Article

# Elijah - Number Seven

Elia – Nummer sju

The First and Last

Den første og den siste

Author

Jeff Pippenger

Published

October 7, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are identifying 1863 as the last testing point in a series of tests that were initiated at the great disappointment of 1844. Our first piece of logic is the fact that the Millerite movement ended when the Seventh-day Adventist church was legally registered with the government of the United States in that very year. The movement that began prophetically in 1798, ended in 1863.

Vi identifiserer 1863 som det siste prøvingspunktet i en rekke prøver som ble innledet ved den store skuffelsen i 1844. Vårt første logiske moment er det faktum at millerittbevegelsen tok slutt da Syvendedags Adventistkirken i nettopp dette året ble lovlig registrert hos myndighetene i Amerikas forente stater. Bevegelsen som profetisk begynte i 1798, endte i 1863.

Inspiration informs us the when the mighty angel of Revelation eighteen descended on September 11, 2001, the event had been typified in the Millerite movement when the angel of Revelation ten descended. The Millerites’ movement began at the time of the end in 1798, when the vision of the Ulai river of Daniel chapters eight and nine was unsealed. The movement of the one hundred and forty-four thousand began at the time of the end in 1989, when the vision of the Hiddekel river of the last three chapters of Daniel was unsealed.

Inspirasjonen opplyser oss om at da den mektige engelen i Åpenbaringen atten steg ned den 11. september 2001, var denne begivenheten blitt forutskygget i millerittbevegelsen da engelen i Åpenbaringen ti steg ned. Millerittenes bevegelse begynte ved endetiden i 1798, da synet om Ulai-elven i Daniels bok kapittel åtte og ni ble avseglet opp. Bevegelsen til de hundre og førtifire tusen begynte ved endetiden i 1989, da synet om Hiddekel-elven i de tre siste kapitlene i Daniels bok ble avseglet opp.

Both time of the ends began a progressive separation of the former chosen people from those in the movement of their respective histories. When the primary rule of each history was publicly confirmed the angel of each respective history descended. The message, movement and messenger were the instruments the Lord employed in each respective history to demonstrate the former chosen people’s sin, for just as Christ taught of His work, if He had not come the quibbling Jews of history would have had no sin. The messenger, message and movement were the instruments of judgment that would hold the former chosen people accountable for rejecting the progressive light of their respective histories, and when the angel descended it marked that the judgment process of the former covenant people was under way. The instrument of judgment is identified when the prophets which illustrate that history eat the message delivered unto them by the Lord. When they eat the message, they then take the message to the former chosen people who are portrayed as a stiff-necked and rebellious people, who will not hear and be converted. Once the angel descends and the message is eaten, judgment of the rebellious people begins.

Begge endenes tider innledet en gradvis adskillelse av det tidligere utvalgte folk fra dem som befant seg i bevegelsen i deres respektive historier. Da den grunnleggende regelen for hver historie ble offentlig stadfestet, steg engelen for hver respektive historie ned. Budskapet, bevegelsen og budbæreren var de redskaper Herren benyttet i hver respektive historie for å påvise det tidligere utvalgte folks synd; for slik Kristus lærte om sitt verk, dersom Han ikke hadde kommet, ville historiens ordkløvende jøder ikke hatt synd. Budbæreren, budskapet og bevegelsen var dommens redskaper som ville holde det tidligere utvalgte folk ansvarlig for å ha forkastet det progressive lys i deres respektive historier, og da engelen steg ned, markerte det at domsprosessen over det tidligere paktsfolk var satt i gang. Dommens redskap blir identifisert når profetene som illustrerer den historien, eter budskapet som er gitt dem av Herren. Når de eter budskapet, går de deretter med budskapet til det tidligere utvalgte folk, som fremstilles som et hardnakket og gjenstridig folk, som ikke vil høre og omvende seg. Når engelen først har steget ned og budskapet er blitt ett, begynner dommen over det opprørske folk.

We are applying the judgment process of ancient Israel as illustrated in the book of Numbers to the history of the Millerite movement and ultimately, we will apply this testing process to the movement of the one hundred and forty-four thousand. The symbolism of the number ‘ten’ is to be determined by the context of the passage where it is employed.

Vi anvender domsprosessen i det gamle Israel, slik den er fremstilt i Fjerde Mosebok, på millerittbevegelsens historie, og til slutt vil vi anvende denne prøvingsprosessen på de hundre og førtifiretusens bevegelse. Symbolikken i tallet «ti» må bestemmes ut fra sammenhengen i det avsnittet hvor det benyttes.

The sequence of ten tests begins at the disappointment, either at the Red Sea for ancient Israel or October 22, 1844 for the Millerites. Sister White identifies the “landmark” truths that were opened up at that time beginning with what she called “the passing of time.” The disappointment for the Hebrews was the threat of Pharaoh’s army. The lack of faith in God’s power for the Hebrews was manifested in response to their fear of the army of their enemies, just as it was at the tenth and final test. Jesus illustrates the end from the beginning, so the fear of the giants in the Promised Land which the ten spies identified was the same fear that had also produced their disappointment by the Red Sea. The tenth and final test for the Millerite movement would be a time prophecy, as was October 22, 1844.

Rekken av ti prøver begynner ved skuffelsen, enten ved Rødehavet for det gamle Israel eller den 22. oktober 1844 for millerittene. Søster White identifiserer de «landemerke»-sannheter som ble åpnet på den tid, og begynner med det hun kalte «tidens utløp». Skuffelsen for hebreerne var trusselen fra faraos hær. Mangelen på tro på Guds kraft hos hebreerne ble åpenbart i deres reaksjon på frykten for fiendens hær, slik det også var ved den tiende og siste prøven. Jesus fremstiller enden fra begynnelsen, så frykten for kjempene i det lovede land, som de ti speiderne påviste, var den samme frykten som også hadde frembrakt deres skuffelse ved Rødehavet. Den tiende og siste prøven for millerittbevegelsen ville være en tidsprofeti, slik den 22. oktober 1844 var.

The great disappointment in the progressive testing of Millerite history marked the beginning of a history that had been clearly typified by ancient Israel’s deliverance from Egypt. Beginning at the Red Sea there was a series of ten tests, and the last test would reflect the first test. The “passing of time” at the great disappointment was produced by a misunderstanding of a time prophecy. The last of the testing process for spiritual Israel would be the same as the first. In 1863, the leaders of literal Israel chose to return to the biblical methodology of those they had just identified as daughters of Rome, and rejected, or you might say, misunderstood the longest time prophecy in the Bible. The end of the ten tests in both literal and spiritual Israel was represented by the beginning. And the end, in both instances the rebels manifested a desire to return to the place that they had just been delivered from.

Den store skuffelsen i den progressive prøvingen av millerittbevegelsens historie markerte begynnelsen på en historie som tydelig var forbilledlig framstilt ved det gamle Israels utfrielse fra Egypt. Fra og med Rødehavet fulgte en rekke på ti prøver, og den siste prøven skulle gjenspeile den første prøven. «Tidens utløp» ved den store skuffelsen ble frembrakt av en misforståelse av en tidsprofeti. Den siste delen av prøvingsprosessen for det åndelige Israel skulle være den samme som den første. I 1863 valgte lederne for det bokstavelige Israel å vende tilbake til den bibelske metodologien hos dem de nettopp hadde identifisert som Romas døtre, og forkastet, eller man kunne si, misforstod den lengste tidsprofetien i Bibelen. Slutten på de ti prøvene i både det bokstavelige og det åndelige Israel ble representert ved begynnelsen. Og ved enden, i begge tilfeller, ga opprørerne uttrykk for et ønske om å vende tilbake til det stedet de nettopp var blitt utfridd fra.

By rejecting the seven times of Leviticus twenty-six Laodicean Adventism created a prophetic dilemma that they had not foreseen. To this day they have not been able to resolve the dilemma, though they offer up a variety of dishes of fables in an attempt to do so. The dilemma is in the verse that Sister White identifies as the foundation and central pillar of Adventism.

Ved å forkaste de sju tider i 3. Mosebok tjueseks skapte laodikeisk adventisme et profetisk dilemma som de ikke hadde forutsett. Den dag i dag har de ikke vært i stand til å løse dette dilemmaet, selv om de serverer en rekke fableretter i et forsøk på å gjøre det. Dilemmaet ligger i det verset som Søster White identifiserer som grunnvollen og den sentrale søylen i adventismen.

> “The scripture which above all others had been both the foundation and central pillar of the Advent faith was the declaration, ‘Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed.’ [Daniel 8:14.]” The Great Controversy, 409.

> «Det skriftstedet som fremfor alle andre både hadde vært grunnvollen og den bærende hovedsøyle for adventtroen, var erklæringen: «Inntil to tusen tre hundre aftener og morgener er omme; så skal helligdommen komme til sin rett igjen.» [Daniel 8:14.]» The Great Controversy, 409.

Adventism has much to say about verse fourteen, but they never address the very first observation that should be made about the verse. That observation is that verse fourteen is an “answer.” An answer is meaningless, if it does not include the question that elicits the answer. Verse thirteen cannot logically, grammatically or reasonably be separated from verse fourteen, for verse thirteen is the question and verse fourteen is the answer.

Adventismen har mye å si om vers fjorten, men de tar aldri opp den aller første iakttakelsen som burde gjøres om verset. Denne iakttakelsen er at vers fjorten er et «svar». Et svar er meningsløst dersom det ikke omfatter spørsmålet som fremkaller svaret. Vers tretten kan verken logisk, grammatisk eller rimelig skilles fra vers fjorten, for vers tretten er spørsmålet og vers fjorten er svaret.

The question, when rightly and fairly represented produces a very different meaning to verse fourteen than what Adventism teaches. This does not mean that verse fourteen is not “the foundation and central pillar of the Advent faith,” for it is. It means that when Adventism misunderstood and set aside the seven times in 1863, they were unable to fully define what verse fourteen truly means. In the Scriptures, a half truth is not truth. Rightly understood the question of verse thirteen demands a recognition of the prophecy that marks the cleansing of the sanctuary that had been tread down, and also a recognition of the prophecy that marks the treading down of the host. The twenty-three hundred year prophecy addresses the ‘sanctuary’ and the twenty-five hundred and twenty year prophecy addresses the ‘host’.

Spørsmålet, når det blir riktig og rettferdig fremstilt, gir vers fjorten en helt annen betydning enn den Adventismen lærer. Dette betyr ikke at vers fjorten ikke er «grunnvollen og den sentrale søyle i adventtroen», for det er det. Det betyr at da Adventismen misforstod og tilsidesatte de syv tider i 1863, var de ute av stand til fullt ut å definere hva vers fjorten virkelig betyr. I Skriftene er en halv sannhet ikke sannhet. Når spørsmålet i vers tretten blir riktig forstått, krever det en erkjennelse av den profetien som markerer renselsen av helligdommen som var blitt nedtrådt, og også en erkjennelse av den profetien som markerer nedtråkkingen av hæren. Profetien om de to tusen tre hundre år omhandler «helligdommen», og profetien om de to tusen fem hundre og tjue år omhandler «hæren».

To address the relationship of the two verses requires a lengthy study, which I do not intend to do at this point in these articles. These points have repeatedly been addressed through the years and can be found in the series Habakkuk’s Tables. I am still addressing the symbolism of Elijah and wish to finish those truths first.

For å behandle forholdet mellom de to versene kreves det en omfattende studie, noe jeg ikke har til hensikt å gjøre på dette punktet i disse artiklene. Disse momentene er gjentatte ganger blitt behandlet opp gjennom årene og kan finnes i serien Habakkuks tavler. Jeg behandler fortsatt symbolikken knyttet til Elia og ønsker først å fullføre disse sannhetene.

William Miller was the Elijah of the beginning of Adventism and his first discovery was the seven times of Leviticus twenty-six, so the rejection of that truth in 1863 was a rejection of the Elijah message. At this point I am addressing the characteristic of Alpha and Omega that identifies the end with the beginning. The final test for ancient Israel was represented in the first test. Both tests represent fear that the heathen nations were more powerful than God. The tenth test being the same in principle was much more rebellious than the first test, for the history of the victory of God in the first test should have produced a settled confidence in the rebels. They manifested their rejection of God in spite of much more evidence of His power than they had at the Red Sea. Millerite Adventism by 1863 was already explaining why the great disappointment was a powerful work of God, but they still decided to pick a captain and return to Egypt and reject the message that Daniel calls the “oath” of Moses that had been represented by Elijah.

William Miller var Elias ved adventismens begynnelse, og hans første oppdagelse var de syv tider i Tredje Mosebok tjueseks; derfor var forkastelsen av denne sannheten i 1863 en forkastelse av Elias-budskapet. På dette punktet behandler jeg kjennetegnet ved Alfa og Omega som identifiserer enden med begynnelsen. Den endelige prøven for det gamle Israel var representert i den første prøven. Begge prøvene representerer frykt for at hedningenasjonene var mektigere enn Gud. Den tiende prøven, som var den samme i prinsipp, var langt mer opprørsk enn den første prøven, for historien om Guds seier i den første prøven burde ha frembrakt en grunnfestet tillit hos opprørerne. De åpenbarte sin forkastelse av Gud til tross for langt mer bevis på Hans makt enn de hadde ved Rødehavet. Millerittisk adventisme forklarte allerede innen 1863 hvorfor den store skuffelsen var et mektig verk av Gud, men de besluttet likevel å velge en høvding og vende tilbake til Egypt og forkaste det budskapet som Daniel kaller Moses’ «ed», og som var blitt representert ved Elias.

Rather than taking the time to set forth the proofs of the validity of the seven times as a time prophecy, I intend to use some simple logic to prove its validity in another way. For the movement that began in 1798, the final test of 1863 would also represent the final test for the movement of the mighty angel of Revelation eighteen. Inspiration has been very clear what the last test is for both movements.

I stedet for å ta meg tid til å fremlegge bevisene for gyldigheten av de syv tider som en tidsprofeti, har jeg til hensikt å bruke enkel logikk for å bevise dens gyldighet på en annen måte. For bevegelsen som begynte i 1798, ville den endelige prøven i 1863 også representere den endelige prøven for bevegelsen til den veldige engelen i Åpenbaringen atten. Inspirasjonen har vært meget klar når det gjelder hva den siste prøven er for begge bevegelsene.

> “Satan is . . . constantly pressing in the spurious—to lead away from the truth. The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18).” Selected Messages, book 1, 48.

> «Satan er ... stadig opptatt med å presse inn det falske — for å lede bort fra sannheten. Satans aller siste bedrag vil være å gjøre Guds Ånds vitnesbyrd uten virkning. «Uten åpenbaring går folket til grunne» (Ordspråkene 29:18).» Selected Messages, bok 1, 48.

There is no honest way to take the writings of Ellen White and suggest that she did not fully endorse the seven times of Leviticus twenty-six. Sister White, as we have previously identified in these articles and is well documented in the series titled Habakkuk’s Tables directly informs us that God directed both the 1843 and 1850 charts. She directly teaches that those two tables were a fulfillment of Habakkuk chapter two. Both charts identify the seven times of Leviticus twenty-six as the center point of their respective graphical layout. In both charts the line of the seven times has the cross of Christ as the center of the prophetic line of the seven times.

Det finnes ingen ærlig måte å lese Ellen Whites skrifter på og hevde at hun ikke fullt ut stadfestet de sju tider i Tredje Mosebok tjueseks. Som vi tidligere har påvist i disse artiklene, og som er grundig dokumentert i serien med tittelen Habakkuks tavler, opplyser søster White oss direkte om at Gud ledet både 1843- og 1850-tavlene. Hun lærer uttrykkelig at disse to tavlene var en oppfyllelse av Habakkuk kapittel to. Begge tavlene identifiserer de sju tider i Tredje Mosebok tjueseks som midtpunktet i sitt respektive grafiske oppsett. I begge tavlene har linjen over de sju tider Kristi kors som sentrum i den profetiske linjen for de sju tider.

Along with her endorsements of Habakkuk’s two tables, she has recorded multiple times that we are to continue to present the message that was presented from 1840 through 1844, and every Adventist historian that addresses how the Millerites promoted the message they proclaimed, identifies that they employed the 1843 chart. Not only does she endorse the messages represented upon the charts, and counsel God’s people to continue to present the very same messages that were presented in that history, she also provides multiple passages where she warns that those messages would be attacked throughout the history of God’s remnant people. When she warns of those attacks, she repeatedly identifies that it is the work of God’s watchmen to defend those very truths.

Sammen med sine stadfestelser av Habakkuks to tavler har hun gjentatte ganger nedtegnet at vi skal fortsette å framholde det budskap som ble framholdt fra 1840 til og med 1844, og enhver adventisthistoriker som behandler hvordan millerittene fremmet budskapet de forkynte, fastslår at de benyttet 1843-diagrammet. Hun stadfester ikke bare de budskapene som er framstilt på diagrammene og råder Guds folk til å fortsette å framholde de selvsamme budskapene som ble framholdt i den historien; hun gir også flere avsnitt hvor hun advarer om at disse budskapene ville bli angrepet gjennom hele historien til Guds restfolk. Når hun advarer mot disse angrepene, påpeker hun gjentatte ganger at det er Guds vekteres gjerning å forsvare nettopp disse sannhetene.

If the charts are incorrect, then the messages they graphically represent are incorrect. If the message the Millerites proclaimed from 1840 through 1844 was incorrect, then Ellen White’s repeated identification that the Millerite message was the foundation is also incorrect. If those messages were incorrect her repeated commands to continue to present those very same truths is false counsel. If the message of the Millerites does not represent the foundations that were to be preserved and guarded from satanic attacks, then those counsels are also erroneous. To reach the conclusion that all these issues associated with the Elijah message of that history is erroneous, would clearly demonstrate that Ellen White was a false prophet.

Hvis diagrammene er uriktige, da er budskapene de grafisk fremstiller, uriktige. Hvis budskapet som millerittene forkynte fra 1840 til og med 1844, var uriktig, da er også Ellen Whites gjentatte identifisering av at millerittbudskapet var grunnvollen, uriktig. Hvis disse budskapene var uriktige, er hennes gjentatte påbud om fortsatt å fremholde nettopp de samme sannhetene, falsk veiledning. Hvis millerittenes budskap ikke representerer de grunnvollene som skulle bevares og voktes mot sataniske angrep, da er også disse rådene feilaktige. Å komme til den konklusjon at alle disse forholdene knyttet til Elias-budskapet i denne historien er feilaktige, ville klart demonstrere at Ellen White var en falsk profet.

Modern Adventism still teaches at their Revelation Seminars that the remnant church would possess the Spirit of Prophecy, which is the testimony of Jesus, but they certainly don’t tell those who they are seeking to draw into church membership that they fully reject Ellen White’s endorsement and warnings connected with those early foundational truths and history. What does the following passage mean to you?

Den moderne adventisme lærer fremdeles i sine Åpenbaringsseminarer at restkirken vil eie profetiens Ånd, som er Jesu vitnesbyrd, men de forteller sannelig ikke dem som de søker å trekke inn i kirkemedlemskap, at de fullt ut forkaster Ellen Whites stadfestelse og advarsler knyttet til disse tidlige grunnleggende sannhetene og denne historien. Hva betyr følgende avsnitt for deg?

> “We have nothing to fear for the future, except as we shall forget the way the Lord has led us, and His teaching in our past history.” Life Sketches, 196.

> «Vi har intet å frykte for fremtiden, unntatt dersom vi glemmer den vei Herren har ledet oss, og hans undervisning i vår tidligere historie.» Life Sketches, 196.

In 1863, the Millerite movement reached a conclusion and registered as a legal entity with the government that would ultimately form an image to the papacy, which by Ellen White’s definition is the combination of the church with the state.

I 1863 nådde millerittbevegelsen en avslutning og registrerte seg som en juridisk enhet hos myndighetene som til slutt ville danne et bilde av pavedømmet, hvilket etter Ellen Whites definisjon er foreningen av kirken med staten.

> “In the movements now in progress in the United States to secure for the institutions and usages of the church the support of the state, Protestants are following in the steps of papists. Nay, more, they are opening the door for the Papacy to regain in Protestant America the supremacy which she has lost in the Old World.” The Great Controversy, 573.

> «I de bevegelser som nå er i gang i De forente stater for å sikre kirkens institusjoner og skikker statens støtte, følger protestantene i papistenes fotspor. Ja, mer enn det, de åpner døren for pavedømmet til å gjenvinne i det protestantiske Amerika den overhøyhet som det har mistet i den gamle verden.» The Great Controversy, 573.

Under the premise that the legal association with the government was part of the necessity for organization, in a time when the youth of the nation were being drafted into the blood bath known as the Civil War, the movement of the Millerites ended. In 1863, both with a printed article and a new chart, the Seventh-day Adventist church rejected the prophecy of slavery which Daniel calls the oath of Moses. In 1850, the Lord had directed His people to make the second table of Habakkuk, and correct the error that He had held his hand over on the 1843 table. The chart ordered in 1850 fully accomplished its purpose, for Ellen White said that she saw “that God was in the publishment of the chart,” while also identifying that the 1850 chart was identified in Habakkuk chapter two.

Ut fra den forutsetning at den juridiske forbindelsen med myndighetene var en del av nødvendigheten av organisering, i en tid da nasjonens ungdom ble innkalt til det blodbad som er kjent som borgerkrigen, tok millerittbevegelsen slutt. I 1863 forkastet Syvendedags Adventistkirken, både gjennom en trykt artikkel og et nytt kart, profetien om slaveriet som Daniel kaller Moses’ ed. I 1850 hadde Herren ledet sitt folk til å utarbeide Habakkuks andre tavle og rette den feilen som Han hadde holdt sin hånd over på 1843-kartet. Kartet som ble bestilt i 1850, oppfylte fullt ut sin hensikt, for Ellen White sa at hun så «at Gud var med i utgivelsen av kartet», samtidig som hun også påpekte at 1850-kartet er identifisert i Habakkuk kapittel to.

The purpose of the 1850 chart was the same as the 1843 chart. It was to be the evangelistic tool used to present the message of the third angel to a dying world. In 1863, that message was discarded. The testing process that is typified by the testing process that began at the Red Sea, began with the time prophecy identifying the sanctuary that was to be tread down in verse thirteen of Daniel eight, and the testing process ended with the time prophecy identifying the host that was to be tread down in verse thirteen of Daniel eight.

Formålet med 1850-kartet var det samme som med 1843-kartet. Det skulle være det evangelistiske redskapet som ble brukt til å frembære den tredje engels budskap til en døende verden. I 1863 ble dette budskapet forkastet. Prøvelsesprosessen, som er forbilledlig fremstilt ved den prøvelsesprosessen som begynte ved Rødehavet, begynte med tidsprofetien som identifiserte helligdommen som skulle nedtråkkes i vers tretten i Daniel åtte, og prøvelsesprosessen endte med tidsprofetien som identifiserte hæren som skulle nedtråkkes i vers tretten i Daniel åtte.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Så hørte jeg en hellig tale, og en annen hellig sa til den som talte: Hvor lenge varer synet om det daglige offer og den ødeleggende overtredelsen, så både helligdommen og hæren blir overgitt til å trampes ned? Og han sa til meg: Inntil to tusen og tre hundre dager er gått; deretter skal helligdommen bli renset. Daniel 8:13, 14.

The testing process that began on October 22, 1844, has the signature of Alpha and Omega. The beginning of that testing process was a time prophecy that represented the sanctuary that was to be trampled down. It was a prophecy that produced great light when fulfilled. The testing process that ended in 1863, has the signature of Alpha and Omega. The ending of that testing process was a time prophecy that represented the host that was to be trampled down. It was a prophecy that was designed to produced great light when fulfilled. It was a time prophecy presented by the Elijah of that history, and when it was rejected and set aside, it produced great darkness.

Prøvingsprosessen som begynte den 22. oktober 1844, bærer Alfa og Omegas signatur. Begynnelsen på denne prøvingsprosessen var en tidsprofeti som representerte helligdommen som skulle nedtrampes. Det var en profeti som frembrakte stort lys da den ble oppfylt. Prøvingsprosessen som endte i 1863, bærer Alfa og Omegas signatur. Avslutningen på denne prøvingsprosessen var en tidsprofeti som representerte hæren som skulle nedtrampes. Det var en profeti som var utformet for å frembringe stort lys da den ble oppfylt. Det var en tidsprofeti fremsatt av Elias i den historien, og da den ble forkastet og satt til side, frembrakte den stort mørke.

> And this is the condemnation, that light is come into the world, and men loved darkness rather than light, because their deeds were evil. John 3:19.

> Og dette er dommen: Lyset er kommet til verden, og menneskene elsket mørket fremfor lyset, fordi deres gjerninger var onde. Johannes 3:19.

The logic that I intend to finish this article with is what I have already noted. Did God through Ellen White endorse the 1843 and 1850 charts?

Den logikken jeg har til hensikt å avslutte denne artikkelen med, er det jeg allerede har bemerket. Stadfestet Gud gjennom Ellen White 1843- og 1850-diagrammene?

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> «Jeg har sett at 1843-tavlen ble ledet av Herrens hånd, og at den ikke skulle endres; at tallene var slik Han ønsket dem; at Hans hånd var over og skjulte en feil i noen av tallene, slik at ingen kunne se den, før Hans hånd ble trukket tilbake.» Early Writings, 74.

> “I saw that God was in the publishment of the chart by Brother Nichols. I saw that there was a prophecy of this chart in the Bible, and if this chart is designed for God’s people, if it [is] sufficient for one it is for another, and if one needed a new chart painted on a larger scale, all need it just as much.” Manuscript Releases, number 13, 359; 1853.

> «Jeg så at Gud var i utgivelsen av kartet ved bror Nichols. Jeg så at det fantes en profeti om dette kartet i Bibelen, og dersom dette kartet er bestemt for Guds folk, hvis det er tilstrekkelig for én, så er det det for en annen, og dersom én trengte et nytt kart malt i større målestokk, trenger alle det i like stor grad.» Manuscript Releases, nr. 13, 359; 1853.

Did God through Ellen White endorse the message the Millerites presented during the history of 1840 through 1844?

Godkjente Gud gjennom Ellen White det budskapet millerittene frembar i perioden fra 1840 til 1844?

> “God is not giving us a new message. We are to proclaim the message that in 1843 and 1844 brought us out of the other churches.” Review and Herald, January 19, 1905.

> «Gud gir oss ikke et nytt budskap. Vi skal forkynne det budskapet som i 1843 og 1844 førte oss ut av de andre kirkene.» Review and Herald, 19. januar 1905.

> “God bids us give our time and strength to the work of preaching to the people the messages that stirred men and women in 1843 and 1844.” Manuscript Release, Number 760.

> «Gud byr oss å vie vår tid og styrke til arbeidet med å forkynne for folket de budskapene som beveget menn og kvinner i 1843 og 1844.» Manuscript Release, Number 760.

> “All the messages given from 1840–1844 are to be made forcible now, for there are many people who have lost their bearings. The messages are to go to all the churches.

> «Alle budskapene som ble gitt fra 1840–1844, skal nå gjøres virkningsfulle, for det er mange mennesker som har mistet orienteringen. Budskapene skal gå til alle menighetene.

> “Christ said, ‘Blessed are your eyes, for they see; and your ears, for they hear. For verily I say unto you, That many prophets and righteous men have desired to see those things which ye see, and have not seen them; and to hear those things which ye hear, and have not heard them’ [Matthew 13:16, 17]. Blessed are the eyes which saw the things that were seen in 1843 and 1844.

> «Kristus sa: ‘Salige er deres øyne, for de ser; og deres ører, for de hører. For sannelig sier jeg dere: Mange profeter og rettferdige menn har ønsket å se det dere ser, og har ikke sett det; og å høre det dere hører, og har ikke hørt det’ [Matteus 13:16, 17]. Salige er de øyne som så det som ble sett i 1843 og 1844.

> “The message was given. And there should be no delay in repeating the message, for the signs of the times are fulfilling; the closing work must be done. A great work will be done in a short time. A message will soon be given by God’s appointment that will swell into a loud cry. Then Daniel will stand in his lot, to give his testimony.” Manuscript Releases, volume 21, 437.

> «Budskapet ble gitt. Og det bør ikke være noen forsinkelse med å gjenta budskapet, for tidens tegn oppfylles; avslutningsverket må gjøres. Et stort verk vil bli utført på kort tid. Et budskap vil snart bli gitt etter Guds forordning, og det vil svulme opp til et høyt rop. Da vil Daniel stå fram på sin plass for å avlegge sitt vitnesbyrd.» Manuscript Releases, bind 21, 437.

> “The truths that we received in 1841, ‘42, ‘43, and ‘44 are now to be studied and proclaimed. The messages of the first, second, and third angels will in the future be proclaimed with a loud voice. They will be given with earnest determination and in the power of the Spirit.” Manuscript Releases, volume 15, 371.

> «Sannhetene som vi mottok i 1841, ’42, ’43 og ’44, skal nå studeres og forkynnes. Den første, andre og tredje engels budskap vil i fremtiden bli forkynt med høy røst. De vil bli gitt med alvorlig besluttsomhet og i Åndens kraft.» Manuscript Releases, bind 15, 371.

> “We understand the present feebleness and smallness of the work. We have had an experience. In doing the work God has given us, we may go trustingly forward, assured that He will be our efficiency. He will be with us in 1906, as He was with us in 1841, 1842, 1843, and 1844.” Loma Linda Messages, 156.

> «Vi forstår verkets nåværende svakhet og litenhet. Vi har hatt en erfaring. Når vi utfører det arbeid Gud har gitt oss, kan vi i tillit gå fremad, forvisset om at Han vil være vår kraft. Han vil være med oss i 1906, slik Han var med oss i 1841, 1842, 1843 og 1844.» Loma Linda Messages, 156.

> “Those who stand as teachers and leaders in our institutions are to be sound in the faith and in the principles of the third angel’s message. God wants His people to know that we have the message as He gave it to us in 1843 and 1844.” General Conference Bulletin, April 1, 1903.

> «De som står som lærere og ledere i våre institusjoner, skal være sunne i troen og i prinsippene i den tredje engels budskap. Gud ønsker at Hans folk skal vite at vi har budskapet slik Han ga det til oss i 1843 og 1844.» General Conference Bulletin, 1. april 1903.

> “The warning has come: Nothing is to be allowed to come in that will disturb the foundation of the faith upon which we have been building ever since the message came in 1842, 1843, and 1844. I was in this message, and ever since I have been standing before the world, true to the light that God has given us. We do not propose to take our feet off the platform on which they were placed as day by day we sought the Lord with earnest prayer, seeking for light. Do you think that I could give up the light that God has given me? It is to be as the Rock of Ages. It has been guiding me ever since it was given.” Review and Herald, April 14, 1903.

> «Advarselen er kommet: Intet må få slippe inn som vil forstyrre grunnvollen for den tro som vi har bygget på helt siden budskapet kom i 1842, 1843 og 1844. Jeg var med i dette budskapet, og helt siden den tid har jeg stått framfor verden, tro mot det lyset Gud har gitt oss. Vi har ingen hensikt om å ta føttene våre bort fra den plattformen de ble satt på, mens vi dag for dag søkte Herren i inderlig bønn og søkte etter lys. Tror du at jeg kunne oppgi det lyset Gud har gitt meg? Det skal være som evighetens klippe. Det har ledet meg helt siden det ble gitt.» Review and Herald, 14. april 1903.

Did God through Ellen White warn His people to defend against attacks that would undermine the truths of the Millerite history?

Advarte Gud gjennom Ellen White sitt folk om å forsvare seg mot angrep som ville undergrave sannhetene i den millerittiske historien?

> “The great waymarks of truth, showing us our bearings in prophetic history, are to be carefully guarded, lest they be torn down, and replaced with theories that would bring confusion rather than genuine light.” Selected Messages, book 2, 101, 102.

> «Sannhetens store veimerker, som viser oss hvor vi befinner oss i den profetiske historie, skal omhyggelig vernes, så de ikke blir revet ned og erstattet med teorier som ville føre til forvirring snarere enn ekte lys.» Selected Messages, bok 2, 101, 102.

> “Today Satan is seeking opportunities to tear down the waymarks of truth,—the monuments that have been raised up along the way; and we need the experience of the aged workers who have built their house upon the solid rock, who through evil report as well as good report have been steadfast to the truth.” Gospel Workers, 104.

> «I dag søker Satan anledninger til å rive ned sannhetens veimerker — de minnesteiner som er blitt reist langs veien; og vi trenger erfaringen hos de eldre arbeiderne som har bygd sitt hus på den faste klippe, som gjennom ondt rykte så vel som godt rykte har holdt standhaftig fast ved sannheten.» Gospel Workers, 104.

> “God never leaves the world without men who can discern between good and evil, righteousness and unrighteousness. God has men whom he has appointed to stand in the forefront of the battle in times of emergency. In a crisis, he will raise up men as he did in ancient times. Young men will be bidden to link up with the aged standard-bearers, that they may be strengthened and taught by the experience of these faithful ones, who have passed through so many conflicts, and to whom, through the testimonies of his Spirit, God has so often spoken, pointing out the right way and condemning the wrong way. When perils arise, which try the faith of God’s people, these pioneer workers are to recount the experiences of the past, when just such crises came, when the truth was questioned, when strange sentiments, proceeding not from God, were brought in.

> «Gud lar aldri verden være uten menn som kan skjelne mellom godt og ondt, rettferdighet og urettferdighet. Gud har menn som han har utpekt til å stå i frontlinjen av striden i nødens tider. I en krise vil han oppreise menn slik som han gjorde i fordums tid. Unge menn vil bli kalt til å slutte seg til de aldrende fanebærere, for at de kan bli styrket og undervist ved erfaringen til disse trofaste, som har gått gjennom så mange konflikter, og til hvem Gud så ofte, gjennom hans Ånds vitnesbyrd, har talt ved å påpeke den rette vei og fordømme den gale vei. Når farer oppstår, som setter Guds folks tro på prøve, skal disse pionerarbeidere gjenfortelle erfaringene fra fortiden, da nettopp slike kriser kom, da sannheten ble trukket i tvil, da fremmede læresetninger, som ikke kom fra Gud, ble ført inn.»

> “The experience of those aged workers is needed now; for Satan is watching every opportunity to make of no account the old waymarks,—the monuments that have been raised up along the way.” Review and Herald, November 19, 1903.

> «Erfaringen til de aldrende arbeiderne trengs nå; for Satan våker over enhver anledning til å gjøre de gamle veimerkene til intet — de minnesmerkene som er blitt reist opp langs veien.» Review and Herald, 19. november 1903.

In 1863 the Millerite movement ended by rejecting the first truth the Elijah of that history had been led to understand. Its final test was based upon the two verses in Daniel eight that identify the trampling down of the sanctuary and the host. The light of the sanctuary was opened at the first of ten tests and darkness was brought upon the host at the last of ten tests.

I 1863 endte millerittbevegelsen ved å forkaste den første sannheten som Elias for den historien var blitt ledet til å forstå. Dens endelige prøve var basert på de to versene i Daniel åtte som identifiserer nedtrampingen av helligdommen og hæren. Lyset om helligdommen ble åpnet ved den første av ti prøver, og mørke ble brakt over hæren ved den siste av ti prøver.

> “One thing is certain: those Seventh-day Adventists who take their stand under Satan’s banner will first give up their faith in the warnings and reproofs contained in the Testimonies of God’s spirit.

> «Én ting er sikker: De syvendedags adventister som stiller seg under Satans banner, vil først oppgi sin tro på de advarsler og irettesettelser som er inneholdt i Guds Ånds vitnesbyrd. »

> “The call to greater consecration and holier service is being made, and will continue to be made. Some who are now voicing Satan’s suggestions will come to their senses. There are those in important positions of trust who do not understand the truth for this time. To them the message must be given. If they receive it, Christ will accept them, and will make them workers together with him. But if they refuse to hear the message, they will take their stand under the black banner of the Prince of Darkness.

> «Kallet til større innvielse og helligere tjeneste blir gitt, og vil fortsatt bli gitt. Noen som nå gir uttrykk for Satans innskytelser, vil komme til besinnelse. Det finnes dem i viktige tillitsstillinger som ikke forstår sannheten for denne tid. Til dem må budskapet gis. Hvis de tar imot det, vil Kristus ta imot dem og gjøre dem til medarbeidere sammen med ham. Men hvis de nekter å høre budskapet, vil de stille seg under det svarte banneret til mørkets fyrste.»

> “I am instructed to say that the precious truth for this time is open more and more clearly to human minds. In a special sense men and women are to eat of Christ’s flesh and drink of his blood. There will be a development of the understanding, for the truth is capable of constant expansion. The divine originator of truth will come into closer and still closer communion with those who follow on to know him. As God’s people receive his word as the bread of heaven, they will know that his goings forth are prepared as the morning. They will receive spiritual strength, as the body receives physical strength when food is eaten.

> «Jeg er blitt pålagt å si at den dyrebare sannhet for denne tid åpner seg mer og mer klart for menneskers sinn. I en særlig forstand skal menn og kvinner ete Kristi kjød og drikke hans blod. Det vil skje en utvikling av forståelsen, for sannheten er i stand til stadig utvidelse. Sannhetens guddommelige opphavsmann vil tre inn i nærmere og stadig nærmere samfunn med dem som går videre for å kjenne ham. Etter hvert som Guds folk mottar hans ord som himmelens brød, skal de vite at hans fremganger er forberedt som morgenen. De vil motta åndelig styrke, slik legemet mottar fysisk styrke når føde blir inntatt.»

> “We do not half understand the Lord’s plan in taking the children of Israel from Egyptian bondage, and leading them through the wilderness into Canaan.

> «Vi forstår langt fra fullt ut Herrens plan med å føre Israels barn ut av trelldommen i Egypt og lede dem gjennom ørkenen inn i Kanaan.»

> “As we gather up the divine rays shining from the gospel, we shall have a clearer insight into the Jewish economy, and a deeper appreciation of its important truths. Our exploration of truth is yet incomplete. We have gathered up only a few rays of light. Those who are not daily students of the Word will not solve the problems of the Jewish economy. They will not understand the truths taught by the temple service. The work of God is hindered by a worldly understanding of his great plan. The future life will unfold the meaning of the laws that Christ, enshrouded in the pillar of cloud, gave to his people.” Spalding and Magan, 305, 306.

> «Når vi samler opp de guddommelige stråler som skinner fra evangeliet, skal vi få en klarere innsikt i den jødiske husholdning, og en dypere verdsettelse av dens viktige sannheter. Vår utforskning av sannheten er ennå ufullstendig. Vi har bare samlet noen få lysstråler. De som ikke daglig gransker Ordet, vil ikke løse problemene i den jødiske husholdning. De vil ikke forstå sannhetene som ble undervist gjennom tempeltjenesten. Guds verk blir hindret av en verdslig forståelse av hans store plan. Det fremtidige liv vil åpenbare meningen med de lovene som Kristus, hyllet i skystøtten, gav til sitt folk.» Spalding and Magan, 305, 306.

We will continue our consideration of the symbolism of Elijah in connection with 1863 in the next article.

Vi vil fortsette vår betraktning av symbolikken omkring Elia i forbindelse med 1863 i den neste artikkelen.

Back to Articles