fryktelighet vi ikke kan forestille oss.» Review and Herald, 5. juli 1906.

The movement of Future for America was then seen, by those willing to see, as the parallel of the Millerite movement. Islam of the third woe became a primary element of the message from that point onward. Inspiration plainly taught that when the angel of Revelation descended the latter rain would arrive.

Bevegelsen Future for America ble da sett, av dem som var villige til å se, som parallellen til Millerittbevegelsen. Islam, det tredje ve, ble fra dette tidspunktet av et hovedelement i budskapet. Inspirasjonen lærte tydelig at når engelen i Åpenbaringen steg ned, ville den sene regn komme.

> “The latter rain is to fall upon the people of God. A mighty angel is to come down from heaven, and the whole earth is to be lighted with his glory.” Review and Herald, April 21, 1891.

> «Den sene regn skal falle over Guds folk. En mektig engel skal komme ned fra himmelen, og hele jorden skal bli opplyst av hans herlighet.» Review and Herald, 21. april 1891.

As the Lion of the tribe of Judah began to open the broader understanding of the latter rain, He led His people to the book of Joel, which is a primary point of reference of the latter rain. At that point some of those men who had joined the movement post September 11, 2001, determined that the insects of Joel that destroy God’s vine, leading up to the awakening of the Midnight Cry, represented Islam. They could not or would not see that the insects represented Rome.

Da Løven av Juda stamme begynte å åpne den videre forståelsen av det sene regn, ledet Han sitt folk til Joels bok, som er et hovedreferansepunkt for det sene regn. På det tidspunktet kom noen av de mennene som hadde sluttet seg til bevegelsen etter 11. september 2001, til den konklusjon at insektene i Joel, som ødelegger Guds vintre og leder frem til oppvåkningen ved midnattsropet, representerte islam. De kunne ikke eller ville ikke se at insektene representerte Roma.

The powerful light that had been brought about by recognizing the triple application of prophecy in regards to the three woes added an unsanctified logical support to their claim that the insects represented Islam. As is always the case, once a private interpretation is entertained a wresting of the Scriptures takes place in an attempt to uphold the false premise. In their work to uphold their view they demonstrated that they did not understand the principle of type and antitype.

Det sterke lyset som var blitt tilveiebrakt ved å erkjenne profetiens tredobbelte anvendelse med hensyn til de tre veene, tilføyde en uviet logisk støtte til deres påstand om at insektene representerte islam. Som alltid er tilfellet, finner det sted en forvrengning av Skriftene når først en privat tolkning får innpass, i et forsøk på å opprettholde den falske forutsetningen. I deres arbeid med å opprettholde sitt syn viste de at de ikke forstod prinsippet om type og mottype.

In theological and biblical studies, the terms “type” and “antitype” are used to describe a relationship between two elements, where one prefigures or foreshadows the other. This concept often falls under the broader categories of “shadow” and “substance.”

I teologiske og bibelske studier brukes begrepene «type» og «antitype» for å beskrive et forhold mellom to elementer, der det ene foregriper eller varsler det andre. Dette begrepet faller ofte inn under de bredere kategoriene «skygge» og «substans».

A type is an event, person, or institution in the Old Testament that prefigures or foreshadows a corresponding event, person, or institution in the New Testament. It serves as a symbolic precursor. The antitype is the fulfillment or actualization of the type. It is the reality that was foreshadowed by the type. The concept of “shadow” and “substance” parallels the relationship between type and antitype. The “shadow” represents the (type), whereas the “substance” represents the (antitype).

En type er en hendelse, person eller institusjon i Det gamle testamente som foregriper eller varsler om en tilsvarende hendelse, person eller institusjon i Det nye testamente. Den fungerer som en symbolsk forløper. Antitypen er oppfyllelsen eller virkeliggjørelsen av typen. Den er den virkelighet som ble varslet ved typen. Begrepene «skygge» og «substans» svarer til forholdet mellom type og antitype. «Skyggen» representerer (typen), mens «substansen» representerer (antitypen).

> Let no man therefore judge you in meat, or in drink, or in respect of an holyday, or of the new moon, or of the sabbath days: Which are a shadow of things to come; but the body is of Christ. Colossians 2:16, 17.

> La derfor ingen dømme dere når det gjelder mat eller drikke, eller med hensyn til høytid, nymånedag eller sabbater. Disse er en skygge av de kommende ting, men legemet hører Kristus til. Kolosserne 2:16, 17.

> For the law having a shadow of good things to come, and not the very image of the things, can never with those sacrifices which they offered year by year continually make the comers thereunto perfect. Hebrews 10:1.

> For loven, som har en skygge av de kommende goder, og ikke tingenes egentlige bilde, kan aldri ved de samme ofre, som de stadig frambærer år etter år, fullkommengjøre dem som trer fram. Hebreerne 10:1.

In the post September 11, 2001 controversy over Joel, and the correct identification of papal Rome as symbolized by four insects, thus outlining the progressive destruction of Laodicean Adventism, those arguing that the insects were Islam, not only placed an unsanctified emphasis upon the triple application of the three woes, but they also pointed to types which pointed to the antitype of Rome, and claimed those types actually identified Islam. In doing so, they gave evidence that they either did not truly understand the principle of type and antitype, or they believed misrepresenting the types was a worthy means to justify the end.

I kontroversen etter 11. september 2001 om Joel, og den rette identifikasjonen av det pavelige Roma som symbolisert ved fire insekter, og dermed som en skissering av den gradvise ødeleggelsen av laodikeisk adventisme, la de som argumenterte for at insektene var islam, ikke bare en usanitifisert vekt på den tredobbelte anvendelsen av de tre veene, men de pekte også på forbilder som pekte frem mot Romas motbilde, og hevdet at disse forbildene faktisk identifiserte islam. Ved å gjøre dette gav de bevis for at de enten ikke virkelig forstod prinsippet om forbildet og motbildet, eller at de mente at en uriktig fremstilling av forbildene var et verdig middel for å rettferdiggjøre målet.

In the current controversy over Rome, there is once again evidence that those holding to the flawed idea that the “robbers” of Daniel chapter eleven, verse fourteen is the United States do not correctly understand both the triple application of prophecy, or the principle of type and antitype.

I den nåværende striden om Roma foreligger det atter bevis for at de som fastholder den feilaktige oppfatningen at «røverne» i Daniel kapittel elleve, vers fjorten, er Amerikas forente stater, ikke på korrekt vis forstår verken profetiens tredobbelte anvendelse eller prinsippet om type og motbilde.

When those who hold the view that the “robbers” are the United States seek to uphold their position they employ an application of a triple application of the three Rome’s, to supposedly prove that modern Rome, the third manifestation of Rome is the United States. Trusting that they are not purposely bearing false witness, and that they are only manifesting a blind ignorance of the rules of a triple application of prophecy, they employ a prophetic characteristic of the first two Rome’s and argue that a characteristic of Rome’s history identifies modern Rome.

Når de som hevder at «røverne» er Amerikas forente stater, søker å opprettholde sitt standpunkt, benytter de en anvendelse av en trippelanvendelse av de tre Rom, for angivelig å bevise at det moderne Roma, den tredje manifestasjonen av Roma, er Amerikas forente stater. I tillit til at de ikke med hensikt avlegger falskt vitnesbyrd, og at de bare gir uttrykk for en blind uvitenhet om reglene for en trippelanvendelse av profeti, benytter de et profetisk kjennetegn ved de to første Rom og hevder at et kjennetegn ved Romas historie identifiserer det moderne Roma.

Pagan Rome is the first of three prophetic fulfillments of Rome. In Daniel chapter eight pagan Rome is the masculine little horn. In chapter two pagan Rome is statecraft. In Daniel seven pagan Rome divides into a ten-fold kingdom.

Det hedenske Roma er den første av tre profetiske oppfyllelser av Roma. I Daniel kapittel åtte er det hedenske Roma det maskuline lille hornet. I kapittel to er det hedenske Roma statsmakt. I Daniel 7 deler det hedenske Roma seg i et tifoldig rike.

The second manifestation of Rome is papal Rome, who in chapter eight is the feminine little horn, and who is churchcraft in chapter two, and who is the horn speaking blasphemies and plucks up three horns in chapter seven. Pagan Rome is a singular power, but papal Rome is a twofold power, representing the papal church as ruling over the statecraft of the previous political structures of pagan Rome. In 1798, the papal power received its deadly wound, but it did not cease to be a church, it only ceased to be a beast of Bible prophecy for the civil power it had previously controlled was removed.

Romas andre manifestasjon er det pavelige Roma, som i kapittel åtte er det feminine lille hornet, og som er kirkepolitikk i kapittel to, og som er hornet som taler bespottelser og rykker opp tre horn i kapittel sju. Det hedenske Roma er en enhetlig makt, men det pavelige Roma er en todelt makt, som representerer den pavelige kirke som herskende over statsmakten i de foregående politiske strukturene i det hedenske Roma. I 1798 mottok den pavelige makten sitt dødelige sår, men den opphørte ikke å være en kirke; den opphørte bare å være et dyr i Bibelens profeti, for den sivile makten den tidligere hadde kontrollert, ble fjernet.

The second Rome is papal Rome and it only functioned as a power (beast) of Bible prophecy when it had the ability to control the power of the state to carry out its blasphemous plans. The first Rome was a singular power, the second Rome was a twofold power and the third Rome is a threefold power. The three manifestations of Rome are governed by the same principles as every triple application of prophecy. Prophetically there are three woes, three Babylon’s, three Rome’s and three Elijah’s. In terms of type and antitype the first two manifestation of any of the triple applications are types which provide the shadow of the third fulfillment, which is the antitype and substance of the triple application of prophecy.

Det andre Roma er det pavelige Roma, og det fungerte bare som en makt (dyr) i Bibelens profeti når det hadde evnen til å kontrollere statsmakten for å gjennomføre sine blasfemiske planer. Det første Roma var en enkeltstående makt, det andre Roma var en todelt makt, og det tredje Roma er en tredelt makt. Romas tre manifestasjoner styres av de samme prinsippene som enhver tredobbelt anvendelse av profeti. Profetisk sett finnes det tre verop, tre Babylon, tre Roma og tre Elia. Når det gjelder type og mottype, er de to første manifestasjonene i enhver av de tredobbelte anvendelsene typer som gir skyggen av den tredje oppfyllelsen, som er mottypen og substansen i den tredobbelte anvendelsen av profeti.

With Rome the characteristics of the first two Rome’s identify that both pagan and papal Rome gave the title of Pontifex Maximus to their ruler. Therefore, the title of the ruler of modern Rome would be Pontifex Maximus, a title never attributed to any president of the United States. The first two Rome’s would overcome three geographical obstacles in order to establish the authority upon the throne of their specific period of history. There is no evidence of the United States overcoming three geographical obstacles leading up to 1798.

Når det gjelder Roma, viser kjennetegnene ved de to første Roma at både det hedenske og det pavelige Roma gav tittelen Pontifex Maximus til sin hersker. Derfor ville tittelen til herskeren over det moderne Roma være Pontifex Maximus, en tittel som aldri er blitt tillagt noen president i Amerikas forente stater. De to første Roma ville overvinne tre geografiske hindringer for å etablere myndigheten på tronen i sin særlige historiske periode. Det finnes ingen beviser for at Amerikas forente stater overvant tre geografiske hindringer i tiden frem til 1798.

The first two Rome’s had a specific period of time identified when they would rule supremely. In verse twenty-four of Daniel eleven pagan Rome is identified ruling for a “time,” or three hundred and sixty years, which it did from the Battle of Actium in 31 BC, until the year 330 AD. Repeatedly papal Rome is identified as ruling for twelve hundred and sixty years after the three horns were removed, from 538 until 1798. In Isaiah chapter twenty-three the United States is identified as reigning for seventy symbolic years, as the days of one king, but it never removed three geographical obstacles in advance of its ruling for seventy symbolic years.

De to første Rom-rikene hadde et bestemt tidsrom angitt for når de skulle herske med overhøyhet. I Daniel elleve, vers tjuefire, blir det hedenske Roma identifisert som herskende i en «tid», eller tre hundre og seksti år, noe det gjorde fra slaget ved Actium i 31 f.Kr. til året 330 e.Kr. Gjentatte ganger blir det pavelige Roma identifisert som herskende i tolv hundre og seksti år etter at de tre hornene ble fjernet, fra 538 til 1798. I Jesaja kapittel tjuetre blir De forente stater identifisert som regjerende i sytti symbolske år, som dagene til én konge, men det fjernet aldri tre geografiske hindringer i forkant av sitt styre i sytti symbolske år.

Modern Rome is represented as overcoming the three geographical obstacles of the king of the south, the glorious land and Egypt in Daniel chapter eleven, verses forty to forty-two, and when those three obstacles are defeated and brought into the submission of Rome they then form the threefold union of the dragon, the beast and false prophet. John also informs us that the papal beast’s deadly wound is healed and that it then rules for forty-two symbolic months.

Det moderne Roma fremstilles som å overvinne de tre geografiske hindringene: kongen i sør, det herlige land og Egypt, i Daniels bok kapittel elleve, vers førti til førtito; og når disse tre hindringene er beseiret og brakt inn under Romas herredømme, danner de deretter den trefoldige forening av dragen, dyret og den falske profet. Johannes opplyser oss også om at det pavelige dyrets dødelige sår blir leget, og at det deretter hersker i førtito symbolske måneder.

> And I saw one of his heads as it were wounded to death; and his deadly wound was healed: and all the world wondered after the beast. And they worshipped the dragon which gave power unto the beast: and they worshipped the beast, saying, Who is like unto the beast? who is able to make war with him? And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. Revelation 13:3–5.

> Og jeg så et av dets hoder likesom såret til døden; og dets dødelige sår ble leget. Og all jorden undret seg over dyret. Og de tilbad dragen, som gav dyret makt; og de tilbad dyret og sa: Hvem er lik dyret? Hvem er i stand til å føre krig mot det? Og det ble gitt det en munn som talte store ord og spott; og det ble gitt det makt til å fortsette i førtito måneder. Åpenbaringen 13:3–5.

The beast that rules for forty-two symbolic months after its deadly wound is healed is the Roman power.

Dyret som hersker i førtito symbolske måneder etter at dets dødelige sår er leget, er den romerske makt.

> The prophecy of Revelation 13 declares that the power represented by the beast with lamblike horns shall cause ‘the earth and them which dwell therein’ to worship the papacy—there symbolized by the beast ‘like unto a leopard.’ . .. In both the Old and the New World, the papacy will receive homage in the honor paid to the Sunday institution, that rests solely upon the authority of the Roman Church.” The Great Controversy, 578.

> Profetien i Åpenbaringen 13 erklærer at den makten som fremstilles ved dyret med horn som et lam, skal få «jorden og dem som bor på den» til å tilbe pavedømmet — her symbolisert ved dyret «som lignet en leopard». ... I både den gamle og den nye verden vil pavedømmet motta hyllest i den ære som gis søndagsinstitusjonen, som utelukkende hviler på den romerske kirkes autoritet.» The Great Controversy, 578.

Pagan, the first Rome, ruled supremely for three hundred and sixty years in fulfillment of Daniel chapter eleven, verse twenty-four, and it did so after it removed three geographical obstacles in fulfillment of Daniel chapter eight, verse nine.

Det hedenske, det første Rom, hersket suverent i tre hundre og seksti år i oppfyllelse av Daniel kapittel elleve, vers tjuefire, og det gjorde det etter at det hadde fjernet tre geografiske hindringer i oppfyllelse av Daniel kapittel åtte, vers ni.

Papal, the second Rome ruled supremely for twelve hundred and sixty years in fulfillment of several passages of Scripture, and it did so after it removed three geographical obstacles in fulfillment of Daniel chapter seven, verses eight and twenty.

Det pavelige, det annet Roma, hersket suverent i tolv hundre og seksti år til oppfyllelse av flere skriftsteder, og det gjorde det etter at det fjernet tre geografiske hindringer til oppfyllelse av Daniel kapittel syv, vers åtte og tjue.

Modern Rome overcomes the king of the south in verse forty of Daniel eleven, and then in verse forty-one it overcomes the glorious land and in verse forty-two it overcomes Egypt. Modern Rome is the king of the north of Daniel chapter eleven.

Det moderne Roma overvinner sydens konge i vers førti av Daniel elleve, og deretter, i vers førtien, overvinner det det herlige landet, og i vers førtito overvinner det Egypt. Det moderne Roma er nordens konge i Daniel kapittel elleve.

Pagan, the first Rome, was a persecuting power, and papal, the second Rome, was a persecuting power and therefore modern Rome will be a persecuting power.

Det hedenske, det første Roma, var en forfølgende makt, og det pavelige, det andre Roma, var en forfølgende makt, og derfor vil det moderne Roma være en forfølgende makt.

The United States will participate in the third persecution accomplished by modern Rome, but this doesn’t identify the United States as the papal power, it simply identifies a characteristic of the United States’ relationship to the papal power in the last days.

De forente stater vil ta del i den tredje forfølgelsen som utføres av det moderne Roma, men dette identifiserer ikke De forente stater som den pavelige makt; det identifiserer ganske enkelt et kjennetegn ved De forente staters forhold til den pavelige makt i de siste dager.

Those who wish to argue that the United States is the “robbers of thy people” in the last days employ the triple application of the three Rome’s to incorrectly identify the United States. The flawed method they employ in the context of a triple application is based upon identifying a characteristic of the first two Rome’s, and insisting that a prophetic characteristic of Rome, and not Rome itself, is the third Rome.

De som ønsker å hevde at De forente stater er «røverne av ditt folk» i de siste dager, benytter den tredobbelte anvendelsen av de tre Rom for feilaktig å identifisere De forente stater. Den mangelfulle metoden de benytter i sammenhengen av en tredobbel anvendelse, bygger på å identifisere et kjennetegn ved de to første Rom og deretter insistere på at et profetisk kjennetegn ved Roma, og ikke Roma selv, er det tredje Roma.

They identify Constantine’s first historical Sunday law in 321 AD, and then papal Rome’s Sunday law in 538 AD, to claim the soon-coming Sunday law in the United States defines the United States as modern Rome, and they also mix their flawed application by associating Jesus’ warning to flee when the “abominations of desolation” spoken of by Daniel, as the Sunday law. The “abomination of desolation” Jesus spoke of, points to two Sunday laws in the last days, but it is a very different symbolism in that it is a warning to flee, not the warning to shun the mark of the beast. Their flawed idea doesn’t even address that there are two specific Sunday laws in the last days.

De identifiserer Konstantins første historiske søndagslov i år 321 e.Kr., og deretter det pavelige Romas søndagslov i år 538 e.Kr., for å hevde at den snart kommende søndagsloven i USA definerer USA som det moderne Roma, og de sammenblander også sin feilaktige anvendelse ved å knytte Jesu advarsel om å flykte når «ødeleggelsens styggedom», som det er talt om ved Daniel, viser seg, til søndagsloven. Den «ødeleggelsens styggedom» som Jesus talte om, peker på to søndagslover i de siste dager, men det er en helt annen symbolikk ved at det er en advarsel om å flykte, ikke advarselen om å sky dyrets merke. Deres feilaktige oppfatning berører ikke engang at det finnes to bestemte søndagslover i de siste dager.

> When ye therefore shall see the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet, stand in the holy place, (whoso readeth, let him understand:) Then let them which be in Judaea flee into the mountains: Let him which is on the housetop not come down to take any thing out of his house: Neither let him which is in the field return back to take his clothes. And woe unto them that are with child, and to them that give suck in those days! But pray ye that your flight be not in the winter, neither on the sabbath day. Matthew 24:15–20.

> Når dere da ser ødeleggelsens styggedom, som profeten Daniel har talt om, stå på hellig sted – den som leser, han forstå det – da må de som er i Judea, flykte til fjellene. Den som er på taket, må ikke gå ned for å hente noe ut av huset sitt. Heller ikke må den som er ute på marken, vende tilbake for å hente klærne sine. Ve over dem som er med barn, og dem som gir bryst i de dager! Men be om at flukten deres ikke må skje om vinteren, heller ikke på sabbaten. Matteus 24:15–20.

“The abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” was a sign which Jesus gave to His people that identified when they should flee from the coming destruction of Jerusalem as pagan Rome besieged and thereafter destroyed the sanctuary and city from the year 66 to the year 70 AD.

«Ødeleggelsens styggedom, som profeten Daniel har talt om,» var et tegn som Jesus gav sitt folk, og som viste dem når de skulle flykte fra den kommende ødeleggelsen av Jerusalem, idet det hedenske Roma beleiret og deretter ødela helligdommen og byen fra år 66 til år 70 e.Kr.

> “Jesus declared to the listening disciples the judgments that were to fall upon apostate Israel, and especially the retributive vengeance that would come upon them for their rejection and crucifixion of the Messiah. Unmistakable signs would precede the awful climax. The dreaded hour would come suddenly and swiftly. And the Saviour warned His followers: ‘When ye therefore shall see the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet, stand in the holy place, (whoso readeth, let him understand:) then let them which be in Judea flee into the mountains.’ Matthew 24:15, 16; Luke 21:20, 21. When the idolatrous standards of the Romans should be set up in the holy ground, which extended some furlongs outside the city walls, then the followers of Christ were to find safety in flight. When the warning sign should be seen, those who would escape must make no delay. . ..

> «Jesus forkynte for de lyttende disiplene de dommer som skulle ramme det frafalne Israel, og særlig den gjengjeldende hevn som ville komme over dem for deres forkastelse og korsfestelse av Messias. Uomtvistelige tegn ville gå forut for det fryktelige klimaks. Den fryktede time ville komme plutselig og raskt. Og Frelseren advarte sine etterfølgere: ‘Når I da ser ødeleggelsens vederstyggelighet, som det er talt om ved profeten Daniel, stå på hellig grunn, (den som leser, han forstå det:) da må de som er i Judea, flykte til fjellene.’ Matteus 24:15, 16; Lukas 21:20, 21. Når romernes avgudiske faner ble reist på den hellige grunn, som strakte seg noen stadier utenfor bymurene, da skulle Kristi etterfølgere finne trygghet i flukten. Når varselsmerket ble sett, måtte de som ville unnslippe, ikke gjøre noe opphold....»

> “Not one Christian perished in the destruction of Jerusalem. Christ had given His disciples warning, and all who believed His words watched for the promised sign. . . . Without delay they fled to a place of safety—the city of Pella, in the land of Perea, beyond Jordan.” The Great Controversy, 25, 30.

> «Ikke én kristen omkom i Jerusalems ødeleggelse. Kristus hadde gitt sine disipler advarsel, og alle som trodde hans ord, våket etter det lovede tegn.... Uten opphold flyktet de til et trygt sted — byen Pella, i landet Perea, på den andre siden av Jordan.» The Great Controversy, 25, 30.

As the year 538 approached, the Christians of that era recognized that the church had been corrupted by a compromise with the religion of paganism, and based upon the warning of Christ, and in conjunction with the light given through the apostle Paul’s testimony in 2 Thessalonians chapter two, they fled into the prophetic wilderness of the twelve hundred and sixty years.

Da året 538 nærmet seg, erkjente de kristne i den tid at kirken var blitt fordervet ved et kompromiss med hedenskapets religion, og på grunnlag av Kristi advarsel, og i forbindelse med det lys som ble gitt gjennom apostelen Paulus’ vitnesbyrd i 2 Thessalonikerbrev kapittel to, flyktet de inn i den profetiske ørken i de ett tusen to hundre og seksti år.

> “But before the coming of Christ, important developments in the religious world, foretold in prophecy, were to take place. The apostle declared: ‘Be not soon shaken in mind, or be troubled, neither by spirit, nor by word, nor by letter as from us, as that the day of Christ is at hand. Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshiped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God.’

> «Men før Kristi komme skulle viktige utviklinger i den religiøse verden, forutsagt i profetien, finne sted. Apostelen erklærte: «La dere ikke så snart rokke i sinnet eller skremme, verken ved ånd eller ved ord eller ved brev som om det var fra oss, som om Kristi dag stod for døren. La ingen bedra dere på noen måte; for den dagen kommer ikke uten at frafallet først kommer, og syndens menneske blir åpenbart, fortapelsens sønn, han som står imot og opphøyer seg over alt som kalles Gud eller tilbes, så han setter seg i Guds tempel som Gud og utgir seg for å være Gud.»

> “Paul’s words were not to be misinterpreted. It was not to be taught that he, by special revelation, had warned the Thessalonians of the immediate coming of Christ. Such a position would cause confusion of faith; for disappointment often leads to unbelief. The apostle therefore cautioned the brethren to receive no such message as coming from him, and he proceeded to emphasize the fact that the papal power, so clearly described by the prophet Daniel, was yet to rise and wage war against God’s people. Until this power should have performed its deadly and blasphemous work, it would be in vain for the church to look for the coming of their Lord. ‘Remember ye not,’ Paul inquired, ‘that, when I was yet with you, I told you these things?’

> «Paulus’ ord skulle ikke mistolkes. Det skulle ikke læres at han, ved en særskilt åpenbaring, hadde advart tessalonikerne om Kristi umiddelbare komme. Et slikt standpunkt ville skape forvirring i troen; for skuffelse fører ofte til vantro. Apostelen advarte derfor brødrene mot å ta imot noe slikt budskap som om det kom fra ham, og han gikk videre med å understreke det faktum at den pavelige makt, så klart beskrevet av profeten Daniel, ennå skulle reise seg og føre krig mot Guds folk. Inntil denne makt hadde fullført sitt dødelige og gudsbespottelige verk, ville det være forgjeves for menigheten å se fram til sin Herres komme. ‘Husker dere ikke,’ spurte Paulus, ‘at da jeg ennå var hos dere, sa jeg dere dette?’»

> “Terrible were the trials that were to beset the true church. Even at the time when the apostle was writing, the ‘mystery of iniquity’ had already begun to work. The developments that were to take place in the future were to be ‘after the working of Satan with all power and signs and lying wonders, and with all deceivableness of unrighteousness in them that perish.’

> «Forferdelige var de prøvelser som skulle hjemsøke den sanne kirke. Allerede på den tid da apostelen skrev, hadde «lovløshetens hemmelighet» begynt å virke. De utviklinger som skulle finne sted i fremtiden, skulle være «etter Satans virksomhet med all makt og tegn og løgnens undergjerninger, og med all urettferdighetens forførelse hos dem som går fortapt.»

> “Especially solemn is the apostle’s statement regarding those who should refuse to receive ‘the love of the truth.’ ‘For this cause,’ he declared of all who should deliberately reject the messages of truth, ‘God shall send them strong delusion, that they should believe a lie: that they all might be damned who believed not the truth, but had pleasure in unrighteousness.’ Men cannot with impunity reject the warnings that God in mercy sends them. From those who persist in turning from these warnings, God withdraws His Spirit, leaving them to the deceptions that they love.” Acts of the Apostles, 265, 266.

> «Særlig alvorlig er apostelens uttalelse angående dem som ville nekte å ta imot ‘kjærligheten til sannheten’. ‘Derfor,’ erklærte han om alle som med vilje forkaster sannhetens budskap, ‘skal Gud sende dem kraftig villfarelse, så de tror løgnen, for at de alle skal bli fordømt, de som ikke trodde sannheten, men hadde behag i urettferdigheten.’ Mennesker kan ikke ustraffet forkaste de advarsler som Gud i sin barmhjertighet sender dem. Fra dem som fortsetter å vende seg bort fra disse advarsler, trekker Gud sin Ånd tilbake og overlater dem til de bedrag som de elsker.» Apostlenes gjerninger, 265, 266.

The compromise between paganism and the church was the warning sign that led the Christians of that era to separate from papal Rome, but it should be noted that the light that Paul contributed to Jesus’ warning to flee, is the same passage that William Miller came to understand that “the daily” of the book of Daniel represented pagan Rome. The prophetic relationship between pagan Rome restraining, and then falling away in order for papal Rome to ascend to the throne was a truth that must be understood, for the consequences of not recognizing the prophetic relationship would bring strong delusion upon those who did not love that truth. Sister White addresses the same history:

Kompromisset mellom hedenskapen og kirken var varselsignalet som fikk de kristne i den tidsalder til å skille seg fra det pavelige Roma, men det bør bemerkes at det lyset Paulus bidro med til Jesu advarsel om å flykte, er det samme avsnittet som William Miller kom til å forstå slik at «det daglige» i Daniels bok representerte det hedenske Roma. Det profetiske forholdet mellom at det hedenske Roma holdt tilbake, og deretter falt fra for at det pavelige Roma skulle stige opp på tronen, var en sannhet som måtte forstås, for følgene av ikke å erkjenne det profetiske forholdet ville bringe kraftig villfarelse over dem som ikke elsket denne sannheten. Søster White omtaler den samme historien:

> “It required a desperate struggle for those who would be faithful to stand firm against the deceptions and abominations which were disguised in sacerdotal garments and introduced into the church. The Bible was not accepted as the standard of faith. The doctrine of religious freedom was termed heresy, and its upholders were hated and proscribed.

> «Det krevde en fortvilet kamp for at de som ville være trofaste, skulle stå fast mot de bedrag og vederstyggeligheter som var forkledd i prestelige gevanter og innført i kirken. Bibelen ble ikke godtatt som troens standard. Læren om religionsfrihet ble kalt kjetteri, og dens tilhengere ble hatet og forfulgt.

> “After a long and severe conflict, the faithful few decided to dissolve all union with the apostate church if she still refused to free herself from falsehood and idolatry. They saw that separation was an absolute necessity if they would obey the word of God. They dared not tolerate errors fatal to their own souls, and set an example which would imperil the faith of their children and children’s children. To secure peace and unity they were ready to make any concession consistent with fidelity to God; but they felt that even peace would be too dearly purchased at the sacrifice of principle. If unity could be secured only by the compromise of truth and righteousness, then let there be difference, and even war.” The Great Controversy, 45, 46.

> «Etter en lang og hard konflikt besluttet de trofaste få å oppløse ethvert fellesskap med den frafalne kirken dersom hun fortsatt nektet å frigjøre seg fra løgn og avgudsdyrkelse. De så at adskillelse var en absolutt nødvendighet dersom de ville adlyde Guds ord. De våget ikke å tolerere villfarelser som var skjebnesvangre for deres egne sjeler, og å gi et eksempel som ville sette troen hos deres barn og barnebarn i fare. For å sikre fred og enhet var de rede til å gjøre enhver innrømmelse som var forenlig med troskap mot Gud; men de følte at selv fred ville bli kjøpt for dyrt dersom prinsippet ble ofret. Hvis enhet bare kunne sikres ved kompromiss med sannhet og rettferdighet, da la det heller bli uenighet, ja endog krig.» The Great Controversy, 45, 46.

The prophetic relationship between the United States and the papacy in the last days has been typified, and emphasized, by Paul’s identification of the relationship between pagan and papal Rome leading up to 538 AD. In the triple application of Rome, pagan Rome fulfilled Jesus words identifying the abomination of desolation as a sign to flee, and papal Rome also fulfilled Jesus’ words. Sister White identifies another fulfillment of Christ’s words.

Det profetiske forholdet mellom Amerikas forente stater og pavedømmet i de siste dager er blitt forbildet og understreket ved Paulus’ identifikasjon av forholdet mellom hedensk og pavelig Roma i tiden frem mot år 538 e.Kr. I den trefoldige anvendelsen av Roma oppfylte hedensk Roma Jesu ord, som identifiserer ødeleggelsens styggedom som et tegn til å flykte, og pavelig Roma oppfylte også Jesu ord. Søster White identifiserer enda en oppfyllelse av Kristi ord.

> “It is no time now for God’s people to be fixing their affections or laying up their treasure in the world. The time is not far distant, when, like the early disciples, we shall be forced to seek a refuge in desolate and solitary places. As the siege of Jerusalem by the Roman armies was the signal for flight to the Judean Christians, so the assumption of power on the part of our nation in the decree enforcing the papal sabbath will be a warning to us. It will then be time to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains.” Testimonies, volume 5, 464.

> «Det er ikke nå tid for Guds folk å feste sine hengivenheter til verden eller samle sine skatter der. Tiden er ikke langt borte da vi, lik de første disiplene, vil bli tvunget til å søke tilflukt på øde og ensomme steder. Slik Jerusalems beleiring ved de romerske hærene var signalet til flukt for de judeiske kristne, slik vil vår nasjons maktovertakelse gjennom dekretet som håndhever den pavelige sabbat, være en advarsel for oss. Da vil tiden være inne til å forlate de store byene, som en forberedelse til å forlate de mindre for tilbaketrukne hjem på avsides steder blant fjellene.» Testimonies, bind 5, 464.

For the Christians of Christ’s time period the warning identified when to flee Jerusalem. In the fifth and sixth century the warning for the Christians led them to flee into the wilderness.

For de kristne på Kristi tid identifiserte advarselen når de skulle flykte fra Jerusalem. I det femte og sjette århundre ledet advarselen de kristne til å flykte ut i ødemarken.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days. . .. And to the woman were given two wings of a great eagle, that she might fly into the wilderness, into her place, where she is nourished for a time, and times, and half a time, from the face of the serpent. And the serpent cast out of his mouth water as a flood after the woman, that he might cause her to be carried away of the flood. And the earth helped the woman, and the earth opened her mouth, and swallowed up the flood which the dragon cast out of his mouth. And the dragon was wroth with the woman, and went to make war with the remnant of her seed, which keep the commandments of God, and have the testimony of Jesus Christ. Revelation 12:6, 15–17.

> Og kvinnen flyktet ut i ørkenen, hvor hun har et sted som er gjort i stand for henne av Gud, for at de der skulle fø henne i tusen to hundre og seksti dager. ... Og kvinnen fikk de to vingene av den store ørnen, for at hun skulle fly ut i ørkenen til sitt sted, hvor hun blir næret en tid og tider og en halv tid, borte fra slangens åsyn. Og slangen skjøt vann ut av sin munn som en flod etter kvinnen, for å rive henne med i floden. Men jorden hjalp kvinnen, og jorden åpnet sin munn og slukte floden som dragen hadde skutt ut av sin munn. Og dragen ble vred på kvinnen og gikk bort for å føre krig mot resten av hennes ætt, dem som holder Guds bud og har Jesu Kristi vitnesbyrd. Åpenbaringen 12:6, 15–17.

Jesus always illustrates the end of a thing with the beginning of the thing, for He is Alpha and Omega. The warning of the abomination of desolation in the history of papal Rome was recognized when the papal power was recognized as standing in the holy place.

Jesus illustrerer alltid enden på en ting ved begynnelsen av tingen, for Han er Alfa og Omega. Advarselen om ødeleggelsens styggedom i det pavelige Romas historie ble erkjent da den pavelige makt ble erkjent som stående på det hellige sted.

The warning is recorded by Matthew, Mark and Luke, and each reference has a slight variation of words. Matthew states, “When ye therefore shall see the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet, stand in the holy place,” and Mark states, “when ye shall see the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet, standing where it ought not.” Luke states, “when ye shall see Jerusalem compassed with armies, then know that the desolation thereof is nigh. Then let them which are in Judaea flee to the mountains.”

Advarselen er nedtegnet av Matteus, Markus og Lukas, og hver henvisning har en liten ordmessig variasjon. Matteus sier: «Når dere derfor ser ødeleggelsens vederstyggelighet, som profeten Daniel har talt om, stå på hellig sted», og Markus sier: «når dere ser ødeleggelsens vederstyggelighet, som profeten Daniel har talt om, stå der den ikke burde.» Lukas sier: «når dere ser Jerusalem omringet av hærer, da skal dere vite at dets ødeleggelse er nær. Da må de som er i Judea, flykte til fjellene.»

All three testimonies apply together. In a more specific application, Luke’s reference of Jerusalem being compassed with armies identifies the warning that when pagan Rome began its siege against Jerusalem in the year 66 AD, that Christians still in Jerusalem were to immediately flee. Matthew’s reference of “the holy place,” corresponds with Paul identifying the “man of sin” who “sitteth in the temple of God, showing himself that he is God,” thus representing the papal fulfillment of the “abomination of desolation.” Mark identifies the abomination of desolation standing where it ought not, and it corresponds to the warning to flee given to Adventism in the last days. Two of the warnings are associated with the command that whoever reads the warning should understand, and they all address a sign that was to inform the Christians of the era to flee.

Alle tre vitnesbyrdene gjelder samlet. I en mer spesifikk anvendelse viser Lukas’ henvisning til at Jerusalem blir omringet av hærer, til advarselen om at da det hedenske Roma begynte sin beleiring av Jerusalem i år 66 e.Kr., skulle de kristne som fremdeles befant seg i Jerusalem, straks flykte. Matteus’ henvisning til «det hellige sted» svarer til at Paulus identifiserer «syndens menneske», som «sitter i Guds tempel og utgir seg selv for å være Gud», og således representerer den pavelige oppfyllelsen av «ødeleggelsens styggedom». Markus identifiserer ødeleggelsens styggedom stående der den ikke burde stå, og dette svarer til advarselen om å flykte som ble gitt til adventismen i de siste dager. To av advarslene er knyttet til påbudet om at den som leser advarselen, skal forstå, og de henvender seg alle til et tegn som skulle underrette de kristne i den aktuelle tidsalder om å flykte.

The false application of a triple application that is misrepresented by those who claim the “robbers of thy people” are the United States, identifies that when the “abomination of desolation” is fulfilled at the Sunday law in the United States, that the Sunday law that then is enforced identifies the United States as Modern Rome, for pagan and papal Rome both previously enforced a Sunday law.

Den feilaktige anvendelsen av en tredobbel anvendelse, som blir feil fremstilt av dem som hevder at «røverne blant ditt folk» er De forente stater, fastslår at når «ødeleggelsens styggedom» oppfylles ved søndagsloven i De forente stater, så viser den søndagsloven som da blir håndhevet, at De forente stater er det moderne Roma, for både det hedenske og det pavelige Roma håndhevet tidligere en søndagslov.

The problem with that flawed application is that the Sunday law of pagan Rome took place in the year 321 AD, but pagan Rome’s fulfillment of the “abomination of desolation” was fulfilled in the year 66 AD, 255 years before the Sunday law of 321 AD. So too, the compromise that produced the “man of sin” was already occurring in the time of Paul, who said, “the mystery of iniquity doth already work,” yet the papal Sunday law came over four centuries later. The first two witnesses in a triple application of prophecy establish the characteristics of the third fulfillment of the last days. The “abomination of desolation” in the last days, upon two historical witnesses, and three biblical records of Christ’s words, represents a warning to flee, not the enforcement of a Sunday law.

Problemet med den feilaktige anvendelsen er at søndagsloven i det hedenske Roma fant sted i år 321 e.Kr., mens det hedenske Romas oppfyllelse av «ødeleggelsens styggedom» ble fullbyrdet i år 66 e.Kr., 255 år før søndagsloven av 321 e.Kr. Slik var også det kompromisset som frembrakte «syndens menneske», allerede i ferd med å finne sted på Paulus’ tid, han som sa: «lovløshetens hemmelighet er alt virksom», mens den pavelige søndagsloven kom mer enn fire århundrer senere. De to første vitnene i en tredobbel anvendelse av profetien fastslår kjennetegnene ved den tredje oppfyllelsen i de siste dager. «Ødeleggelsens styggedom» i de siste dager representerer, på grunnlag av to historiske vitner og tre bibelske nedtegnelser av Kristi ord, en advarsel om å flykte, ikke håndhevelsen av en søndagslov.

In the next article we will break down why the application is flawed in the context of established rules associated with a triple application of prophecy, and why the identification of the Sunday law in the context of the warning given by Christ is a misrepresentation of prophetic history.

I den neste artikkelen vil vi redegjøre for hvorfor anvendelsen er feilaktig i lys av de etablerte reglene knyttet til en tredobbel anvendelse av profetien, og hvorfor identifiseringen av søndagsloven i sammenheng med advarselen gitt av Kristus er en feilfremstilling av den profetiske historien.

> “This compromise between paganism and Christianity resulted in the development of ‘the man of sin’ foretold in prophecy as opposing and exalting himself above God. That gigantic system of false religion is a masterpiece of Satan’s power—a monument of his efforts to seat himself upon the throne to rule the earth according to his will.” The Great Controversy, 50.

> «Dette kompromisset mellom hedenskap og kristendom resulterte i utviklingen av ‘syndens menneske’, som i profetien er forutsagt å stå Gud imot og opphøye seg over Gud. Dette gigantiske systemet av falsk religion er et mesterverk av Satans makt—et monument over hans anstrengelser for å sette seg på tronen og herske over jorden etter sin vilje.» The Great Controversy, 50.

Back to Articles