Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Nine

Daniels bok - nummer hundre og ni

Unveiling the Triple Application of Prophecy: The Prophetic Significance of Revelation Chapter Nine and the Modern Reformatory Movement

Avsløringen av profetiens tredobbelte anvendelse: Den profetiske betydningen av Åpenbaringen kapittel ni og den moderne reformatoriske bevegelse

Author

Jeff Pippenger

Published

March 1, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The first half of Revelation chapter nine, identifies the fifth trumpet, which is the first woe, and the second half of the chapter identifies the sixth trumpet, which is the second woe. Both trumpets are graphically illustrated on the 1843 and the 1850 pioneer charts. When the last six verses of Daniel eleven were unsealed at the time of the end in 1989 with the collapse of the Soviet Union the reformatory movement of the one hundred and forty-four thousand began.

Den første halvdelen av Åpenbaringen kapittel ni identifiserer den femte basun, som er det første ve, og den andre halvdelen av kapitlet identifiserer den sjette basun, som er det andre ve. Begge basuner er grafisk fremstilt på pionerkartene fra 1843 og 1850. Da de siste seks versene i Daniel elleve ble forseglet opp ved endens tid i 1989, ved Sovjetunionens sammenbrudd, begynte reformbevegelsen til de hundre og førtifire tusen.

Among the truths recognized in 1989, were the great reformatory movements of Bible history, and that they all paralleled each other. All the prophets, and therefore every sacred history, including the sacred reformatory movements, illustrate the final great reformatory movement of the one hundred and forty-four thousand, which is also the mighty movement of the third angel. When the sealing process begins, so too, does the sprinkling of the latter rain. The unsealing of the reformatory movements in 1989, followed by the unsealing of the last six verses of Daniel eleven in 1992, produced an environment of resistance, as always occurs when a new and present truth is unsealed.

Blant de sannhetene som ble erkjent i 1989, var de store reformatoriske bevegelsene i Bibelens historie, og at de alle løp parallelt med hverandre. Alle profetene, og derfor enhver hellig historie, deriblant de hellige reformatoriske bevegelsene, fremstiller den siste store reformatoriske bevegelsen til de hundre og førtifire tusen, som også er den tredje engels mektige bevegelse. Når beseglingsprosessen begynner, begynner også stenkingen av sildigregnet. Avforseglingen av de reformatoriske bevegelsene i 1989, etterfulgt av avforseglingen av de siste seks versene i Daniel elleve i 1992, frembrakte et miljø av motstand, slik det alltid skjer når en ny og nærværende sannhet blir avforseglet.

In the resistance of the truth of the last six verses of Daniel eleven, the Lord opened up the truth that the prophetic history of pagan Rome, combined with the prophetic history of papal Rome, as established upon two witnesses, identifies the prophetic history of modern Rome. The rule of the triple application of prophecy was recognized, and thereafter employed to defend against error and identify and establish truth. The rules that uphold that every reform line parallels the other reform lines, and the rules associated with a triple application of prophecy, became the bedrock of the rules that were established in the movement of the third angel, as had been typified by the rules established, employed, and published in the Millerite history.

I motstanden mot sannheten i de siste seks versene av Daniel elleve åpnet Herren sannheten om at den profetiske historien om det hedenske Roma, sammenholdt med den profetiske historien om det pavelige Roma, slik dette er stadfestet på to vitners grunnlag, identifiserer den profetiske historien om det moderne Roma. Regelen om den tredobbelte anvendelsen av profetien ble erkjent, og deretter tatt i bruk for å forsvare mot villfarelse og identifisere og stadfeste sannheten. Reglene som opprettholder at enhver reformlinje er parallell med de andre reformlinjene, og reglene knyttet til en tredobbel anvendelse av profetien, ble grunnvollen for de reglene som ble stadfestet i den tredje engels bevegelse, slik dette var blitt forbildet ved de reglene som ble stadfestet, anvendt og utgitt i den millerittiske historien.

The triple application of prophecy as a rule, was unsealed for the movement of the one hundred and forty-four thousand, for they are the movement of the latter rain, and Islam of the third woe is the message of the latter rain. The principle of the triple application of prophecy was identified by the Lion of the tribe of Judah, well before Islam of the third woe arrived in history on September 11, 2001, for He desired that His last-day people would easily recognize the message represented by the arrival of the third woe when He returned His people to Jeremiah’s old paths.

Den tredobbelte anvendelsen av profetien ble, som en regel, åpnet for de hundre og førtifiretusenets bevegelse, for de er den sene regns bevegelse, og islam i det tredje ve er den sene regns budskap. Prinsippet om den tredobbelte anvendelsen av profetien ble identifisert av Løven av Juda stamme lenge før islam i det tredje ve inntrådte i historien den 11. september 2001, for Han ønsket at Hans endetidsfolk lett skulle gjenkjenne budskapet som var representert ved ankomsten av det tredje ve da Han førte sitt folk tilbake til Jeremias gamle stier.

The pioneer understanding of the fifth and sixth trumpets as set forth in Revelation chapter nine, was understood to be the passage in the book of Revelation that was the most firmly and clearly supported by history. Uriah Smith begins his presentation of Revelation chapter nine by employing the words of the historian Keith to make that very point.

Pionerforståelsen av den femte og sjette basun, slik den er fremstilt i Åpenbaringen kapittel ni, ble oppfattet som det avsnittet i Åpenbaringens bok som var mest fast og tydelig underbygget av historien. Uriah Smith innleder sin fremstilling av Åpenbaringen kapittel ni med å bruke historikeren Keiths ord for å understreke nettopp dette poenget.

> “For an exposition of this trumpet, we shall again draw from the writings of Mr. Keith. This writer truthfully says: ‘There is scarcely so uniform an agreement among interpreters concerning any other part of the Apocalypse as respecting the application of the fifth and sixth trumpets, or the first and second woes, to the Saracens and Turks. It is so obvious that it can scarcely be misunderstood. Instead of a verse or two designating each, the whole of the ninth chapter of the Revelation in equal portions, is occupied with a description of both.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 495.

> «For en utleggelse av denne basunen skal vi igjen trekke på Mr. Keiths skrifter. Denne forfatter sier med rette: ‘Det finnes knapt en så samstemt enighet blant fortolkere om noen annen del av Apokalypsen som når det gjelder anvendelsen av den femte og sjette basun, eller det første og annet ve, på sarasenene og tyrkerne. Det er så åpenbart at det knapt kan misforstås. I stedet for at et vers eller to betegner hver av dem, er hele det niende kapittel i Åpenbaringen, i like deler, opptatt med en beskrivelse av dem begge.’» Uriah Smith, Daniel og Åpenbaringen, 495.

The chapter division of the first and second woes divides the history of the first woe, represented by Mohammed. It is geographically located by what the historian Alexander Keith calls the Saracens, which we would today call Arabia. The history of the second woe, represented by Osman 1, geographically located in Turkey, which the historian identifies as the Turks. The history of the first woe was located and fulfilled in Arabia, the birthplace of Islam and Mohammed. The history of the second woe was located and fulfilled in Turkey, the birthplace of the Ottoman Empire.

Kapittelinndelingen av den første og den andre ve deler historien om den første ve, representert ved Mohammed. Den er geografisk lokalisert til det historikeren Alexander Keith kaller sarasenerne, noe vi i dag ville kalle Arabia. Historien om den andre ve, representert ved Osman 1, er geografisk lokalisert i Tyrkia, som historikeren identifiserer som tyrkerne. Historien om den første ve var lokalisert og oppfylt i Arabia, islams og Mohammeds fødested. Historien om den andre ve var lokalisert og oppfylt i Tyrkia, Det osmanske rikets fødested.

The history of the first woe, identifies a warfare that was directed against Rome by independent warriors whose only mutual alliance with one another was the religion of Islam. The history of the second woe, identifies a warfare that was directed against Rome by an organized religion and state power, which is called a Caliphate. In either case, the independent warfare against Rome in the history represented by Mohammed, or the organized warfare represented by Ottman, or the Ottoman Empire, the mode of warfare was to attack suddenly and unexpectedly. It was not a warfare that was carried out by dressing all the soldiers in the same-colored uniforms, then organizing the soldiers into a line and marching them forward into gunfire as was the military custom of that time. The word “assassin” is based upon the Islamic mode of warfare of striking suddenly and unexpectedly, and usually resulting in the death of the attacker also.

Historien om det første ve identifiserer en krigføring som var rettet mot Roma av uavhengige krigere, hvis eneste gjensidige allianse med hverandre var islams religion. Historien om det andre ve identifiserer en krigføring som var rettet mot Roma av en organisert religion og statsmakt, som kalles et kalifat. I begge tilfeller, enten den uavhengige krigføringen mot Roma i historien fremstilt ved Mohammed, eller den organiserte krigføringen fremstilt ved Ottman, eller Det osmanske rike, var krigføringsmåten å angripe plutselig og uventet. Det var ikke en krigføring som ble utført ved å kle alle soldatene i uniformer av samme farge, for så å organisere soldatene i en linje og marsjere dem frem mot geværild, slik datidens militære skikk var. Ordet «assassin» er basert på den islamske krigføringsmåten, som besto i å slå til plutselig og uventet, og som vanligvis også resulterte i angriperens død.

The word “assassin” is derived from the Arabic word “hashshashin,” which comes from “hashish,” meaning “hashish” or “cannabis.” The term was originally used to refer to a secretive and fanatical group of Nizari Ismaili Muslims in the Middle East during the medieval period. The members of this group were known for their unconventional and often violent methods, including the use of political assassinations to achieve their goals. It is said that they would sometimes consume hashish to prepare for their missions, which led to the use of the term “hashshashin” or “assassins” in the Western world. The Assassins were active during the medieval period, primarily in Persia and Syria, and they played a significant role in various political conflicts and assassinations during that time. The term “assassin” eventually made its way into European languages, where it came to refer more broadly to individuals who carry out political or targeted killings.

Ordet «assassin» er avledet av det arabiske ordet «hashshashin», som kommer fra «hashish», som betyr «hasjisj» eller «cannabis». Betegnelsen ble opprinnelig brukt om en hemmelighetsfull og fanatisk gruppe nizari-ismailittiske muslimer i Midtøsten i middelalderen. Medlemmene av denne gruppen var kjent for sine ukonvensjonelle og ofte voldelige metoder, herunder bruk av politiske attentater for å oppnå sine mål. Det sies at de iblant inntok hasjisj for å forberede seg til sine oppdrag, noe som førte til bruken av betegnelsen «hashshashin» eller «assassins» i den vestlige verden. Assassinerne var aktive i middelalderen, hovedsakelig i Persia og Syria, og de spilte en betydelig rolle i ulike politiske konflikter og attentater i denne perioden. Betegnelsen «assassin» fant etter hvert veien inn i europeiske språk, hvor den fikk en bredere betydning og kom til å betegne personer som utfører politiske eller målrettede drap.

This mode of warfare is an important prophetic characteristic of the three woes, for the prophetic role of Islam is to produce war. Islam as a symbol is all about warfare, and in Revelation chapter nine, Islam of the first and second woes is an illustration of their warfare. Their warfare is identified in the book of Revelation, as the action that angers the nations, just before probation closes.

Denne krigføringsmåten er et viktig profetisk kjennetegn ved de tre veene, for Islams profetiske rolle er å frembringe krig. Islam som symbol dreier seg helt om krigføring, og i Åpenbaringen kapittel ni er islam i den første og den andre veen en framstilling av deres krigføring. Deres krigføring blir i Åpenbaringen identifisert som den handlingen som gjør folkeslagene vrede, like før nådetiden avsluttes.

> And the nations were angry, and thy wrath is come, and the time of the dead, that they should be judged, and that thou shouldest give reward unto thy servants the prophets, and to the saints, and them that fear thy name, small and great; and shouldest destroy them which destroy the earth. Revelation 11:18.

> Og folkeslagene ble vrede, og din harme er kommet, og tiden for de døde, da de skal dømmes, og da du skal gi lønn til dine tjenere profetene og til de hellige og dem som frykter ditt navn, små og store, og da du skal ødelegge dem som ødelegger jorden. Åpenbaringen 11:18.

The “nations” are made “angry”, just before God’s wrath comes, and God’s wrath, as represented in the book of Revelation, is the seven last plagues that come when human probation closes. There are three waymarks in the verse; the angering of the nations, the wrath of God, and the time to judge the dead. The judgment of the dead here referenced is the judgment of the wicked dead that occurs during the thousand-year millennium, and not the investigative judgment of the dead that began on October 22, 1844. Sister White is clear that the three waymarks in this verse are distinct, and occur in the order in the verse.

«Nasjonene» blir gjort «vrede» like før Guds vrede kommer, og Guds vrede, slik den fremstilles i Åpenbaringen, er de sju siste plagene som kommer når menneskets nådetid avsluttes. Det er tre veimerker i verset: nasjonenes vrede, Guds vrede og tiden for å dømme de døde. Dommen over de døde som det her vises til, er dommen over de ugudelige døde som finner sted i løpet av det tusenårige millennium, og ikke den undersøkende dom over de døde som begynte den 22. oktober 1844. Søster White er tydelig på at de tre veimerkene i dette verset er adskilte og inntreffer i den rekkefølgen de står i verset.

> “I saw that the anger of the nations, the wrath of God, and the time to judge the dead were separate and distinct, one following the other, also that Michael had not stood up, and that the time of trouble, such as never was, had not yet commenced. The nations are now getting angry, but when our High Priest has finished His work in the sanctuary, He will stand up, put on the garments of vengeance, and then the seven last plagues will be poured out.

> Jeg så at folkeslagenes vrede, Guds vrede og tiden til å dømme de døde var adskilte og klart forskjellige, den ene etter den andre; videre at Mikael ennå ikke hadde stått fram, og at trengselstiden, slik det aldri har vært maken til, ennå ikke var begynt. Folkeslagene blir nå vrede, men når vår Yppersteprest har fullført sitt verk i helligdommen, vil Han stå fram, ikle seg hevnens klær, og da vil de sju siste plagene bli utøst.

> “I saw that the four angels would hold the four winds until Jesus’ work was done in the sanctuary, and then will come the seven last plagues.” Early Writings, 36.

> «Jeg så at de fire englene ville holde de fire vinder tilbake inntil Jesu gjerning var fullført i helligdommen, og deretter vil de sju siste plagene komme.» Early Writings, 36.

The role of Islam in the last book of the Bible is to anger the nations, and they do this through warfare. The role of Islam in the first book of the Bible is to bring every man’s hand in the world together against Islam, represented as Ishmael.

Islams rolle i Bibelens siste bok er å egge folkene til vrede, og dette gjør de gjennom krigføring. Islams rolle i Bibelens første bok er å føre hver manns hånd i verden sammen mot islam, fremstilt som Ismael.

> And the angel of the Lord said unto her, Behold, thou art with child, and shalt bear a son, and shalt call his name Ishmael; because the Lord hath heard thy affliction. And he will be a wild man; his hand will be against every man, and every man’s hand against him; and he shall dwell in the presence of all his brethren. Genesis 16:11, 12.

> Og Herrens engel sa til henne: Se, du er med barn og skal føde en sønn, og du skal gi ham navnet Ismael; for Herren har hørt din nød. Og han skal være som et villesel blant mennesker; hans hånd skal være mot hver mann, og hver manns hånd mot ham; og han skal bo like overfor alle sine brødre. 1 Mosebok 16,11.12.

The word “hand,” as a symbol is like all biblical symbols, and it can have more than one meaning depending upon the context where it is used. By far the “hand,” as a symbol in Bible prophecy, is a symbol of warfare. The Hebrew word translated as “wild man,” is the word for the wild Arabian ass, which possesses several important prophetic implications, one of which is that the Arabian ass is a member of the Equidae family of animals, as is the horse. In Revelation chapter nine, and on both of the sacred charts of Habakkuk (the 1843 and 1850 pioneer charts), the horse is used as the symbol of the warfare represented by Islam of the three woes. The first and last mention of Islam, as represented in the book of Genesis, and the book of Revelation identify Islam with the symbol of the Equidae family (ass or horse), and they both emphasize the role of Islam as being to bring warfare to “every man” (the nations).

Ordet «hånd» er, som symbol, lik alle bibelske symboler, og det kan ha mer enn én betydning avhengig av den sammenhengen det brukes i. Langt på vei er «hånd», som symbol i Bibelens profeti, et symbol på krigføring. Det hebraiske ordet som er oversatt med «villmann», er ordet for det ville arabiske esel, som rommer flere viktige profetiske implikasjoner, hvorav én er at det arabiske esel er et medlem av hestefamilien (Equidae), slik også hesten er. I Åpenbaringen kapittel ni, og på begge Habakkuks hellige tavler (pionertavlene fra 1843 og 1850), brukes hesten som symbol på den krigføring som er fremstilt ved islam i de tre veene. Den første og den siste omtalen av islam, slik det er fremstilt i Første Mosebok og i Åpenbaringen, identifiserer islam med symbolet på hestefamilien (esel eller hest), og begge understreker islams rolle som å bringe krigføring over «hver mann» (nasjonene).

In the book of Revelation, chapter NINE, verse ELEVEN, the character of Islam is identified, for prophetically character is represented by a name. The name given to the king that rules over Islam reflects that first reference to Islam in the book of Genesis, where it is written that the character or spirit of Ishmael “shall dwell in the presence of all his brethren.” The king which rules over all of Islam is the spirit of Ishmael (their king), whose hand is “against every man”.

I Åpenbaringen, kapittel NI, vers ELFTE, blir islams karakter identifisert, for profetisk blir karakter fremstilt ved et navn. Navnet som gis til kongen som hersker over islam, gjenspeiler den første henvisningen til islam i 1. Mosebok, hvor det er skrevet at Ismaels karakter eller ånd «skal bo like overfor alle sine brødre». Kongen som hersker over hele islam, er Ismaels ånd (deres konge), hvis hånd er «mot hver mann».

> And they had a king over them, which is the angel of the bottomless pit, whose name in the Hebrew tongue is Abaddon, but in the Greek tongue hath his name Apollyon. Revelation 9:11.

> Og de hadde en konge over seg, avgrunnens engel, hvis navn på hebraisk er Abaddon, men på gresk har han navnet Apollyon. Åpenbaringen 9:11.

In the Old Testament, represented by the Hebrew, or the New Testament, represented by the Greek, the character that reigns over the adherents of the religion of Islam is identified as either Abaddon or Apollyon, which in either means “death and destruction.” Death and destruction are the character of Islam, whether represented in the Old or New Testaments. The specific characteristics of the spirit that rules within every adherent of Islam, in connection with the symbol of the ass or the horse are both elements of the First and the Last references to Islam. These two prophetic attributes possess the signature of Alpha and Omega. When Sister White identifies the message that brings the one hundred and forty-four thousand to life as the mighty army of the third angel, she states the following:

I Det gamle testamentet, representert ved hebraisk, eller i Det nye testamentet, representert ved gresk, blir den karakter som hersker over tilhengerne av islams religion, identifisert som enten Abaddon eller Apollyon, noe som i begge tilfeller betyr «død og ødeleggelse». Død og ødeleggelse er islams karakter, enten den fremstilles i Det gamle eller i Det nye testamentet. De særlige kjennetegn ved den ånd som hersker i enhver tilhenger av islam, i forbindelse med symbolet på eselet eller hesten, er begge elementer i de første og de siste henvisningene til islam. Disse to profetiske egenskapene bærer Alfas og Omegas signatur. Når Søster White identifiserer budskapet som bringer de hundre og førtifire tusen til live som den tredje engels mektige hær, sier hun følgende:

> “Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.

> «Engler holder de fire vinder tilbake, fremstilt som en rasende hest som søker å rive seg løs og fare fram over hele jordens overflate, mens den bærer ødeleggelse og død i sitt spor.»

> “Shall we sleep on the very verge of the eternal world? Shall we be dull and cold and dead? Oh, that we might have in our churches the Spirit and breath of God breathed into His people, that they might stand upon their feet and live. We need to see that the way is narrow, and the gate strait. But as we pass through the strait gate, its wideness is without limit.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> «Skal vi sove på selve terskelen til den evige verden? Skal vi være sløve og kalde og døde? Å, måtte vi i våre menigheter ha Guds Ånd og pust innblåst i hans folk, så de kunne stå på sine føtter og leve. Vi trenger å se at veien er smal, og porten trang. Men når vi går inn gjennom den trange port, er dens vidde uten grense.» Manuscript Releases, bind 20, 217.

The four winds are held during the sealing of the one hundred and forty-four thousand, and the four winds are an “angry horse” that bears “death and destruction in its path.” On September 11, 2001 the third woe arrived into prophetic history bringing “death and destruction,” thus “angering the nations,” when it struck the spiritual glorious land “suddenly and unexpectedly.” On October 7, 2023, the third woe, continued on its path of “death and destruction” thus further “angering the nations” when it attacked the literal glorious land “suddenly and unexpectedly.” The first unexpected attack marked the beginning of the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, and the recent attack on October 7, 2023, marks the beginning of the ending period or “binding off” of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. Shall we sleep on the very verge of the eternal world?

De fire vinder holdes tilbake under beseglingen av de hundre og førtifire tusen, og de fire vinder er en «vred hest» som fører med seg «død og ødeleggelse i sitt spor». Den 11. september 2001 trådte det tredje ve inn i den profetiske historie og førte med seg «død og ødeleggelse», og «forarget folkeslagene», da det rammet det åndelige herlige land «plutselig og uventet». Den 7. oktober 2023 fortsatte det tredje ve på sin bane av «død og ødeleggelse», og forarget således folkeslagene ytterligere, da det angrep det bokstavelige herlige land «plutselig og uventet». Det første uventede angrepet markerte begynnelsen på perioden for beseglingen av de hundre og førtifire tusen, og det nylige angrepet den 7. oktober 2023 markerer begynnelsen på avslutningsperioden, eller «avbindingen», av beseglingen av de hundre og førtifire tusen. Skal vi sove på selve randen av den evige verden?

On both sacred pioneer charts Islam of the first and second woes is graphically illustrated by Islamic warriors riding upon their warhorses. The rider upon the warhorse of the first woe in both illustrations is carrying a spear, and the rider of the horse representing the second woe, is firing a rifle. The distinction is plainly identified in Revelation chapter nine, for it was in the history of the second woe, that gunpowder was invented and first used in warfare. Commenting on verses seventeen through nineteen, of Revelation chapter nine, Uriah Smith records the following:

På begge de hellige pionerkartene er islam under den første og den andre ve grafisk framstilt ved islamske krigere ridende på sine stridshester. Rytteren på stridshesten som fremstiller den første ve i begge framstillingene, bærer et spyd, og rytteren på hesten som representerer den andre ve, avfyrer et gevær. Skillet er tydelig angitt i Åpenbaringen kapittel ni, for det var i historien om den andre ve at kruttet ble oppfunnet og først tatt i bruk i krigføring. I sin kommentar til versene sytten til nitten i Åpenbaringen kapittel ni nedtegner Uriah Smith følgende:

> “The first part of this description may have reference to the appearance of these horsemen. Fire, representing a color, stands for red, ‘as red as fire’ being a frequent term of expression; jacinth, or hyacinth, for blue; and brimstone, for yellow. And these colors greatly predominated in the dress of these warriors; so that the description, according to this view, would be accurately met in the Turkish uniform, which was composed largely of red, or scarlet, blue, and yellow. The heads of the horses were in appearance as the heads of lions to denote their strength, courage, and fierceness; while the last part of the verse undoubtedly has reference to the use of gunpowder and firearms for purposes of war, which were then but recently introduced. As the Turks discharged their firearms on horseback, it would appear to the distant beholder that the fire, smoke, and brimstone issued out of the horses’ mouths, as illustrated by the accompanying plate.

> Den første delen av denne beskrivelsen kan ha henvisning til disse rytternes fremtreden. Ild, som representerer en farge, står for rødt; «rød som ild» er et hyppig uttrykk; jacint, eller hyasint, for blått; og svovel for gult. Og disse fargene dominerte i høy grad i disse krigernes drakt; slik at beskrivelsen, etter denne oppfatning, på en treffende måte ville svare til den tyrkiske uniform, som i stor utstrekning var sammensatt av rødt, eller skarlagen, blått og gult. Hestenes hoder var av utseende som løvers hoder for å betegne deres styrke, mot og villskap; mens den siste delen av verset utvilsomt har henvisning til bruken av krutt og skytevåpen til krigsformål, som den gang først nylig var blitt innført. Ettersom tyrkerne avfyrte sine skytevåpen til hest, ville det for den fjerne tilskuer se ut som om ilden, røyken og svovelet gikk ut av hestenes munner, slik det er fremstilt på den vedfølgende plansje.

> “Respecting the use of firearms by the Turks in their campaign against Constantinople, Elliott (Horae Apocalypticae, Vol. I, pp. 482–484) thus speaks:—‘It was to “the fire and the smoke and the sulphur,” to the artillery and firearms of Mahomet, that the killing of the third part of men, i.e., the capture of Constantinople, and by consequence the destruction of the Greek empire, was owing. Eleven hundred years and more had now elapsed since her foundation by Constantine. In the course of them, Goths, Huns, Avars, Persians, Bulgarians, Saracens, Russians, and indeed the Ottoman Turks themselves, had made their hostile assaults, or laid siege against it. But the fortifications were impregnable by them. Constantinople survived, and with it the Greek empire. Hence the anxiety of the Sultan Mahomet to find that which would remove the obstacle. “Canst thou cast a cannon,” was his question to the founder of cannon that deserted to him, “of the size sufficient to batter down the wall of Constantinople?” Then the foundry was established at Adrianople, the cannon cast, the artillery prepared, and the siege began.’

> «Med hensyn til tyrkernes bruk av skytevåpen i deres felttog mot Konstantinopel uttaler Elliott (Horae Apocalypticae, bind I, s. 482–484) følgende:—‘Det var «ilden og røken og svovlet», det vil si Mahomets artilleri og skytevåpen, som forårsaket drapet på tredjedelen av menneskene, dvs. erobringen av Konstantinopel og følgelig det greske rikets ødeleggelse. Elleve hundre år og mer var da gått siden byen ble grunnlagt av Konstantin. I løpet av denne tid hadde gotere, hunere, avarer, persere, bulgarere, sarasenere, russere, ja endog de osmanske tyrkerne selv, rettet sine fiendtlige angrep mot den eller beleiret den. Men befestningene var ugjennomtrengelige for dem. Konstantinopel overlevde, og med den det greske riket. Derav sultan Mahomets iver etter å finne det som kunne fjerne hindringen. «Kan du støpe en kanon,» var hans spørsmål til den kanonstøper som hadde gått over til ham, «av tilstrekkelig størrelse til å slå ned muren ved Konstantinopel?» Deretter ble støperiet opprettet i Adrianopel, kanonene støpt, artilleriet klargjort, og beleiringen begynte.’»

> “It well deserves remark, how Gibbon, always the unconscious commentator on the Apocalyptic prophecy, puts this new instrumentality of war into the foreground of his picture, in his eloquent and striking narrative of the final catastrophe of the Greek empire. In preparation for it, he gives the history of the recent invention of gunpowder, ‘that mixture of saltpeter, sulphur, and charcoal;’ tells of its earlier use by the Sultan Amurath, and also, as before said, of Mahomet’s foundry of larger cannon at Adrianople; then, in the progress of the siege itself, describes how ‘the volleys of lances and arrows were accompanied with the smoke, the sound, and the fire of the musketry and cannon;’ how ‘the long order of the Turkish artillery was pointed against the walls, fourteen batteries thundering at once on the most accessible places;’ how ‘the fortifications which had stood for ages against hostile violence were dismantled on all sides by the Ottoman cannon, many breaches opened, and near the gate of St. Romanus, four towers leveled with the ground:’ how, as ‘from the lines, the galleys, and the bridge, the Ottoman artillery thundered on all sides, the camp and city, the Greeks and the Turks, were involved in a cloud of smoke, which could only be dispelled by the final deliverance or destruction of the Roman empire:’ how ‘the double walls were reduced by the cannon to a heap of ruins:’ and how the Turks at length ‘rising through the breaches,’ ‘Constantinople was subdued, her empire subverted, and her religion trampled in the dust by the Moslem conquerors.’ I say it well deserves observation how markedly and strikingly Gibbon attributes the capture of the city, and so the destruction of the empire, to the Ottoman artillery. For what is it but a comment on the words of our prophecy? ‘By these three was the third part of men killed, by the fire, and by the smoke, and by the sulphur, which issued out of their mouths.’

> «Det fortjener i høy grad å bemerkes hvordan Gibbon, alltid den ubevisste kommentator til den apokalyptiske profeti, stiller dette nye krigsmiddel i forgrunnen av sitt bilde, i sin veltalende og slående skildring av det greske rikets endelige katastrofe. Som forberedelse til den gir han historien om den nylige oppfinnelsen av kruttet, «denne blanding av salpeter, svovel og trekull»; forteller om dets tidligere bruk av sultan Amurath, og også, som før sagt, om Mahomets støperi for større kanoner i Adrianopel; og deretter, under selve beleiringens gang, beskriver han hvordan «salvene av lanser og piler ble ledsaget av røken, lyden og ilden fra musketeriet og kanonene;» hvordan «den lange rekken av tyrkisk artilleri ble rettet mot murene, fjorten batterier tordnet samtidig mot de mest tilgjengelige steder;» hvordan «festningsverkene, som i århundrer hadde stått imot fiendtlig vold, på alle sider ble demontert av de osmanske kanonene, mange brudd åpnet, og nær St. Romanus-porten fire tårn jevnet med jorden:» hvordan, idet «det osmanske artilleri fra linjene, galeiene og broen tordnet på alle sider, leiren og byen, grekerne og tyrkerne, ble innhyllet i en sky av røk, som bare kunne spres ved det romerske rikets endelige befrielse eller ødeleggelse:» hvordan «de dobbelte murene ved kanonene ble redusert til en haug av ruiner:» og hvordan tyrkerne til sist, «idet de steg opp gjennom bruddene,» «Konstantinopel ble underkuet, hennes rike styrtet om, og hennes religion trampet i støvet av de muslimske erobrere.» Jeg sier at det i høy grad fortjener oppmerksomhet hvor markert og slående Gibbon tilskriver byens erobring, og således rikets ødeleggelse, det osmanske artilleri. For hva er det annet enn en kommentar til ordene i vår profeti? «Ved disse tre ble tredjedelen av menneskene drept, ved ilden og ved røken og ved svovelet som gikk ut av deres munner.»»

> “‘VERSE 18. By these three was the third part of men killed, by the fire, and by the smoke, and by the brimstone, which issued out of their mouths. 19. For their power is in their mouth, and in their tails; for their tails were like unto serpents, and had heads, and with them they do hurt.’

> «‘VERS 18. Ved disse tre ble tredjedelen av menneskene drept, ved ilden og ved røyken og ved svovelet som gikk ut av deres munner. 19. For deres makt er i deres munn og i deres haler; for deres haler var lik slanger og hadde hoder, og med dem gjør de skade.’»

> “These verses express the deadly effect of the new mode of warfare introduced. It was by means of these agents,—gunpowder, firearms, and cannon,—that Constantinople was finally overcome, and given into the hands of the Turks.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 510–514.

> «Disse versene uttrykker den dødelige virkningen av den nye krigføringsmåten som ble innført. Det var ved hjelp av disse midlene – krutt, skytevåpen og kanoner – at Konstantinopel til slutt ble overvunnet og overgitt i tyrkernes hender.» Uriah Smith, Daniel and Revelation, 510–514.

We will continue the study of the third woe, in the next article.

Vi vil fortsette studiet av det tredje ve i den neste artikkelen.

> “I awoke from my sleep last night with a great burden upon my mind. I was delivering a message to our brethren and sisters, and it was a message of warning and instruction concerning the work of some who are advocating erroneous theories as to the reception of the Holy Spirit, and its operation through human agencies.

> «Jeg våknet fra min søvn i natt med en stor byrde på mitt sinn. Jeg overbrakte et budskap til våre brødre og søstre, og det var et budskap med advarsel og undervisning angående arbeidet til noen som går inn for vrangaktige teorier om mottakelsen av Den Hellige Ånd og dens virkning gjennom menneskelige redskaper. »

> “I was instructed that fanaticism similar to that which we were called to meet after the passing of the time in 1844 would come in among us again in the closing days of the message, and that we must meet this evil just as decidedly now as we met it in our early experiences.

> «Jeg ble vist at en fanatisme lik den som vi ble kalt til å møte etter tidens forløp i 1844, igjen ville komme inn blant oss i budskapets avsluttende dager, og at vi må møte dette onde like bestemt nå som vi møtte det i våre tidlige erfaringer.»

> “We are standing on the threshold of great and solemn events. Prophecies are fulfilling. Strange and eventful history is being recorded in the books of heaven—events which it was declared should shortly precede the great day of God. Everything in the world is in an unsettled state. The nations are angry, and great preparations for war are being made. Nation is plotting against nation, and kingdom against kingdom. The great day of God is hasting greatly. But although the nations are mustering their forces for war and bloodshed, the command to the angels is still in force, that they hold the four winds until the servants of God are sealed in their foreheads.” Selected Messages, book 1, 221.

> «Vi står på terskelen til store og høytidelige begivenheter. Profetier går i oppfyllelse. En underlig og begivenhetsrik historie blir nedtegnet i himmelens bøker—hendelser som det ble erklært snart skulle gå forut for Guds store dag. Alt i verden er i en urolig tilstand. Nasjonene er vrede, og det gjøres store forberedelser til krig. Folk planlegger mot folk, og rike mot rike. Guds store dag hastar meget. Men selv om nasjonene samler sine styrker til krig og blodsutgytelse, står budet til englene fremdeles ved makt, at de skal holde de fire vinder tilbake inntil Guds tjenere er beseglet på sine panner.» Selected Messages, bok 1, 221.

Back to Articles