Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Fifty-One

Daniels bok – hundre og femtien

The Symbolism of the Temple: Unveiling the Mysteries of the Divine and Human Connection

Symbolikken i tempelet: å avdekke mysteriene i den guddommelige og menneskelige forbindelsen

Author

Jeff Pippenger

Published

March 22, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The two sticks are joined together to become one temple. Forty-six being the symbol of the temple, and it is forty-six years that separates the northern kingdom’s captivity, from the southern kingdom’s captivity. When the trampling down of the sanctuary and host is accomplished at the time of the end in 1798, it is forty-six years that joins the two sticks into a temple. From 723 BC to 677 BC, the temple was torn down and trampled upon. In 1798 the trampling down ended and by 1844, a temple had been erected. There they were to become one nation, with one king, and cease to sin for eternity. That was the plan, but the rebellion of 1863 pushed the plan back to 2001.

De to stavene føyes sammen til å bli ett tempel. Seksogførti er symbolet på templet, og det er seksogførti år som skiller det nordlige rikets fangenskap fra det sørlige rikets fangenskap. Når nedtrampingen av helligdommen og hæren er fullbyrdet ved endetiden i 1798, er det seksogførti år som føyer de to stavene sammen til et tempel. Fra 723 f.Kr. til 677 f.Kr. ble templet revet ned og trampet under fot. I 1798 opphørte nedtrampingen, og innen 1844 var et tempel blitt reist. Der skulle de bli ett folk, med én konge, og opphøre å synde i all evighet. Det var planen, men opprøret i 1863 skjøv planen tilbake til 2001.

Paul identifies the church as the body, and Christ as the head, and Paul uses the body as a symbol of the flesh. The flesh and the body are interchangeable terms for Paul.

Paulus identifiserer menigheten som legemet og Kristus som hodet, og Paulus bruker legemet som et symbol på kjødet. Kjødet og legemet er ombyttelige begreper for Paulus.

> For if ye live after the flesh, ye shall die: but if ye through the Spirit do mortify the deeds of the body, ye shall live. Romans 8:13.

> For dersom dere lever etter kjødet, skal dere dø; men dersom dere ved Ånden døder legemets gjerninger, skal dere leve. Romerne 8:13.

The design of the human temple is based upon the design of God’s temple. The body, which is the Church, equates to the flesh in an individual’s temple. In the temple of an individual, the mind is the head, and the body is the flesh.

Utformingen av det menneskelige tempel er basert på utformingen av Guds tempel. Legemet, som er Kirken, tilsvarer kjødet i et individs tempel. I et individs tempel er sinnet hodet, og legemet er kjødet.

> For we are members of his body, of his flesh, and of his bones. For this cause shall a man leave his father and mother, and shall be joined unto his wife, and they two shall be one flesh. This is a great mystery: but I speak concerning Christ and the church. Ephesians 5:30–32.

> For vi er lemmer på hans legeme, av hans kjøtt og av hans ben. Derfor skal mannen forlate sin far og sin mor og holde seg til sin hustru, og de to skal være ett kjød. Dette er en stor hemmelighet; men jeg taler om Kristus og menigheten. Efeserne 5:30–32.

The temple which John was to measure, when the sounding of the seventh angel marked the beginning of the work of finishing the mystery of God, was God’s temple, but man’s temple was created in the image of God’s temple. They are interchangeable symbols. Moses was on the mount for forty-six days when he was shown the pattern that he was to use when raising up the earthly tabernacle. The pattern was taken from the heavenly temple.

Tempelet som Johannes skulle måle, da den sjuende engels basunlød markerte begynnelsen på verket med å fullføre Guds mysterium, var Guds tempel; men menneskets tempel ble skapt i bildet av Guds tempel. De er ombyttelige symboler. Moses var på fjellet i førtiseks dager da han fikk vist det mønster han skulle bruke når han reiste opp det jordiske tabernakel. Mønsteret var tatt fra det himmelske tempel.

Christ was the heavenly temple, manifested in the flesh, and He represents the pattern of the human temple, for men were created in His image. For this reason, the pattern of the human temple is represented with forty-six chromosomes.

Kristus var det himmelske tempel, åpenbart i kjødet, og Han representerer forbildet for det menneskelige tempel, for menneskene ble skapt i Hans bilde. Av denne grunn er forbildet for det menneskelige tempel fremstilt med førtiseks kromosomer.

The temples are prophetically interchangeable. Thus, the temple John was told to measure consisted of only two apartments, with no courtyard. The first apartment represents the human temple, the church (the bride), the nation, the body, which is the flesh. The second apartment represents the divine temple, the bridegroom, the king, the head, which is the mind. The promise of the everlasting covenant that is accomplished for the one hundred and forty-four thousand in the last days, has been illustrated by the two sticks of Ezekiel chapter thirty-seven. It has been illustrated by John’s temple, which consists of two apartments. It has been illustrated by Paul’s specific definitions of the mystery of Christ in the believer, the hope of glory.

Templene er profetisk ombyttelige. Derfor bestod templet som Johannes fikk beskjed om å måle, bare av to avdelinger, uten noen forgård. Den første avdelingen representerer det menneskelige tempel, menigheten (bruden), nasjonen, legemet, som er kjødet. Den andre avdelingen representerer det guddommelige tempel, brudgommen, kongen, hodet, som er sinnet. Løftet om den evige pakt, som fullbyrdes for de hundre og førtifire tusen i de siste dager, er blitt illustrert ved de to stavene i Esekiel kapittel trettisju. Det er blitt illustrert ved Johannes’ tempel, som består av to avdelinger. Det er blitt illustrert ved Paulus’ særskilte definisjoner av mysteriet om Kristus i den troende, herlighetens håp.

The work of sealing the one hundred and forty-four thousand is the work of permanently combining Divinity with humanity. That work is accomplished during the sounding of the Seventh Trumpet. That combination is represented, line upon line, in a variety of ways in the Scriptures. The work of justification and sanctification are the theological terms for the work. Justification is the work of Christ as our Substitute, and the work of sanctification is the work of Christ as our Example. Justification represents our title for heaven and sanctification represents our fitness for heaven. Both those works are brought to the believer by the presence of the Holy Spirit. That work is represented as the writing of God’s law upon the hearts and minds of those who are accepted into the everlasting covenant.

Arbeidet med å besegle de hundre og førtifire tusen er arbeidet med å forene guddommelighet med menneskelighet på en varig måte. Dette arbeidet fullbyrdes under lyden av den sjuende basun. Denne foreningen fremstilles, linje på linje, på ulike måter i Skriftene. Rettferdiggjørelsens og helliggjørelsens verk er de teologiske betegnelsene for dette arbeidet. Rettferdiggjørelsen er Kristi verk som vår stedfortreder, og helliggjørelsens verk er Kristi verk som vårt eksempel. Rettferdiggjørelsen representerer vår rett til himmelen, og helliggjørelsen representerer vår skikkethet for himmelen. Begge disse verk blir brakt den troende ved Den Hellige Ånds nærvær. Dette arbeidet fremstilles som innskrivningen av Guds lov i hjertene og sinnene til dem som blir tatt opp i den evige pakt.

The “mind” represents the apartment in the temple, where the head resides. The mind is what is called the higher nature, as opposed to the flesh, which is the lower nature. The mind is represented by our thoughts, the flesh is represented by our feelings.

«Sinnet» representerer rommet i tempelet, der hodet befinner seg. Sinnet er det som kalles den høyere natur, i motsetning til kjødet, som er den lavere natur. Sinnet representeres ved våre tanker, kjødet representeres ved våre følelser.

> “Many experience needless unhappiness. They take their minds from Jesus, and center them too much upon self. They magnify small difficulties, and talk discouragements. They are guilty of the great sin of needless repining over God’s providences. For all that we have and are, we are indebted to God. He has given us powers, that, to a certain extent, are similar to those which he himself possesses; and we should labor earnestly to develop these powers, not to please and exalt self, but to glorify him.

> «Mange opplever unødig ulykkelighet. De vender tankene bort fra Jesus og retter dem altfor mye mot seg selv. De forstørrer små vanskeligheter og taler motløshet. De gjør seg skyldige i den store synd å knurre unødig over Guds forsyn. For alt det vi har og er, står vi i gjeld til Gud. Han har gitt oss evner som, til en viss grad, ligner dem han selv eier; og vi bør arbeide alvorlig for å utvikle disse evnene, ikke for å behage og opphøye selvet, men for å herliggjøre ham.»

> “We should not allow our minds to be swayed from allegiance to God. Through Christ we may and should be happy, and should acquire habits of self-control. Even the thoughts must be brought into subjection to the will of God, and the feelings under the control of reason and religion. Our imagination was not given us to be allowed to run riot and have its own way, without any effort at restraint and discipline. If the thoughts are wrong, the feelings will be wrong; and the thoughts and feelings combined make up the moral character. When we decide that as Christians we are not required to restrain our thoughts and feelings, we are brought under the influence of evil angels, and invite their presence and their control. If we yield to our impressions and allow our thoughts to run in a channel of suspicion, doubt, and repining, we shall be unhappy, and our lives will prove a failure.” Review and Herald, April 21, 1885.

> «Vi bør ikke tillate at våre sinn blir vaklet bort fra troskapen mot Gud. Ved Kristus kan og bør vi være lykkelige, og vi bør tilegne oss vaner i selvbeherskelse. Selv tankene må bringes i underkastelse under Guds vilje, og følelsene under fornuftens og religionens kontroll. Vår innbilningskraft ble ikke gitt oss for at den skulle få løpe løpsk og gå sine egne veier, uten noe forsøk på tilbakeholdenhet og disiplin. Dersom tankene er gale, vil følelsene være gale; og tanker og følelser sammen utgjør den moralske karakter. Når vi bestemmer at vi som kristne ikke er forpliktet til å holde våre tanker og følelser i tømme, kommer vi inn under onde englers innflytelse og innbyr deres nærvær og deres herredømme. Hvis vi gir etter for våre inntrykk og lar våre tanker følge et spor av mistenksomhet, tvil og knurren, skal vi være ulykkelige, og våre liv vil vise seg å være mislykkede.» Review and Herald, 21. april 1885.

Thoughts and feelings combined make up moral character. Our character is made up of a lower and a higher nature, the mind is the higher nature, and if the thoughts of the mind are sanctified, our feelings will be sanctified. This is because the mind is the higher controlling nature of the two nature’s which make up our humanity. The “powers,” that were designed as part of our being, are “to a certain extent,” “similar to those which” Christ “possesses,” for we were created in His image, and we “should labor earnestly to develop” those “powers.”

Tanker og følelser til sammen utgjør den moralske karakter. Vår karakter består av en lavere og en høyere natur; sinnet er den høyere natur, og dersom sinnets tanker blir helliggjort, vil våre følelser bli helliggjort. Dette er fordi sinnet er den høyere, styrende natur av de to naturer som utgjør vår menneskelighet. De «krefter» som var tiltenkt som en del av vårt vesen, er «i en viss grad» «lignende dem som» Kristus «besitter», for vi ble skapt i Hans bilde, og vi «bør arbeide alvorlig for å utvikle» disse «krefter».

The powers which are part of the higher nature, or the mind of a human being are judgment, memory, conscience and especially the will.

De krefter som er en del av menneskets høyere natur, eller sinn, er dømmekraft, hukommelse, samvittighet og fremfor alt viljen.

> “Many are inquiring, ‘How am I to make the surrender of myself to God?’ You desire to give yourself to Him, but you are weak in moral power, in slavery to doubt, and controlled by the habits of your life of sin. Your promises and resolutions are like ropes of sand. You cannot control your thoughts, your impulses, your affections. The knowledge of your broken promises and forfeited pledges weakens your confidence in your own sincerity, and causes you to feel that God cannot accept you; but you need not despair. What you need to understand is the true force of the will. This is the governing power in the nature of man, the power of decision, or of choice. Everything depends on the right action of the will. The power of choice God has given to men; it is theirs to exercise. You cannot change your heart, you cannot of yourself give to God its affections; but you can choose to serve Him. You can give Him your will; He will then work in you to will and to do according to His good pleasure. Thus your whole nature will be brought under the control of the Spirit of Christ; your affections will be centered upon Him, your thoughts will be in harmony with Him.

> «Mange spør: «Hvordan skal jeg overgi meg selv til Gud?» Du ønsker å gi deg selv til Ham, men du er svak i moralsk kraft, i tvilens trelldom og behersket av vanene fra ditt syndige liv. Dine løfter og beslutninger er som rep av sand. Du kan ikke kontrollere dine tanker, dine tilbøyeligheter, dine følelser. Kunnskapen om dine brutte løfter og sviktede forpliktelser svekker din tillit til din egen oppriktighet og får deg til å føle at Gud ikke kan ta imot deg; men du behøver ikke fortvile. Det du trenger å forstå, er viljens sanne kraft. Dette er den styrende makt i menneskets natur, beslutningens eller valgets kraft. Alt avhenger av viljens rette bruk. Valgets kraft har Gud gitt menneskene; det er deres å utøve den. Du kan ikke forandre ditt hjerte, du kan ikke av deg selv gi Gud dets hengivenhet; men du kan velge å tjene Ham. Du kan gi Ham din vilje; da vil Han virke i deg både å ville og å gjøre etter sitt gode behag. Slik vil hele din natur bli brakt inn under Kristi Ånds herredømme; dine følelser vil være rettet mot Ham, dine tanker vil være i samsvar med Ham.»

> “Desires for goodness and holiness are right as far as they go; but if you stop here, they will avail nothing. Many will be lost while hoping and desiring to be Christians. They do not come to the point of yielding the will to God. They do not now choose to be Christians.

> «Ønsker om godhet og hellighet er riktige så langt de rekker; men dersom du stanser her, vil de ikke gagne noe. Mange vil gå fortapt mens de håper og ønsker å være kristne. De kommer ikke til det punkt å overgi viljen til Gud. De velger ikke nå å være kristne. »

> “Through the right exercise of the will, an entire change may be made in your life. By yielding up your will to Christ, you ally yourself with the power that is above all principalities and powers. You will have strength from above to hold you steadfast, and thus through constant surrender to God you will be enabled to live the new life, even the life of faith.” Steps to Christ, 47, 48.

> «Ved den rette utøvelse av viljen kan en fullstendig forandring skje i ditt liv. Ved å overgi din vilje til Kristus forener du deg med den makt som står over alle makter og myndigheter. Du vil få styrke ovenfra til å holde deg urokkelig fast, og således vil du ved stadig overgivelse til Gud bli satt i stand til å leve det nye livet, selve troens liv.» Veien til Kristus, 47, 48.

The power of the will is the “governing power” in the nature of man, and the governor is located in the apartment of the human temple that is allied “with the power that is above all principalities and powers.” The place where the union of Divinity with humanity occurs in the human temple is the citadel of the soul. Every human has a citadel, and it is either occupied by Christ, or the arch enemy of Christ.

Viljens kraft er den «styrende kraft» i menneskets natur, og herskeren er plassert i den avdeling av det menneskelige tempel som er forbundet «med den makt som er over alle makter og myndigheter». Det sted i det menneskelige tempel hvor foreningen mellom guddommelighet og menneskelighet finner sted, er sjelens citadell. Ethvert menneske har et citadell, og det er enten besatt av Kristus eller av Kristi erkefiende.

> “When Christ takes possession of the citadel of the soul, the human agent becomes one with him. And he who is one with Christ, maintaining his unity, enthroning him in the heart, and obeying his commands, is safe from the snares of the wicked one. United to Christ, he gathers to himself the graces of Christ, and consecrates strength and efficiency and power to the Lord in winning souls to him. By co-operation with the Saviour he becomes the instrument through which God works. Then when Satan comes, and strives to take possession of the soul, he finds that Christ has made him stronger than the strong man armed.” Review and Herald, December 12, 1899.

> «Når Kristus tar borgen i sjelen i eie, blir den menneskelige aktør ett med ham. Og den som er ett med Kristus, bevarer sin enhet med ham, troner ham i hjertet og adlyder hans befalinger, er trygg for den ondes snarer. Forenet med Kristus samler han til seg Kristi nådegaver og vier styrke og virksomhet og kraft til Herren i arbeidet med å vinne sjeler for ham. Ved samarbeid med Frelseren blir han det redskap som Gud virker gjennom. Når så Satan kommer og søker å ta sjelen i eie, finner han at Kristus har gjort ham sterkere enn den sterke, væpnede mann.» Review and Herald, 12. desember 1899.

The citadel of the soul is the heart and mind of the human being. The promise of the new covenant identifies three primary promises for the believer. He is promised to have a land to live in, as the Garden of Eden was for Adam and Eve, which in turn represented the promised land for His covenant with ancient Israel, which in turn represented the spiritual glorious land for spiritual Israel, and which all three provide witness, line upon line, to the promise of the earth made new, for those who overcome as He overcame.

Sjelens citadell er menneskets hjerte og sinn. Løftet om den nye pakt angir tre primære løfter for den troende. Det loves ham å ha et land å bo i, slik Edens hage var for Adam og Eva, som igjen representerte det lovede land i Hans pakt med det gamle Israel, som igjen representerte det åndelige herlige land for det åndelige Israel, og som alle tre vitner, linje på linje, om løftet om jorden gjort ny, for dem som seirer slik Han seiret.

When Adam and Eve sinned, they were “scattered” out of the Garden of Eden for “seven times”, and it is after seven millennia that the earth is made new, and the garden of Eden is restored. The scattering of ancient Israel for “seven times,” was typified by the scattering of Adam and Eve. The covenant promises a land to dwell in, and it was the promise of Eden restored. The trampling down of the sanctuary and the host represents the progressive escalation of sin within the human family that began with the sin of Adam.

Da Adam og Eva syndet, ble de «spredt» ut av Edens hage i «sju tider», og det er etter sju årtusener at jorden blir gjort ny og Edens hage blir gjenopprettet. Spredningen av det gamle Israel i «sju tider» ble forbilledliggjort ved spredningen av Adam og Eva. Pakten lover et land å bo i, og det var løftet om Eden gjenopprettet. Nedtrampingen av helligdommen og hæren representerer den gradvise opptrappingen av synden innen menneskeslekten som begynte med Adams synd.

The other two promises of the covenant are that the faithful will receive a new body and a new mind, even the mind of Christ. The body is the flesh, the lower nature, and in relation to Christ it is the church. The mind is the higher nature, it is what Sister White identifies as the “citadel of the soul.” Paul clearly teaches that we receive the mind of Christ at the moment we accept the requirements of the gospel, when we are justified. He also teaches that we do not receive a new and glorified body until the Second Coming.

De to andre løftene i pakten er at de trofaste skal få et nytt legeme og et nytt sinn, ja Kristi sinn. Legemet er kjødet, den lavere natur, og i relasjon til Kristus er det menigheten. Sinnet er den høyere natur; det er det Søster White omtaler som «sjelens borg». Paulus lærer tydelig at vi mottar Kristi sinn i det øyeblikk vi godtar evangeliets krav, når vi blir rettferdiggjort. Han lærer også at vi ikke mottar et nytt og herliggjort legeme før ved det annet komme.

> Behold, I show you a mystery; We shall not all sleep, but we shall all be changed, In a moment, in the twinkling of an eye, at the last trump: for the trumpet shall sound, and the dead shall be raised incorruptible, and we shall be changed. For this corruptible must put on incorruption, and this mortal must put on immortality. So when this corruptible shall have put on incorruption, and this mortal shall have put on immortality, then shall be brought to pass the saying that is written, Death is swallowed up in victory. O death, where is thy sting? O grave, where is thy victory? The sting of death is sin; and the strength of sin is the law. 1 Corinthians 15:51–56.

> Se, jeg sier dere en hemmelighet: Vi skal ikke alle sovne inn, men vi skal alle bli forvandlet, i et nu, i et øyeblikk, ved den siste basun. For basunen skal lyde, og de døde skal oppstå uforgjengelige, og vi skal bli forvandlet. For dette forgjengelige må ikles uforgjengelighet, og dette dødelige må ikles udødelighet. Men når dette forgjengelige er blitt ikledd uforgjengelighet, og dette dødelige er blitt ikledd udødelighet, da skal det ordet bli oppfylt som står skrevet: Døden er oppslukt til seier. Død, hvor er din brodd? Grav, hvor er din seier? Dødens brodd er synden, og syndens kraft er loven. 1 Korinterbrev 15:51–56.

A doctrine, which John says identifies those who believe such fallacious teachings are antichrist, argues that Christ never accepted a body that was subject to the effects of sin that had began to impact the human family from Adam’s sin onward.

En lære, som Johannes sier identifiserer dem som tror på slike villedende læresetninger som antikrist, hevder at Kristus aldri tok på seg et legeme som var underlagt syndens virkninger, hvilke hadde begynt å påvirke menneskeslekten fra og med Adams synd.

> And every spirit that confesseth not that Jesus Christ is come in the flesh is not of God: and this is that spirit of antichrist, whereof ye have heard that it should come; and even now already is it in the world. 1 John 4:3.

> Og enhver ånd som ikke bekjenner at Jesus Kristus er kommet i kjødet, er ikke av Gud; og dette er antikrists ånd, som dere har hørt skulle komme, og den er allerede nå i verden. 1 Johannes 4:3.

The wine of Babylon (antichrist) that teaches the “Immaculate Conception”, claims that Mary was made perfect, as were Adam and Eve before sin, in order that the birth of Jesus would be based upon a conception of divinity (the Holy Spirit), with perfect humanity (Mary.) The false doctrine of the Immaculate Conception is not addressing when Jesus was conceived in Mary’s womb, but how Mary was conceived with the perfection of Adam and Eve. To suggest that the flesh Christ took upon Himself when He came to redeem man was sinless flesh, which did not contain the effects of heredity is a teaching of antichrist.

Babylons (antikristens) vin, som lærer den «ubeflekkede unnfangelse», hevder at Maria ble gjort fullkommen, slik Adam og Eva var før syndefallet, for at Jesu fødsel skulle bygge på en unnfangelse av guddommelighet (Den Hellige Ånd) med fullkommen menneskelighet (Maria). Den falske læren om den ubeflekkede unnfangelse handler ikke om når Jesus ble unnfanget i Marias morsliv, men om hvordan Maria ble unnfanget med den samme fullkommenhet som Adam og Eva. Å antyde at det kjødet Kristus tok på seg da Han kom for å gjenløse mennesket, var syndfritt kjød, som ikke bar arvelighetens virkninger, er en antikristelig lære.

> For many deceivers are entered into the world, who confess not that Jesus Christ is come in the flesh. This is a deceiver and an antichrist. 2 John 1:7.

> For mange forførere er gått ut i verden, slike som ikke bekjenner at Jesus Kristus er kommet i kjød. Dette er forføreren og antikrist. 2 Johannes 1:7.

When Christ was resurrected inspiration carefully points out that He then had a glorified body. His resurrection represented the resurrection of the righteous at the Second Coming, and it is there that we receive the covenant promise of a new body.

Da Kristus ble oppreist, påpeker inspirasjonen med omhu at Han da hadde et herliggjort legeme. Hans oppstandelse representerte de rettferdiges oppstandelse ved det annet komme, og det er der vi mottar paktsløftet om et nytt legeme.

> “The time had come for Christ to ascend to His Father’s throne. As a divine conqueror He was about to return with the trophies of victory to the heavenly courts. Before His death He had declared to His Father, ‘I have finished the work which Thou gavest Me to do.’ John 17:4. After His resurrection He tarried on earth for a season, that His disciples might become familiar with Him in His risen and glorified body. Now He was ready for the leave-taking. He had authenticated the fact that He was a living Saviour. His disciples need no longer associate Him with the tomb. They could think of Him as glorified before the heavenly universe.” The Desire of Ages, 829.

> Tiden var kommet da Kristus skulle stige opp til sin Fars trone. Som en guddommelig seierherre var Han i ferd med å vende tilbake til de himmelske saler med seierens trofeer. Før sin død hadde Han erklært for sin Far: «Jeg har fullført den gjerning som du gav meg å gjøre.» Joh 17,4. Etter sin oppstandelse ble Han værende på jorden en tid, for at Hans disipler skulle bli fortrolige med Ham i Hans oppstandne og herliggjorte legeme. Nå var Han rede til avskjeden. Han hadde stadfestet det faktum at Han var en levende Frelser. Hans disipler behøvde ikke lenger å knytte Ham til graven. De kunne tenke på Ham som herliggjort for det himmelske univers. The Desire of Ages, 829.

The covenant promise, of a land to dwell in, is fulfilled at the earth made new, when Eden is restored and the “seven times” (seven thousand years), scattering of the humanity of the first Adam is concluded. The covenant promise of a new and glorified body is provided at the Second Coming, in the twinkling of an eye.

Paktsløftet om et land å bo i blir oppfylt på den nyskapte jord, når Eden gjenopprettes og «de sju tider» (sju tusen år), da menneskeheten fra den første Adam ble spredt, er til ende. Paktsløftet om et nytt og herliggjort legeme blir gitt ved det annet komme, i et øyeblikk, ved det siste basunstøt.

> “The story of Bethlehem is an exhaustless theme. In it is hidden ‘the depth of the riches both of the wisdom and knowledge of God.’ Romans 11:33. We marvel at the Saviour’s sacrifice in exchanging the throne of heaven for the manger, and the companionship of adoring angels for the beasts of the stall. Human pride and self-sufficiency stand rebuked in His presence. Yet this was but the beginning of His wonderful condescension. It would have been an almost infinite humiliation for the Son of God to take man’s nature, even when Adam stood in his innocence in Eden. But Jesus accepted humanity when the race had been weakened by four thousand years of sin. Like every child of Adam He accepted the results of the working of the great law of heredity. What these results were is shown in the history of His earthly ancestors. He came with such a heredity to share our sorrows and temptations, and to give us the example of a sinless life.” The Desire of Ages, 48.

> «Fortellingen om Betlehem er et uutømmelig tema. I den er skjult ‘dybden i rikdommen både av Guds visdom og kunnskap.’ Romerne 11:33. Vi undres over Frelserens offer idet han byttet himmelens trone mot krybben, og fellesskapet med tilbedende engler mot dyrene i stallen. Menneskelig stolthet og selvtilstrekkelighet står irettesatt i hans nærvær. Likevel var dette bare begynnelsen på hans vidunderlige nedlatenhet. Det ville ha vært en nesten uendelig ydmykelse for Guds Sønn å ta på seg menneskets natur, selv da Adam sto i sin uskyld i Eden. Men Jesus tok imot menneskeheten da slekten var blitt svekket av fire tusen år med synd. Som hvert barn av Adam tok han imot følgene av den store arvelovens virkning. Hva disse følgene var, blir vist i historien om hans jordiske forfedre. Han kom med en slik arvelighet for å dele våre sorger og fristelser, og for å gi oss eksemplet på et syndfritt liv.» Alfa og Omega, 48.

When a man meets the requirements of the gospel, he then and there receives a new mind, even the mind of Christ, but the body, or as Paul also calls it the flesh, is changed at the Second Coming. The lower nature, which consists of the feelings, is not eliminated at conversion. Those feelings, which are one part of the moral character, remain until the Second Coming. Those feelings represent the emotional system, that are associated with the hormonal system. They represent the senses that are associated with the nervous system. All the elements of man’s lower nature that are considered as feelings, are divided into two basic categories. One type of feeling is the tendencies that we inherited from our ancestors, and the other types of feelings are cultivated tendencies which we developed by our own choices.

Når et menneske oppfyller evangeliets krav, mottar det da og der et nytt sinn, ja, Kristi sinn, men legemet, eller slik Paulus også kaller det, kjødet, blir forvandlet ved det annet komme. Den lavere natur, som består av følelsene, blir ikke utslettet ved omvendelsen. Disse følelsene, som utgjør én del av den moralske karakter, forblir inntil det annet komme. Disse følelsene representerer det emosjonelle system, som er forbundet med hormonsystemet. De representerer sansene, som er forbundet med nervesystemet. Alle elementene i menneskets lavere natur som regnes som følelser, deles inn i to grunnleggende kategorier. Den ene type følelser er de tilbøyeligheter vi har arvet fra våre forfedre, og de andre typer følelser er dyrkede tilbøyeligheter som vi har utviklet ved våre egne valg.

Some inherited tendencies are simply part of the human design, and some types of inherited tendencies are to do evil. The cultivated types of feelings are what we establish by our own choices, and the inherited tendencies are transmitted by “the great law of heredity.”

Noen nedarvede tilbøyeligheter er ganske enkelt en del av menneskets natur, og noen former for nedarvede tilbøyeligheter går i retning av det onde. De tillærte følelsesmønstrene er dem vi etablerer ved våre egne valg, og de nedarvede tilbøyelighetene overføres ved «arvelighetens store lov».

Jesus “accepted humanity when the race had been weakened by four thousand years of sin. Like every child of Adam He accepted the results of the working of the great law of heredity. What these results were is shown in the history of His earthly ancestors. He came with such a heredity to share our sorrows and temptations, and to give us the example of a sinless life.” With the results of four thousand years of the working of the great law of heredity, Jesus always kept those tendencies in subjection by the exercise of His will, and He never once participated in cultivating any sinful feelings.

Jesus «påtok seg menneskenaturen da slekten var blitt svekket av fire tusen års synd. Som ethvert Adams barn tok Han på seg følgene av den store arvelovens virkning. Hva disse følgene var, vises i historien om Hans jordiske forfedre. Med en slik arv kom Han for å dele våre sorger og fristelser og gi oss eksempelet på et syndfritt liv.» Med følgene av fire tusen års virkning av den store arveloven holdt Jesus alltid disse tilbøyelighetene underlagt ved utøvelsen av sin vilje, og Han tok aldri del i å nære noen syndige følelser.

Had Jesus accepted a human body, as represented by Adam and Eve before they sinned, without the accepting the results of the weakening of humanity that had occurred over four thousand years of degradation, then He would not have provided an Example, of how every child of God can overcome.

Dersom Jesus hadde tatt på seg et menneskelig legeme, slik Adam og Eva representerte det før de syndet, uten å ta på seg følgene av den svekkelsen av menneskeheten som hadde funnet sted gjennom mer enn fire tusen års forfall, ville Han ikke ha gitt et eksempel på hvordan hvert Guds barn kan seire.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> “Many look on this conflict between Christ and Satan as having no special bearing on their own life; and for them it has little interest. But within the domain of every human heart this controversy is repeated. Never does one leave the ranks of evil for the service of God without encountering the assaults of Satan. The enticements which Christ resisted were those that we find it so difficult to withstand. They were urged upon Him in as much greater degree as His character is superior to ours. With the terrible weight of the sins of the world upon Him, Christ withstood the test upon appetite, upon the love of the world, and upon that love of display which leads to presumption. These were the temptations that overcame Adam and Eve, and that so readily overcome us.

> «Mange betrakter denne konflikten mellom Kristus og Satan som noe som ikke har noen særlig betydning for deres eget liv; og for dem har den liten interesse. Men innenfor hvert menneskes hjertes område gjentas denne striden. Aldri forlater noen ondskapens rekker for å tjene Gud uten å møte Satans angrep. De fristelser som Kristus motstod, var slike som vi finner det så vanskelig å stå imot. De ble rettet mot Ham i så mye større grad som Hans karakter er opphøyd over vår. Med den fryktelige vekten av verdens synder hvilende på Ham bestod Kristus prøven når det gjaldt appetitten, kjærligheten til verden og den kjærlighet til å vise seg fram som leder til overmot. Dette var de fristelser som overvant Adam og Eva, og som så lett overvinner oss.»

> “Satan had pointed to Adam’s sin as proof that God’s law was unjust, and could not be obeyed. In our humanity, Christ was to redeem Adam’s failure. But when Adam was assailed by the tempter, none of the effects of sin were upon him. He stood in the strength of perfect manhood, possessing the full vigor of mind and body. He was surrounded with the glories of Eden, and was in daily communion with heavenly beings. It was not thus with Jesus when He entered the wilderness to cope with Satan. For four thousand years the race had been decreasing in physical strength, in mental power, and in moral worth; and Christ took upon Him the infirmities of degenerate humanity. Only thus could He rescue man from the lowest depths of his degradation.

> «Satan hadde pekt på Adams synd som bevis for at Guds lov var urettferdig og ikke kunne holdes. I vår menneskenatur skulle Kristus gjenløse Adams fall. Men da Adam ble angrepet av fristeren, hvilte ingen av syndens virkninger over ham. Han sto i den fullkomne manndoms styrke og eide sinnets og legemets fulle kraft. Han var omgitt av Edens herlighet og levde i daglig samfunn med himmelske vesener. Slik var det ikke med Jesus da Han gikk inn i ørkenen for å kjempe mot Satan. I fire tusen år hadde slekten avtatt i fysisk styrke, i sjelelig kraft og i moralsk verd; og Kristus tok på seg den degenererte menneskehets skrøpeligheter. Bare slik kunne Han redde mennesket fra dets fornedrelses dypeste avgrunner.»

> “Many claim that it was impossible for Christ to be overcome by temptation. Then He could not have been placed in Adam’s position; He could not have gained the victory that Adam failed to gain. If we have in any sense a more trying conflict than had Christ, then He would not be able to succor us. But our Saviour took humanity, with all its liabilities. He took the nature of man, with the possibility of yielding to temptation. We have nothing to bear which He has not endured.

> «Mange hevder at det var umulig for Kristus å bli overvunnet av fristelse. Da kunne Han ikke ha vært stilt i Adams sted; Han kunne ikke ha vunnet den seieren som Adam ikke klarte å vinne. Hvis vi i noen forstand har en hardere kamp enn Kristus hadde, da ville Han ikke være i stand til å hjelpe oss. Men vår Frelser tok på seg menneskenaturen, med alle dens svakheter. Han tok menneskets natur, med muligheten for å gi etter for fristelse. Vi har intet å bære som Han ikke har utholdt.»

> “With Christ, as with the holy pair in Eden, appetite was the ground of the first great temptation. Just where the ruin began, the work of our redemption must begin. As by the indulgence of appetite Adam fell, so by the denial of appetite Christ must overcome. ‘And when He had fasted forty days and forty nights, He was afterward an hungered. And when the tempter came to Him, he said, If Thou be the Son of God, command that these stones be made bread. But He answered and said, It is written, Man shall not live by bread alone, but by every word that proceedeth out of the mouth of God.’

> «For Kristus var appetitten, likesom for det hellige paret i Eden, grunnlaget for den første store fristelsen. Nettopp der hvor undergangen begynte, må vår gjenløsnings verk begynne. Slik Adam falt ved å gi etter for appetitten, slik må Kristus seire ved å fornekte appetitten. «Og da han hadde fastet førti dager og førti netter, ble han til sist hungrig. Og da fristeren kom til ham, sa han: Er du Guds Sønn, så byd at disse steinene blir til brød. Men han svarte og sa: Det står skrevet: Mennesket lever ikke av brød alene, men av hvert ord som går ut av Guds munn.»

> “From the time of Adam to that of Christ, self-indulgence had increased the power of the appetites and passions, until they had almost unlimited control. Thus men had become debased and diseased, and of themselves it was impossible for them to overcome. In man’s behalf, Christ conquered by enduring the severest test. For our sake He exercised a self-control stronger than hunger or death. And in this first victory were involved other issues that enter into all our conflicts with the powers of darkness.” The Desire of Ages, 117.

> «Fra Adams tid til Kristi tid hadde selvhengivelsen økt appetittenes og lidenskapenes makt, inntil de nesten hadde ubegrenset herredømme. Slik var menneskene blitt fornedret og syke, og av seg selv var det umulig for dem å seire. På menneskets vegne seiret Kristus ved å utholde den strengeste prøve. For vår skyld utøvde Han en selvbeherskelse sterkere enn sult eller død. Og i denne første seier var andre spørsmål innbefattet, spørsmål som inngår i alle våre kamper mot mørkets makter.» The Desire of Ages, 117.

Back to Articles