Article

# The Book of Daniel - Number Thirty-Six

Daniels bok – nummer trettiseks

Nebuchadnezzar’s Prophetic Symbolism: Unveiling the Millerite Movement’s Historic Waymarks and the Sealed Vision of the Ulai River

Nebukadnesars profetiske symbolikk: Avsløringen av millerittbevegelsens historiske veimerker og den forseglede synet ved elven Ulai

Author

Jeff Pippenger

Published

December 31, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

Daniel chapter one represents the history of the first and second angels from August 11, 1840, until October 22, 1844. Daniel chapter four also addresses the history of the first and second angels from 723 BC, until October 22, 1844. Of course, this is impossible to see without the latter rain methodology of “line upon line.”

Daniel kapittel én fremstiller historien om den første og den andre engel fra 11. august 1840 til 22. oktober 1844. Daniel kapittel fire omhandler også historien om den første og den andre engel fra 723 f.Kr. til 22. oktober 1844. Dette er selvsagt umulig å se uten senregnets metodologi, «linje på linje».

Nebuchadnezzar, in chapter four, is a very complex prophetic symbol. It is important to remind ourselves of what he represents as we begin to consider the unsealing of the Ulai River vision in the history of William Miller. Nebuchadnezzar’s second dream, not unlike William Miller’s second dream, represented the “seven times,” of Leviticus twenty-six, which is the prophetic thread that weaves the entire book of Daniel together. When Daniel interpreted Nebuchadnezzar’s dream of chapter four, he warned him of a coming judgment, and in so doing typified the first angel’s message that arrived into history at the “time of the end” in 1798.

Nebukadnesar er i kapittel fire et svært sammensatt profetisk symbol. Det er viktig å minne oss selv om hva han representerer idet vi begynner å betrakte avforseglingen av synet om Ulai-elven i William Millers historie. Nebukadnesars andre drøm representerte, ikke ulikt William Millers andre drøm, de «sju tider» i 3 Mosebok 26, som er den profetiske tråden som vever hele Daniels bok sammen. Da Daniel tydet Nebukadnesars drøm i kapittel fire, advarte han ham om en kommende dom, og ved å gjøre det foregrep han den første engels budskap, som trådte inn i historien ved «endens tid» i 1798.

When the judgment that Nebuchadnezzar was warned was to come arrived, the arrival typified October 22, 1844, when the investigative judgment began. In chapter four, both the warning message provided by Daniel, and the arrival of the judgment connected with the warning message were represented by the word “hour”. The “hour” of Nebuchadnezzar’s judgment represented the “hour” of God’s judgment in the first angel’s message. It also typified the “hour” of the Sunday law, when God’s executive judgment begins. The portion of Daniel chapter four that represents the arrival of the first angel’s message in 1798, and the arrival of the third angel on October 22, 1844, which is symbolized by the word “hour,” is then repeated and enlarged upon. The technique of repeat and enlarge is a prophetic technique that occurs repeatedly in prophecy, but especially in the book of Daniel.

Da den dommen som Nebukadnesar var blitt advart om skulle komme, inntraff, foregrep denne ankomsten 22. oktober 1844, da den undersøkende dommen begynte. I kapittel fire ble både advarselsbudskapet gitt av Daniel og den inntrufne dommen som var knyttet til advarselsbudskapet, fremstilt ved ordet «time». «Timen» for Nebukadnesars dom representerte «timen» for Guds dom i den første engels budskap. Den foregrep også «timen» for søndagsloven, når Guds fullbyrdende dom begynner. Den delen av Daniel kapittel fire som representerer ankomsten av den første engels budskap i 1798, og ankomsten av den tredje engel den 22. oktober 1844, som symboliseres ved ordet «time», blir deretter gjentatt og utdypet. Teknikken å gjenta og utdype er en profetisk teknikk som forekommer gjentatte ganger i profetiene, men særlig i Daniels bok.

Once Nebuchadnezzar arrived at the “hour” of judgment, the “seven times,” that was his judgment, began, and as the king of the north, he then represented the judgment brought upon the northern kingdom of Israel in 723 BC. He was given the heart of a beast, and a beast is a kingdom in Bible prophecy, and from 723 BC, through to 1798, he represented the two forms of paganism that are so often the subject of the book of Daniel.

Da Nebukadnesar nådde dommens «time», begynte de «sju tider» – det var hans dom – og som kongen i nord representerte han da den dom som kom over Israels nordrike i 723 f.Kr. Han fikk et dyrs hjerte, og et dyr er et rike i Bibelens profeti, og fra 723 f.Kr. og frem til 1798 representerte han de to formene for hedenskap som så ofte er gjenstand for Daniels bok.

For twelve hundred and sixty days, representing twelve hundred and sixty years, he represented the pagan desolating power, and then for another twelve hundred and sixty days, symbolizing twelve hundred and sixty years, he represented the papal desolating power. The heart of both desolating powers was the same, for papalism is simply paganism wearing the profession of Christianity.

I tolv hundre og seksti dager, som representerer tolv hundre og seksti år, representerte han den hedenske ødeleggende makt, og deretter, i ytterligere tolv hundre og seksti dager, som symboliserer tolv hundre og seksti år, representerte han den pavelige ødeleggende makt. Hjertet i begge de ødeleggende makter var det samme, for pavemakten er ganske enkelt hedenskap iført kristendommens bekjennelse.

At the “end of the days,” which is a symbol identified in Daniel chapter twelve, that represents the “time of the end” in 1798, his kingdom was restored unto him. The testimony of Daniel four, and the Spirit of Prophecy, identifies that when his kingdom was restored at the “end of the days,” he was a converted man. He then becomes a prophetic symbol of four significant truths. He becomes the prophetic link between the dragon power of paganism, which he represented in the first half of his “seven times,” and of the beast power, which he represented in the last half of his “seven times.” As a symbol of those two powers, standing as a restored kingdom in 1798, he then represents the third desolating power (the false prophet), which was to reign for seventy symbolic years, while the whore of Tyre was forgotten. As the king of Babylon, Nebuchadnezzar represents the prophetic link between the three powers that would become modern Babylon in the last days, which then leads the world to Armageddon.

Ved «dagenes ende», som er et symbol identifisert i Daniel kapittel tolv, og som representerer «endens tid» i 1798, ble hans rike gjenopprettet for ham. Vitnesbyrdet i Daniel fire, og Profetiens Ånd, identifiserer at da hans rike ble gjenopprettet ved «dagenes ende», var han en omvendt mann. Han blir deretter et profetisk symbol på fire betydningsfulle sannheter. Han blir det profetiske bindeleddet mellom hedenskapets dragemakt, som han representerte i den første halvdelen av sine «sju tider», og dyremakten, som han representerte i den siste halvdelen av sine «sju tider». Som et symbol på disse to maktene, idet han står som et gjenopprettet rike i 1798, representerer han deretter den tredje ødeleggende makten (den falske profet), som skulle herske i sytti symbolske år, mens Tyrus’ skjøge var glemt. Som Babylons konge representerer Nebukadnesar det profetiske bindeleddet mellom de tre maktene som skulle bli det moderne Babylon i de siste dager, og som deretter leder verden til Harmageddon.

He also represented the birth of the United States as the earth beast, which began in 1798 as a lamb, symbolized by his converted experience. He would simultaneously represent the two horns on the earth beast, which as Republicanism and Protestantism representing the strength of the United States, which was what allowed it to become the most favored nation in the world. Yet at the end of the seventy symbolic years those two horns would then be represented as apostate Republicanism and apostate Protestantism, with both horns divided into two classes. Republicanism’s horn would consist of the Democratic party that openly disregarded the sacred principles of the Constitution, and the Republican party that professed to be the defenders and champions of the Constitution, but in actuality denying the sacred principles of the Constitution, while choosing traditions and customs to supersede the principles within that sacred document.

Han representerte også De forente staters fødsel som jorddyret, som begynte i 1798 som et lam, symbolisert ved hans omvendte erfaring. Samtidig skulle han representere de to hornene på jorddyret, nemlig republikanisme og protestantisme, som representerte De forente staters styrke, og som var det som gjorde det mulig for landet å bli den mest begunstigede nasjon i verden. Men ved slutten av de sytti symbolske år skulle disse to hornene da bli fremstilt som frafallen republikanisme og frafallen protestantisme, med begge horn delt i to klasser. Republikanismens horn skulle bestå av Det demokratiske parti, som åpent tilsidesatte Konstitusjonens hellige prinsipper, og Det republikanske parti, som bekjente seg til å være Konstitusjonens forsvarere og forkjempere, men i virkeligheten fornektet Konstitusjonens hellige prinsipper, idet de valgte tradisjoner og skikker til å overstyre prinsippene i dette hellige dokument.

The two parties were typified by the Sadducees and Pharisees in the time of Christ. The spirit of the Sadducees and Pharisees would also be manifested in the horn of apostate Protestantism, with one class upholding Sunday worship and the other Sabbath worship. Nebuchadnezzar’s converted condition at the “end of the days,” in 1798, fitly represents the United States, and both horns of the earth beast. All three symbols—the earth beast and its two horns, were destined to change from a lamb unto a dragon.

De to partiene ble forbildet ved saddukeerne og fariseerne på Kristi tid. Saddukeernes og fariseernes ånd ville også bli åpenbart i hornet til den frafalne protestantismen, idet den ene klassen opprettholder søndagstilbedelsen og den andre sabbatstilbedelsen. Nebukadnesars omvendte tilstand ved «enden på dagene», i 1798, representerer på treffende måte De forente stater og begge hornene på dyret fra jorden. Alle tre symbolene – dyret fra jorden og dets to horn – var bestemt til å forvandles fra et lam til en drage.

Nebuchadnezzar, at the end of his “seven times,” represented the link which identified his literal kingdom of Babylon as the symbol of modern Babylon in the last days, which is made up of the dragon, the beast and the false prophet. He also represented the three prophetic entities represented by the earth beast with two horns, that changes from a lamb unto a dragon during the seventy symbolic years that the whore of Tyre is forgotten. It is profound that his literal kingdom is the very kingdom that typifies the kingdom that reigns for seventy symbolic years.

Nebukadnesar representerte, ved slutten av sine «sju tider», det bindeleddet som identifiserte hans bokstavelige rike Babylon som symbolet på det moderne Babylon i de siste dager, som består av dragen, dyret og den falske profet. Han representerte også de tre profetiske entiteter som fremstilles ved jorddyret med to horn, som forvandles fra et lam til en drage i løpet av de sytti symbolske år da skjøgen Tyrus er glemt. Det er dypt betydningsfullt at hans bokstavelige rike er selve det riket som er et forbilde på det riket som hersker i sytti symbolske år.

Nebuchadnezzar’s symbolism of chapter four, is to be laid over the top of chapter one. When that application is made, it brings together the waymarks of Millerite history, and confirms several truths of the Ulai River vision that were unsealed at that time. The foundation and central pillar of the Millerite movement was the question and answer of Daniel chapter eight, and verses thirteen and fourteen. The question was, “How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot?”

Nebukadnesars symbolikk i kapittel fire skal legges over kapittel én. Når denne anvendelsen foretas, sammenføyer den veimerkene i millerittisk historie og bekrefter flere sannheter i synet om elven Ulai som ble avseglet på den tiden. Grunnvollen og den sentrale søyle i den millerittiske bevegelse var spørsmålet og svaret i Daniels bok kapittel åtte, vers tretten og fjorten. Spørsmålet var: «Hvor lenge varer synet om det stadige offer og ødeleggelsens overtredelse, så både helligdommen og hæren blir gitt til å trampes under fot?»

Of the hundreds, if not thousands of added words in the Bible, it is only the added word “sacrifice” that inspiration identifies as not belonging to the text. When the word is properly removed it clearly identifies that “the daily and the transgression” are two distinct desolating powers. Sister White specifically identifies the word “sacrifice” was added by human wisdom and does not apply to the text, and in the same passage she also identifies that the Millerites were correct in identifying “the daily” as paganism. The grammatical terms within the question of verse thirteen, were carefully identified by Christ through the writings of Sister White, and when governed by the texts and the added inspired instructions, the question is, “How long shall be the vision concerning the two desolating powers of paganism and papalism, that were to trample down both the sanctuary and God’s people?”

Av de hundrer, om ikke tusener, av tilføyde ord i Bibelen, er det bare det tilføyde ordet «offer» som inspirasjonen identifiserer som ikke hørende til teksten. Når ordet med rette fjernes, viser det tydelig at «det daglige og overtredelsen» er to adskilte ødeleggende makter. Søster White identifiserer uttrykkelig at ordet «offer» ble tilføyet av menneskelig visdom og ikke gjelder teksten, og i den samme passasjen identifiserer hun også at millerittene hadde rett i å identifisere «det daglige» som hedenskap. De grammatiske leddene i spørsmålet i vers tretten ble nøye identifisert av Kristus gjennom Søster Whites skrifter, og når de styres av tekstene og de tilføyde inspirerte anvisningene, er spørsmålet: «Hvor lenge skal synet gjelde angående de to ødeleggende maktene, hedenskap og pavedømme, som skulle trampe ned både helligdommen og Guds folk?»

Therefore, when Nebuchadnezzar is located at the “time of the end,” in 1798, he is representing a converted man and therefore represents the “wise” that would understand the central pillar and foundation of Adventism. His conversion identifies the “wise” that understand the “increase of knowledge” which was unsealed at that time, but his own prophetic symbolism directly illustrates the history that is the subject of the question of, “how long would be the vision of the desolating power of paganism and papalism which would trample down God’s people (the host), and God’s sanctuary?” As a symbol of a “wise virgin” who understands the “increase of knowledge,” he represents William Miller, for Miller is the symbol of those who were “wise” in the history that began at the “time of the end,” in 1798.

Derfor, når Nebukadnesar plasseres ved «endens tid», i 1798, fremstiller han en omvendt mann og representerer således de «vise» som skulle forstå adventismens sentrale søyle og grunnvoll. Hans omvendelse identifiserer de «vise» som forstår den «kunnskapsøkning» som ble åpnet på den tid, men hans egen profetiske symbolikk illustrerer direkte den historien som er gjenstand for spørsmålet om: «Hvor lenge skulle synet vare om hedenskapets og pavedømmets ødeleggende makt, som ville nedtråkke Guds folk (hæren) og Guds helligdom?» Som et symbol på en «vis jomfru» som forstår «kunnskapsøkningen», representerer han William Miller, for Miller er symbolet på dem som var «vise» i den historien som begynte ved «endens tid», i 1798.

Nebuchadnezzar is a symbol of the waymark of the “time of the end,” and when laid over chapter one, he also represents the arrival of the first angel at that time, because in chapter four, the “hour” in which Daniel provides Nebuchadnezzar with the warning message, marks when the first angel arrived, and that was 1798. The “hour” when Nebuchadnezzar’s judgment arrived, represented the “hour” of the beginning of God’s investigative judgment on October 22, 1844. The waymarks produced by the symbolism of Nebuchadnezzar in chapter four, are 723 BC, 538, 1798 (the time of the end) and October 22, 1844.

Nebukadnesar er et symbol på veimerket for «endens tid», og når dette legges over kapittel én, representerer han også den første engels ankomst på den tiden, for i kapittel fire markerer den «time» da Daniel gir Nebukadnesar advarselsbudskapet, tidspunktet da den første engelen kom, og det var 1798. Den «time» da Nebukadnesars dom kom, representerte den «time» da Guds undersøkende dom begynte den 22. oktober 1844. Veimerkene som frembringes ved symbolikken omkring Nebukadnesar i kapittel fire, er 723 f.Kr., 538, 1798 («endens tid») og 22. oktober 1844.

The waymarks of Millerite history in Daniel chapter one, begin with Jehoiakim, who is a symbol of the empowerment of the first message which had arrived at the “time of the end,” in 1798. The empowerment of the first message, represented by Jehoiakim, marks August 11, 1840. The conquering of Jehoiakim begins the seventy years of Babylon’s reign, that ends with the decree of Cyrus. Chapter one of Daniel identifies a three-step testing process, represented as a dietary test, followed by a visual test that concludes with a litmus test. Those three tests represent August 11, 1840, when the mighty angel that was no less a personage than Jesus Christ, came down out of heaven with a little book that God’s people were then to “eat”, just as Daniel and the three worthies chose to eat the diet of pulse, rather than the diet of Babylon.

Landemerkene i milleritthistorien i Daniels bok, kapittel én, begynner med Jojakim, som er et symbol på bemyndigelsen av det første budskapet som var kommet ved «endetiden» i 1798. Bemyndigelsen av det første budskapet, fremstilt ved Jojakim, markerer 11. august 1840. Jojakims erobring innleder de sytti årene med Babylons herredømme, som ender med Kyros’ dekret. Kapittel én i Daniels bok identifiserer en tretrinns prøvingsprosess, fremstilt som en prøve knyttet til kosthold, etterfulgt av en visuell prøve som avsluttes med en lakmusprøve. Disse tre prøvene representerer 11. august 1840, da den mektige engelen, som ikke var mindre enn Jesus Kristus selv, kom ned fra himmelen med en liten bok som Guds folk da skulle «ete», slik Daniel og de tre unge mennene valgte å ete en kost av grønnsaker fremfor Babylons kost.

The second test of that process represented the manifestation of the Protestant churches’ rejection of Miller’s message (the first angel’s message), when a distinction could then be seen between the Millerite movement, and the Protestant churches that then began their prophetic role as apostate Protestantism. The distinction between those two classes was as marked as was Daniel and the three worthies’ flesh appearing fairer and fatter for eating the heavenly food, instead of the Babylonian diet. That distinction was marked at the end of the biblical year of 1843 (April 19, 1844), when the tarrying time of the parable of the ten virgins arrived.

Den andre prøven i den prosessen representerte manifestasjonen av de protestantiske kirkers forkastelse av Millers budskap (den første engels budskap), da det deretter kunne sees et skille mellom den millerittiske bevegelsen og de protestantiske kirkene som da begynte sin profetiske rolle som frafallen protestantisme. Skillet mellom disse to klassene var like tydelig som da Daniel og de tre ungdommenes legemer syntes vakrere og fetere fordi de åt den himmelske føde, i stedet for den babylonske kost. Dette skillet ble markert ved slutten av det bibelske året 1843 (19. april 1844), da ventetiden i lignelsen om de ti jomfruer inntrådte.

The third test, which was the litmus test, represented October 22, 1844 when, after three years, the “hour” came when Nebuchadnezzar himself judged and pronounced Daniel and the three worthies “ten times” better than the Babylonian wise men. Placing Daniel chapter four, over chapter one, produces the waymarks of Millerite history beginning with the “time of the end” in 1798; the empowerment of the first angel’s message on August 11, 1840; the first disappointment on April 19, 1844; and the great disappointment of October 22, 1844.

Den tredje prøven, som var lakmusprøven, representerte 22. oktober 1844, da, etter tre år, den «stunden» kom da Nebukadnesar selv dømte og erklærte Daniel og de tre verdige «ti ganger» bedre enn de babylonske vise menn. Å legge Daniel kapittel fire over kapittel én frembringer veimerkene i millerittisk historie, begynnende med «endens tid» i 1798; bemyndigelsen av den første engels budskap den 11. august 1840; den første skuffelsen den 19. april 1844; og den store skuffelsen den 22. oktober 1844.

Beyond identifying the specific waymarks of Millerite history, the two chapters, when brought together “line upon line,” illustrate the message of the first angel, identify the two desolating powers that are the subject of the foundational doctrine of the twenty-three hundred days, and also the three-step testing process of Daniel twelve which always occurs when the book of Daniel is unsealed.

Utover å identifisere de spesifikke veimerkene i millerittisk historie, illustrerer de to kapitlene, når de sammenføyes «linje på linje», den første engels budskap, identifiserer de to ødeleggende maktene som er gjenstand for den grunnleggende læren om de to tusen tre hundre dagene, og også den tretrinns prøvingsprosessen i Daniel tolv, som alltid finner sted når Daniels bok blir avseglet.

They also identify that Nebuchadnezzar, as the symbol of the wise in 1798, in conjunction with his second dream in chapter four, represents William Miller, whose movement was to become the true Protestant horn. The work of William Miller, that represents the foundational truths of Adventism, are represented upon Habakkuk’s two tables, and God directed in the production of both those sacred tables.

De identifiserer også at Nebukadnesar, som symbolet på de vise i 1798, i forbindelse med hans andre drøm i kapittel fire, representerer William Miller, hvis bevegelse skulle bli det sanne protestantiske horn. William Millers verk, som representerer adventismens grunnleggende sannheter, er fremstilt på Habakkuks to tavler, og Gud ledet i frembringelsen av begge disse hellige tavlene.

There were several prophetic truths that Miller did not see correctly because his vantage point of prophetic history disallowed him from recognizing that there are three desolating powers; not only paganism (the dragon), papalism (the beast), but also apostate Protestantism (the false prophet). In God’s providence those prophetic understandings of Miller, that were limited by his vantage point in history, were not represented upon the two sacred tables of Habakkuk.

Det var flere profetiske sannheter som Miller ikke oppfattet riktig, fordi hans utsiktspunkt i den profetiske historie ikke tillot ham å erkjenne at det finnes tre ødeleggende makter: ikke bare hedenskapet (dragen) og pavedømmet (dyret), men også det frafalne protestantisme (den falske profet). I Guds forsyn ble disse profetiske forståelser hos Miller, som var begrenset av hans utsiktspunkt i historien, ikke fremstilt på Habakkuks to hellige tavler.

Nebuchadnezzar’s second dream in chapter four of Daniel, represents William Miller’s second dream. Both dreams address the “seven times,” and Miller’s dream identifies the rejection of his work that began in 1863, and escalates until the Midnight Cry. Both dreams end with a kingdom restored after a period of scattering. For this reason, we will consider Miller’s second dream, before we consider directly the vision of the Ulai River that was unsealed in 1798.

Nebukadnesars andre drøm i kapittel fire i Daniel representerer William Millers andre drøm. Begge drømmene omhandler de «sju tider», og Millers drøm identifiserer forkastelsen av hans verk som begynte i 1863 og tiltar inntil Midnattsropet. Begge drømmene ender med et rike som blir gjenopprettet etter en periode med adspredelse. Av denne grunn vil vi betrakte Millers andre drøm før vi går direkte til synet ved elven Ulai, som ble avseglet i 1798.

> “I dreamed that God, by an unseen hand, sent me a curiously wrought casket about ten inches long by six square, made of ebony and pearls curiously inlaid. To the casket there was a key attached. I immediately took the key and opened the casket, when, to my wonder and surprise, I found it filled with all sorts and sizes of jewels, diamonds, precious stones, and gold and silver coin of every dimension and value, beautifully arranged in their several places in the casket; and thus arranged they reflected a light and glory equaled only to the sun.

> «Jeg drømte at Gud, ved en usynlig hånd, sendte meg et kunstferdig utført skrin, omkring ti tommer langt og seks tommer i kvadrat, laget av ibenholt og perler, kunstferdig innlagt. Til skrinet var det festet en nøkkel. Jeg tok straks nøkkelen og åpnet skrinet, og til min undring og overraskelse fant jeg det fylt med alle slags og størrelser av juveler, diamanter, edelstener og gull- og sølvmynter av enhver størrelse og verdi, vakkert ordnet på sine forskjellige plasser i skrinet; og slik ordnet kastet de tilbake et lys og en herlighet som bare kunne måle seg med solen.»

> “I thought it was not my duty to enjoy this wonderful sight alone, although my heart was overjoyed at the brilliancy, beauty, and value of its contents. I therefore placed it on a center table in my room and gave out word that all who had a desire might come and see the most glorious and brilliant sight ever seen by man in this life.

> «Jeg mente at det ikke var min plikt å nyte dette vidunderlige synet alene, selv om mitt hjerte var fylt av glede over glansen, skjønnheten og verdien av dets innhold. Derfor plasserte jeg det på et bord midt i rommet mitt og lot det bli kunngjort at alle som hadde et ønske om det, kunne komme og se det mest herlige og strålende syn som noe menneske noensinne har sett i dette liv.

> “The people began to come in, at first few in number, but increasing to a crowd. When they first looked into the casket, they would wonder and shout for joy. But when the spectators increased, everyone would begin to trouble the jewels, taking them out of the casket and scattering them on the table. I began to think that the owner would require the casket and the jewels again at my hand; and if I suffered them to be scattered, I could never place them in their places in the casket again as before; and felt I should never be able to meet the accountability, for it would be immense. I then began to plead with the people not to handle them, nor to take them out of the casket; but the more I pleaded, the more they scattered; and now they seemed to scatter them all over the room, on the floor and on every piece of furniture in the room.

> «Folket begynte å komme inn, først få i antall, men etter hvert økte det til en folkemengde. Da de først så ned i skrinet, undret de seg og ropte av glede. Men da tilskuerne ble flere, begynte alle å forstyrre juvelene, ta dem ut av skrinet og spre dem utover bordet. Jeg begynte å tenke at eieren ville kreve skrinet og juvelene tilbake av min hånd; og dersom jeg lot dem bli spredt, ville jeg aldri kunne legge dem tilbake på deres plass i skrinet igjen slik som før; og jeg følte at jeg aldri ville være i stand til å stå til ansvar, for det ville være overveldende. Da begynte jeg å bønnfalle folket om ikke å røre dem eller ta dem ut av skrinet; men jo mer jeg bønnfalt, desto mer spredte de dem; og nå syntes de å spre dem over hele rommet, på gulvet og på hvert møbelstykke i rommet.»

> “I then saw that among the genuine jewels and coin they had scattered an innumerable quantity of spurious jewels and counterfeit coin. I was highly incensed at their base conduct and ingratitude, and reproved and reproached them for it; but the more I reproved, the more they scattered the spurious jewels and false coin among the genuine.

> «Jeg så deretter at de blant de ekte juvelene og myntene hadde spredt en utallig mengde falske juveler og falske mynter. Jeg ble dypt opprørt over deres nedrige handlemåte og utakknemlighet og irettesatte og bebreidet dem for dette; men jo mer jeg irettesatte dem, desto mer spredte de de falske juvelene og de falske myntene blant de ekte. »

> “I then became vexed in my physical soul and began to use physical force to push them out of the room; but while I was pushing out one, three more would enter and bring in dirt and shavings and sand and all manner of rubbish, until they covered every one of the true jewels, diamonds, and coins, which were all excluded from sight. They also tore in pieces my casket and scattered it among the rubbish. I thought no man regarded my sorrow or my anger. I became wholly discouraged and disheartened, and sat down and wept.

> «Da ble jeg fylt av ergrelse i min legemlige sjel og begynte å bruke fysisk makt for å drive dem ut av rommet; men mens jeg drev ut én, kom tre andre inn og brakte med seg skitt og høvelspon og sand og all slags avfall, inntil de dekket hver eneste av de ekte juvelene, diamantene og myntene, slik at alle ble skjult for øyet. De rev også mitt skrin i stykker og spredte det blant avfallet. Jeg syntes at intet menneske aktet på min sorg eller mitt sinne. Jeg ble fullstendig motløs og nedslått, og satte meg ned og gråt.

> “While I was thus weeping and mourning for my great loss and accountability, I remembered God, and earnestly prayed that He would send me help. Immediately the door opened, and a man entered the room, when the people all left it; and he, having a dirt brush in his hand, opened the windows, and began to brush the dirt and rubbish from the room.

> «Mens jeg således gråt og sørget over mitt store tap og mitt ansvar, kom jeg Gud i hu og ba inderlig om at Han ville sende meg hjelp. Straks ble døren åpnet, og en mann kom inn i rommet, hvorpå alle menneskene forlot det; og han åpnet vinduene, idet han hadde en støvkost i hånden, og begynte å feie skitt og rusk ut av rommet.

> “I cried to him to forbear, for there were some precious jewels scattered among the rubbish.

> «Jeg ropte til ham at han måtte avstå, for det lå noen dyrebare juveler spredt omkring blant ruinene.»

> “He told me to ‘fear not,’ for he would ‘take care of them.’

> Han sa til meg at jeg ikke skulle «frykte», for han ville «ta seg av dem».

> “Then, while he brushed the dirt and rubbish, false jewels and counterfeit coin, all rose and went out of the window like a cloud, and the wind carried them away. In the bustle I closed my eyes for a moment; when I opened them, the rubbish was all gone. The precious jewels, the diamonds, the gold and silver coins, lay scattered in profusion all over the room.

> «Mens han da feide bort støv og skrap, falske juveler og falske mynter, steg alt sammen opp og fór ut gjennom vinduet som en sky, og vinden bar det bort. I oppstyret lukket jeg øynene et øyeblikk; da jeg åpnet dem, var alt skrapet borte. De kostbare juvelene, diamantene, gull- og sølvmyntene, lå strødd i overflod over hele rommet.

> “He then placed on the table a casket, much larger and more beautiful than the former, and gathered up the jewels, the diamonds, the coins, by the handful, and cast them into the casket, till not one was left, although some of the diamonds were not bigger than the point of a pin.

> «Deretter satte han på bordet et skrin, langt større og vakrere enn det forrige, og samlet juvelene, diamantene og myntene sammen med håndfuller og kastet dem ned i skrinet, inntil ikke én eneste var tilbake, selv om noen av diamantene ikke var større enn spissen på en nål.»

> “He then called upon me to ‘come and see.’

> «Han kalte deretter på meg og sa at jeg skulle ‘komme og se’.»

> “I looked into the casket, but my eyes were dazzled with the sight. They shone with ten times their former glory. I thought they had been scoured in the sand by the feet of those wicked persons who had scattered and trod them in the dust. They were arranged in beautiful order in the casket, everyone in its place, without any visible pains of the man who cast them in. I shouted with very joy, and that shout awoke me.” Early Writings, 81–83.

> «Jeg så ned i skrinet, men øynene mine ble blendet av synet. De strålte med ti ganger sin tidligere herlighet. Jeg trodde de var blitt pusset i sanden av føttene til de ugudelige personene som hadde spredt dem og tråkket dem ned i støvet. De lå ordnet i vakker orden i skrinet, hver på sin plass, uten noen synlig møye fra mannens side, han som hadde kastet dem inn. Jeg ropte av ren glede, og det ropet vekket meg.» Early Writings, 81–83.

We will address Miller’s dream in the next article.

Vi vil behandle Millers drøm i den neste artikkelen.

The following is an introduction of William Miller’s second dream, written by James White when he published Miller’s dream in the Advent Herald.

Følgende er en innledning til William Millers andre drøm, skrevet av James White da han publiserte Millers drøm i Advent Herald.

> “The following dream was published in the Advent Herald, more than two years since. I then saw that it clearly marked out our past Second Advent experience, and that God gave the dream for the benefit of the scattered flock.

> «Den følgende drømmen ble offentliggjort i Advent Herald for mer enn to år siden. Jeg så da at den klart utpekte vår tidligere erfaring med Kristi annet komme, og at Gud gav drømmen til gagn for den spredte hjord. »

> “Among the signs of the near approach of the great and the terrible day of the Lord, God has placed dreams. See Joel 2:28–31; Acts 2:17–20. Dreams may come in three ways; first, ‘through the multitude of business.’ See Ecclesiastics 5:3. Second, those who are under the foul spirit and deception of Satan, may have dreams through his influence. See Deuteronomy 8:1–5; Jeremiah 23:25–28; 27:9; 29:8; Zechariah 10:2; Jude 8. And third, God has always taught, and still teaches his people more or less by dreams, which come through the agency of angels and the Holy Spirit. Those who stand in the clear light of truth will know when God gives them a dream; and such will not be deceived and led astray by false dreams.

> «Blant tegnene på at Herrens store og forferdelige dag er nær forestående, har Gud satt drømmer. Se Joel 2:28–31; Apg 2:17–20. Drømmer kan komme på tre måter; for det første, «ved mengden av gjøremål». Se Forkynneren 5:3. For det andre kan de som er under Satans urene ånd og bedrag, ha drømmer gjennom hans innflytelse. Se 5 Mosebok 8:1–5; Jeremia 23:25–28; 27:9; 29:8; Sakarja 10:2; Judas 8. Og for det tredje har Gud alltid undervist, og underviser fremdeles sitt folk mer eller mindre ved drømmer, som kommer gjennom englers og Den Hellige Ånds medvirkning. De som står i sannhetens klare lys, vil vite når Gud gir dem en drøm; og slike vil ikke bli bedratt og ført vill av falske drømmer.»

> “‘And he said, Hear now my words; if there be a prophet among you, I the Lord will make myself known unto him in a vision, and will speak unto him in a dream.’ Numbers 12:6. Said Jacob, ‘The angel of the Lord spake unto me in a dream.’ Genesis 31:2. ‘And God came to Laban the Syrian in a dream by night.’ Genesis 31:24. Read the dreams of Joseph, [Genesis 37:5–9], and then the interesting story of their fulfilment in Egypt. ‘In Gibeon the Lord appeared to Solomon in a dream by night.’ 1 Kings 3:5. The great important image of the second chapter of Daniel was given in a dream, also the four beasts, etc. of the seventh chapter. When Herod sought to destroy the infant Saviour Joseph was warned in a dream to flee into Egypt. Matthew 2:13.

> «‘Og han sa: Hør nå mine ord; dersom det er en profet blant dere, vil jeg, Herren, gi meg til kjenne for ham i et syn, og tale til ham i en drøm.’ 4 Mosebok 12:6. Jakob sa: ‘Herrens engel talte til meg i en drøm.’ 1 Mosebok 31:2. ‘Og Gud kom til syreren Laban i en drøm om natten.’ 1 Mosebok 31:24. Les om Josefs drømmer, [1 Mosebok 37:5–9], og deretter den interessante beretningen om deres oppfyllelse i Egypt. ‘I Gibeon åpenbarte Herren seg for Salomo i en drøm om natten.’ 1 Kongebok 3:5. Det store og viktige bildet i det andre kapitlet i Daniel ble gitt i en drøm, likeså de fire dyrene osv. i det sjuende kapitlet. Da Herodes søkte å ødelegge den unge Frelser, ble Josef advart i en drøm om å flykte til Egypt. Matteus 2:13.»

> “‘And it shall come to pass in the LAST DAYS, saith God, I will pour out of my Spirit upon all flesh: and your sons and your daughters shall prophesy, and your young men shall see visions, and your old men shall dream dreams.’ Acts 2:17.

> «‘Og det skal skje i de SISTE DAGER, sier Gud, at jeg vil utgyte av min Ånd over alt kjød; og deres sønner og deres døtre skal profetere, og deres unge menn skal se syner, og deres gamle menn skal drømme drømmer.’ Apg 2,17. »

> “The gift of prophecy, by dreams and visions, is here the fruit of the Holy Spirit, and in the last days is to be manifested sufficiently to constitute a sign. It is one of the gifts of the gospel church.

> «Profetiens gave, ved drømmer og syner, er her Den Hellige Ånds frukt, og skal i de siste dager åpenbares i tilstrekkelig grad til å utgjøre et tegn. Det er en av evangeliets menighets gaver.»

> “‘And he gave some apostles; and some PROPHETS; and some evangelists; and some pastors and teachers; For the perfecting of the saints, for the work of the ministry, for the edifying of the body of Christ.’ Ephesians 4:11–12.

> «Og han gav noen til apostler, og noen til PROFETER, og noen til evangelister, og noen til hyrder og lærere, for å fullkommengjøre de hellige, til tjenestens gjerning, til oppbyggelse av Kristi legeme.» Efeserne 4:11–12.

> “‘And God hath set some in the church, first apostles, secondarily PROPHETS,’ etc. 1 Corinthians 12:28. ‘Despise not PROPHESYINGS.’ 1 Thessalonians 5:20. See also Acts 13:1; 21:9; Romans 7:6; 1 Corinthians 14:1, 24, 39. Prophets or prophesyings are for the edification of the church of Christ; and there is no evidence that can be produced from the word of God, that they were to cease before evangelists, pastors and teachers were to cease. But says the objector, ‘There has been so many false visions and dreams that I cannot have confidence in anything of the kind.’ It is true that Satan has his counterfeit. He always had false prophets, and certainly we may expect them now in this his last hour of deception and triumph. Those who reject such special revelations because the counterfeit exists, may with equal propriety go a little farther and deny that God ever revealed himself to man in a dream or a vision, for the counterfeit always existed.

> «Og Gud har satt noen i menigheten, for det første apostler, for det andre PROFETER,» osv. 1 Korinterbrev 12:28. «Forakt ikke PROFETISKE TALER.» 1 Tessalonikerbrev 5:20. Se også Apostlenes gjerninger 13:1; 21:9; Romerne 7:6; 1 Korinterbrev 14:1, 24, 39. Profeter eller profetiske taler er til oppbyggelse for Kristi menighet; og det finnes intet bevis som kan føres fra Guds ord for at de skulle opphøre før evangelister, hyrder og lærere skulle opphøre. Men innvender motstanderen: «Det har vært så mange falske syner og drømmer at jeg ikke kan ha tillit til noe slikt.» Det er sant at Satan har sin forfalskning. Han har alltid hatt falske profeter, og visselig kan vi vente dem også nå i denne hans siste time av bedrag og triumf. De som forkaster slike særlige åpenbaringer fordi forfalskningen finnes, kan med like stor rett gå litt lenger og benekte at Gud noen gang har åpenbart seg for mennesket i en drøm eller et syn, for forfalskningen har alltid eksistert.

> “Dreams and visions are the medium through which God has revealed himself to man. Through this medium he spake to the prophets; he has placed the gift of prophecy among the gifts of the gospel church, and has classed dreams and visions with the other signs of the ‘LAST DAYS.’ Amen.

> «Drømmer og syner er det middel hvorigjennom Gud har åpenbart seg for mennesket. Gjennom dette middel talte han til profetene; han har satt profetiens gave blant den evangeliske menighets gaver, og har regnet drømmer og syner blant de andre tegn på de «SISTE DAGER». Amen.

> “My object in the above remarks has been to remove objections in a scriptural manner, and prepare the mind of the reader for the following.” James White.

> «Mitt mål med ovenstående bemerkninger har vært å imøtegå innvendinger på en bibelsk måte og forberede leserens sinn på det følgende.» James White.

Back to Articles