Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eighty-One

Daniels bok – nummer ett hundre og åttien

The Midnight Cry and Rome’s Prophetic Role: Unveiling the Last Days in the Book of Daniel

Midnattsråpet og Romas profetiske rolle: En åpenbaring av de siste dager i Daniels bok

Author

Jeff Pippenger

Published

April 11, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Within Daniel chapter eleven, there are several lines of prophecy that all align with the last six verses of the chapter. The portion that aligns with the history of verse forty from the time of the end in 1989, until the Sunday law of verse forty-one, is the portion of the prophecy that was sealed until the last days. It is Daniel’s complement of the Revelation of Jesus Christ that is unsealed just before probation closes. Verse two introduces Trump, the last Republican president, the last President, the President that is the eighth that is of the seven, and he is the richest president that began to stir up the globalists when he announced his candidacy in 2015. Verse ten identifies 1989, and verses eleven and twelve identify the Ukrainian War that began in 2014, with Putin’s victory and following demise.

I Daniel kapittel elleve finnes det flere profetiske linjer som alle er i samsvar med de siste seks versene i kapitlet. Den delen som svarer til historien i vers førti fra endetiden i 1989 og fram til søndagsloven i vers førtien, er den delen av profetien som var forseglet inntil de siste dager. Den er Daniels motstykke til Jesu Kristi åpenbaring, som blir avforseglet like før nådetiden avsluttes. Vers to introduserer Trump, den siste republikanske president, den siste president, presidenten som er den åttende og er av de sju, og han er den rikeste presidenten, han som begynte å hisse opp globalistene da han kunngjorde sitt kandidatur i 2015. Vers ti identifiserer 1989, og versene elleve og tolv identifiserer den ukrainske krigen som begynte i 2014, med Putins seier og påfølgende undergang.

Verses thirteen through fifteen, describe the third of the three battles of verse forty, beginning with the collapse of the Soviet Union in 1989, then the Ukrainian War, followed by the Battle of Panium, which represents the external struggle of apostate Protestantism in the United States against the globalists of the world.

Vers tretten til femten beskriver det tredje av de tre slagene i vers førti, begynnende med Sovjetunionens sammenbrudd i 1989, deretter den ukrainske krigen, fulgt av slaget ved Panium, som representerer den frafalne protestantismens ytre kamp i De forente stater mot verdens globalister.

Apostate Protestantism prevails, and establishes the hierarchical relationship of the threefold union that is implemented at the soon coming Sunday law. The beast is Catholicism, and she is the head of the three powers, represented as Jezebel and a multitude of other symbols. She is the whore that reigns over and rides the beast.

Det frafalne protestantismen får overhånd og etablerer det hierarkiske forholdet i den trefoldige unionen som blir iverksatt ved den snart kommende søndagsloven. Dyret er katolisismen, og hun er hodet for de tre maktene, fremstilt som Jesabel og en mengde andre symboler. Hun er skjøgen som hersker over og rir på dyret.

The false prophet is the United States, represented by her husband Ahab, who is the head of the tenfold kingdom of the dragon. The Battle of Panium in 200 BC, typifies the external struggle between globalism and apostate Protestantism. The internal struggle is represented by the revolt in 167 BC, followed by the rededication of the temple as commemorated by Hanukkah in 164 BC, that was then followed by a period from 161 BC to 158 BC, that typifies where the United States erects an image of Catholicism’s union of church and state, as represented by the “league”.

Den falske profet er De forente stater, representert ved hennes ektemann Akab, som er overhodet for dragens tifoldige rike. Slaget ved Panium i 200 f.Kr. er et forbilde på den ytre striden mellom globalisme og frafallen protestantisme. Den indre striden er representert ved opprøret i 167 f.Kr., etterfulgt av gjeninnvielsen av templet, slik den minnes ved Hanukka i 164 f.Kr.; deretter fulgte en periode fra 161 f.Kr. til 158 f.Kr., som er et forbilde på den tiden da De forente stater oppretter et bilde av katolisismens forening av kirke og stat, representert ved «forbundet».

In verse thirteen, Uriah Smith informs us that fourteen years after the Battle of Raphia, Ptolemy dies through “intemperance and debauchery, and was succeeded by his son, Ptolemy Epiphanes, a child then four or five years old. Antiochus, during the same time, having suppressed rebellion in his kingdom, and reduced and settled the eastern parts in their obedience, was at leisure for any enterprise when young Epiphanes came to the throne of Egypt.” After Putin’s short-lived victory is over, Trump will be ready to deal with the new infant king of Egypt. Before he does so, he will have “suppressed a rebellion” within the United States.

I vers tretten opplyser Uriah Smith oss om at fjorten år etter slaget ved Rafia dør Ptolemaios som følge av «utukt og utsvevelser, og ble etterfulgt av sin sønn, Ptolemaios Epifanes, et barn den gang på fire eller fem år. Antiochos hadde i mellomtiden, etter å ha slått ned opprør i sitt rike og brakt de østlige områdene tilbake under lydighet og ordnet forholdene der, tid og anledning til ethvert foretagende da den unge Epifanes besteg Egypts trone.» Etter at Putins kortvarige seier er over, vil Trump være rede til å håndtere Egypts nye spedbarnskonge. Før han gjør det, vil han ha «slått ned et opprør» innenfor Amerikas forente stater.

When Trump is elected, he will implement laws that have been typified by the Alien and Sedition Acts of 1798, along with suspending “habeas corpus,” as did the first Republican president in response to a Civil War. His actions have also been typified by the actions of president Grant when he dealt with the Ku Klux Klan, and F. D. Roosevelt when he imprisoned the Japanese and others in World War Two, and George Bush the last’s Patriot Act.

Når Trump blir valgt, vil han iverksette lover som har vært forutbildet ved Alien and Sedition Acts av 1798, sammen med å suspendere «habeas corpus», slik den første republikanske presidenten gjorde som svar på en borgerkrig. Hans handlinger har også vært forutbildet ved president Grants handlinger da han tok hånd om Ku Klux Klan, og F. D. Roosevelt da han fengslet japanerne og andre under den andre verdenskrig, og den siste George Bushs Patriot Act.

He, as with Seleucus, will suppress the rebellion in the United States, and then turn his eyes toward the “child king” of Egypt. In so doing, he will form an alliance with Philip of Macedon, for Smith records, “At the same time, Philip, king of Macedon, entered into a league with Antiochus to divide the dominions of Ptolemy between them, each proposing to take the parts which lay nearest and most convenient to him. Here was a rising up against the king of the south sufficient to fulfil the prophecy, and the very events, beyond doubt, which the prophecy intended.”

Han vil, slik tilfellet var med Seleukos, slå ned opprøret i De forente stater og deretter vende blikket mot Egypts «barnekonge». I dette vil han inngå en allianse med Filip av Makedonia, for Smith skriver: «Samtidig inngikk Filip, konge av Makedonia, et forbund med Antiokus om å dele Ptolemaios’ herredømme mellom seg, idet hver av dem hadde til hensikt å ta de deler som lå nærmest og var mest beleilige for ham. Her var en oppreisning mot kongen i syd tilstrekkelig til å oppfylle profetien, og uten tvil nettopp de begivenheter som profetien tilsiktet.»

Trump will form a firm alliance with the nations of NATO (the United Nations), to address Russia, and the complexities of resolving the fallout of the collapse of Putin. At that time, according to verse fourteen, and Smith’s commentary, “a new power is introduced.” The papacy will intercede to protect Russia and its satellites from the authority of NATO and the United States, or as Smith’s commentary cites, “Rome spoke; and Syria and Macedonia soon found a change coming over the aspect of their dream. The Romans interfered in behalf of the young king of Egypt, determined that he should be protected from the ruin devised by Antiochus and Philip. This was BC 200, and was one of the first important interferences of the Romans in the affairs of Syria and Egypt.”

Trump vil inngå en fast allianse med NATO-nasjonene (De forente nasjoner) for å håndtere Russland og de kompliserte forholdene ved å løse følgene av Putins sammenbrudd. På den tid, ifølge vers fjorten og Smiths kommentar, «innføres en ny makt». Pavemakten vil gripe inn for å beskytte Russland og dets satellittstater mot NATOs og De forente staters myndighet, eller som Smiths kommentar anfører: «Roma talte; og Syria og Makedonia fant snart at deres drøms utseende begynte å forandre seg. Romerne grep inn til fordel for den unge kongen av Egypt, fast besluttet på at han skulle beskyttes mot den undergang som Antiokus og Filip hadde tiltenkt ham. Dette var 200 f.Kr., og var en av romernes første viktige innblandinger i Syriens og Egypts anliggender.»

Rome, the whore of Tyre, then begins to sing her songs and commit fornication with the kings of the earth, in advance of those kings coming into full obedience to her, just two verses later. At that same time, the Battle of Panium occurred. The year 200 BC identifies the whore of Tyre beginning to sing, and she does so in regard to protecting Russia, who the United States and the United Nations have just agreed to divide up for their mutual benefit. The whore prevails over them both, but the “battle” of Panium then takes place and the United States prevails over the United Nations.

Roma, Tyrus’ skjøge, begynner da å synge sine sanger og drive hor med jordens konger, før disse kongene, bare to vers senere, kommer i full lydighet under henne. På samme tid fant slaget ved Panium sted. Året 200 f.Kr. identifiserer Tyrus’ skjøge idet hun begynner å synge, og hun gjør det med hensyn til å beskytte Russland, som De forente stater og De forente nasjoner nettopp har blitt enige om å dele opp til gjensidig fordel. Skjøgen seirer over dem begge, men «slaget» ved Panium finner deretter sted, og De forente stater seirer over De forente nasjoner.

Symbolically, thirty-three years later the revolt of Modein begins in the United States. Symbolically, three years later after that, the rededication of so-called Protestantism and a Constitutional Republic is established as represented by Hanukkah. Symbolically, three years after that, the period represented by the league of the Jews with Rome begins.

Symbolsk sett begynner trettitre år senere opprøret i Modein i Amerikas forente stater. Symbolsk sett, tre år senere etter dette, blir gjeninnvielsen av den såkalte protestantismen og en konstitusjonell republikk etablert, slik dette er representert ved Hanukka. Symbolsk sett, tre år etter dette, begynner perioden som er representert ved jødenes forbund med Roma.

The final movements will be rapid ones, so the history represented by forty-eight years in the verses is describing a series of rapid events that prophecy has specifically identified as beginning at the time of the end in 1989, followed by the second battle of verses eleven and twelve in 2014, followed by 2015, when Trump announced his candidacy for president, and thus began his prophetic work of stirring up globalism. Once Trump begins the work of suppressing the Civil War that is already under way, he will attempt an alliance with the United Nations (NATO—Philip of Macedon), and Rome will begin to sing. The attempted alliance becomes the struggle for supremacy between the two forces that is represented by the Battle of Panium.

De siste bevegelsene vil være raske, så den historien som er fremstilt ved førtiåtte år i versene, beskriver en rekke raske hendelser som profetien uttrykkelig har identifisert som begynnende ved endens tid i 1989, etterfulgt av det andre slaget i vers elleve og tolv i 2014, etterfulgt av 2015, da Trump kunngjorde sitt kandidatur til presidentembetet, og således begynte sitt profetiske verk med å oppildne globalismen. Når Trump begynner arbeidet med å undertrykke borgerkrigen som allerede er i gang, vil han forsøke en allianse med De forente nasjoner (NATO—Filip av Makedonia), og Roma vil begynne å synge. Den forsøkte alliansen blir til kampen om overherredømmet mellom de to kreftene som er fremstilt ved slaget ved Panium.

Panium then is the waymark of verse thirteen, where the final rapid movements that precede the Sunday law begin. All the prophets spoke more of the end of the world, than the time in which they lived, and Jesus was of course the greatest of all prophets. Just before the cross, which typifies the Sunday law, that is represented by verse sixteen, Jesus took a trip with His disciples to Panium. His time there, and the lessons He set forth there, align with the soon coming Battle of Panium. Throughout history Panium has had several names, and at the time of Christ the name for Panium was Caesarea Philippi.

Panium er således veimerket i vers tretten, hvor de siste raske bevegelsene som går forut for søndagsloven, begynner. Alle profetene talte mer om verdens ende enn om den tiden de selv levde i, og Jesus var selvsagt den største av alle profeter. Like før korset, som er et forbilde på søndagsloven, og som er fremstilt ved vers seksten, tok Jesus en reise med sine disipler til Panium. Hans tid der, og de lærdommene Han fremholdt der, svarer til det snart kommende slaget ved Panium. Gjennom historien har Panium hatt flere navn, og på Kristi tid var navnet på Panium Caesarea Filippi.

> “Jesus and His disciples had now come into one of the towns about Caesarea Philippi. They were beyond the limits of Galilee, in a region where idolatry prevailed. Here the disciples were withdrawn from the controlling influence of Judaism, and brought into closer contact with the heathen worship. Around them were represented forms of superstition that existed in all parts of the world. Jesus desired that a view of these things might lead them to feel their responsibility to the heathen. During His stay in this region, He endeavored to withdraw from teaching the people, and to devote Himself more fully to His disciples.

> «Jesus og hans disipler var nå kommet inn i en av byene omkring Cæsarea Filippi. De var utenfor Galileas grenser, i et område hvor avgudsdyrkelsen rådde. Her ble disiplene trukket bort fra jødedommens beherskende innflytelse og ført i nærmere berøring med den hedenske gudsdyrkelse. Omkring dem var former for overtro representert, slike som fantes i alle deler av verden. Jesus ønsket at synet av disse ting måtte lede dem til å føle sitt ansvar overfor hedningene. Under sitt opphold i denne regionen søkte han å trekke seg tilbake fra å undervise folket og å vie seg mer fullt og helt til sine disipler.»

> “He was about to tell them of the suffering that awaited Him. But first He went away alone, and prayed that their hearts might be prepared to receive His words. Upon joining them, He did not at once communicate that which He desired to impart. Before doing this, He gave them an opportunity of confessing their faith in Him that they might be strengthened for the coming trial. He asked, ‘Whom do men say that I the Son of man am?’

> «Han stod i ferd med å fortelle dem om den lidelse som ventet Ham. Men først gikk Han bort alene og bad om at deres hjerter måtte bli beredt til å ta imot Hans ord. Da Han igjen sluttet seg til dem, meddelte Han ikke straks det som Han ønsket å formidle. Før Han gjorde dette, gav Han dem anledning til å bekjenne sin tro på Ham, så de kunne bli styrket for den forestående prøvelse. Han spurte: ‘Hvem sier menneskene at jeg, Menneskesønnen, er?’»

> “Sadly the disciples were forced to acknowledge that Israel had failed to recognize their Messiah. Some indeed, when they saw His miracles, had declared Him to be the Son of David. The multitudes that had been fed at Bethsaida had desired to proclaim Him king of Israel. Many were ready to accept Him as a prophet; but they did not believe Him to be the Messiah.

> Sørgelig nok ble disiplene tvunget til å erkjenne at Israel hadde unnlatt å gjenkjenne sin Messias. Noen hadde riktignok, da de så Hans mirakler, erklært Ham for å være Davids Sønn. Folkemengden som var blitt mettet i Betsaida, hadde ønsket å utrope Ham til Israels konge. Mange var rede til å ta imot Ham som en profet; men de trodde ikke at Han var Messias.

> “Jesus now put a second question, relating to the disciples themselves: ‘But whom say ye that I am?’ Peter answered, ‘Thou art the Christ, the Son of the living God.’

> «Jesus stilte nå et annet spørsmål, som gjaldt disiplene selv: ‘Men hvem sier dere at jeg er?’ Peter svarte: ‘Du er Kristus, den levende Guds Sønn.’»

> “From the first, Peter had believed Jesus to be the Messiah. Many others who had been convicted by the preaching of John the Baptist, and had accepted Christ, began to doubt as to John’s mission when he was imprisoned and put to death; and they now doubted that Jesus was the Messiah, for whom they had looked so long. Many of the disciples who had ardently expected Jesus to take His place on David’s throne left Him when they perceived that He had no such intention. But Peter and his companions turned not from their allegiance. The vacillating course of those who praised yesterday and condemned today did not destroy the faith of the true follower of the Saviour. Peter declared, ‘Thou art the Christ, the Son of the living God.’ He waited not for kingly honors to crown his Lord, but accepted Him in His humiliation.

> «Helt fra begynnelsen hadde Peter trodd at Jesus var Messias. Mange andre som var blitt overbevist ved døperen Johannes’ forkynnelse og hadde tatt imot Kristus, begynte å tvile på Johannes’ kall da han ble fengslet og drept; og de tvilte nå på at Jesus var Messias, han som de så lenge hadde ventet på. Mange av disiplene som brennende hadde ventet at Jesus skulle innta sin plass på Davids trone, forlot ham da de innså at han ikke hadde noen slik hensikt. Men Peter og hans ledsagere vendte seg ikke bort fra sin troskap. Den vaklende ferd hos dem som i går priste og i dag fordømte, ødela ikke den sanne Frelser-etterfølgers tro. Peter erklærte: ‘Du er Kristus, den levende Guds Sønn.’ Han ventet ikke på at kongelig ære skulle krone hans Herre, men tok imot ham i hans fornedrelse.»

> “Peter had expressed the faith of the twelve. Yet the disciples were still far from understanding Christ’s mission. The opposition and misrepresentation of the priests and rulers, while it could not turn them away from Christ, still caused them great perplexity. They did not see their way clearly. The influence of their early training, the teaching of the rabbis, the power of tradition, still intercepted their view of truth. From time to time precious rays of light from Jesus shone upon them, yet often they were like men groping among shadows. But on this day, before they were brought face to face with the great trial of their faith, the Holy Spirit rested upon them in power. For a little time their eyes were turned away from ‘the things which are seen,’ to behold ‘the things which are not seen.’ 2 Corinthians 4:18. Beneath the guise of humanity they discerned the glory of the Son of God.

> «Peter hadde gitt uttrykk for de tolvs tro. Likevel var disiplene ennå langt fra å forstå Kristi misjon. Motstanden og vrangfremstillingen fra prestene og rådsherrene kunne riktignok ikke vende dem bort fra Kristus, men de voldte dem likevel stor forvirring. De så ikke sin vei klart. Innflytelsen fra deres tidlige opplæring, rabbinernes undervisning og tradisjonens makt hindret dem fremdeles i deres syn på sannheten. Fra tid til annen skinte dyrebare lysstråler fra Jesus inn over dem, men ofte var de som menn som famlet omkring blant skyggene. Men på denne dagen, før de ble ført ansikt til ansikt med den store prøven på deres tro, hvilte Den Hellige Ånd over dem med kraft. For en kort stund ble deres øyne vendt bort fra «de synlige ting» for å skue «de usynlige». 2 Korinterne 4:18. Under menneskenaturens skikkelse skjelnet de Guds Sønns herlighet.»

> “Jesus answered Peter, saying, ‘Blessed art thou, Simon Bar-jona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but My Father which is in heaven.’

> «Jesus svarte Peter og sa: ‘Salig er du, Simon Bar-Jona; for kjøtt og blod har ikke åpenbart dette for deg, men Min Far som er i himmelen.’»

> “The truth which Peter had confessed is the foundation of the believer’s faith. It is that which Christ Himself has declared to be eternal life. But the possession of this knowledge was no ground for self-glorification. Through no wisdom or goodness of his own had it been revealed to Peter. Never can humanity, of itself, attain to a knowledge of the divine. ‘It is as high as heaven; what canst thou do? deeper than hell; what canst thou know?’ Job 11:8. Only the spirit of adoption can reveal to us the deep things of God, which ‘eye hath not seen, nor ear heard, neither have entered into the heart of man.’ ‘God hath revealed them unto us by His Spirit: for the Spirit searcheth all things, yea, the deep things of God.’ 1 Corinthians 2:9, 10. ‘The secret of the Lord is with them that fear Him;’ and the fact that Peter discerned the glory of Christ was an evidence that he had been ‘taught of God.’ Psalm 25:14; John 6:45. Ah, indeed, ‘blessed art thou, Simon Bar-jona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee.’

> «Den sannhet som Peter hadde bekjent, er grunnvollen for den troendes tro. Den er det som Kristus selv har erklært å være evig liv. Men besittelsen av denne kunnskap gav intet grunnlag for selvforherligelse. Ikke ved noen visdom eller godhet hos ham selv var den blitt åpenbart for Peter. Aldri kan menneskeheten av seg selv nå fram til kunnskap om det guddommelige. ‘Den er høyere enn himmelen; hva kan du gjøre? dypere enn dødsriket; hva kan du vite?’ Job 11:8. Bare barnekårets Ånd kan åpenbare for oss Guds dype ting, som ‘intet øye har sett og intet øre hørt, og som ikke er oppkommet i noe menneskehjerte.’ ‘Men Gud har åpenbart det for oss ved sin Ånd; for Ånden ransaker alle ting, ja, også Guds dypheter.’ 1 Korinterbrev 2:9, 10. ‘Herrens fortrolighet er med dem som frykter ham,’ og det forhold at Peter skjelnet Kristi herlighet, var et bevis på at han var ‘opplært av Gud.’ Salme 25:14; Johannes 6:45. Å, sannelig, ‘salig er du, Simon Barjona; for kjøtt og blod har ikke åpenbart dette for deg.’»

> “Jesus continued: ‘I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build My church; and the gates of hell shall not prevail against it.’ The word Peter signifies a stone,—a rolling stone. Peter was not the rock upon which the church was founded. The gates of hell did prevail against him when he denied his Lord with cursing and swearing. The church was built upon One against whom the gates of hell could not prevail.

> Jesus fortsatte: «Jeg sier også til deg at du er Peter, og på denne klippe vil Jeg bygge Min kirke, og dødsrikets porter skal ikke få makt over den.» Ordet Peter betyr en stein, — en rullende stein. Peter var ikke klippen som kirken ble grunnlagt på. Dødsrikets porter fikk makt over ham da han fornektet sin Herre med banning og sverging. Kirken ble bygget på Én som dødsrikets porter ikke kunne få makt over.

> “Centuries before the Saviour’s advent Moses had pointed to the Rock of Israel’s salvation. The psalmist had sung of ‘the Rock of my strength.’ Isaiah had written, ‘Thus saith the Lord God, Behold, I lay in Zion for a foundation a stone, a tried stone, a precious cornerstone, a sure foundation.’ Deuteronomy 32:4; Psalm 62:7; Isaiah 28:16. Peter himself, writing by inspiration, applies this prophecy to Jesus. He says, ‘If ye have tasted that the Lord is gracious: unto whom coming, a living stone, rejected indeed of men, but with God elect, precious, ye also, as living stones, are built up a spiritual house.’ 1 Peter 2:3–5, R. V.

> «Århundrer før Frelserens komme hadde Moses pekt på Klippen i Israels frelse. Salmisten hadde sunget om ‘min styrkes klippe’. Jesaja hadde skrevet: ‘Derfor sier Herren Gud: Se, jeg legger i Sion en grunnstein, en prøvet stein, en kostelig hjørnestein, en fast grunnvoll.’ 5 Mosebok 32,4; Salme 62,8; Jesaja 28,16. Peter selv, som skrev ved inspirasjon, anvender denne profetien på Jesus. Han sier: ‘For dere har smakt at Herren er god. Kom til ham, den levende stein, som vel ble forkastet av mennesker, men er utvalgt og dyrebar for Gud, og bli selv, som levende steiner, bygd opp til et åndelig hus.’ 1 Peter 2,3–5.»

> “‘Other foundation can no man lay than that is laid, which is Jesus Christ.’ 1 Corinthians 3:11. ‘Upon this rock,’ said Jesus, ‘I will build My church.’ In the presence of God, and all the heavenly intelligences, in the presence of the unseen army of hell, Christ founded His church upon the living Rock. That Rock is Himself,—His own body, for us broken and bruised. Against the church built upon this foundation, the gates of hell shall not prevail.

> «Ingen kan legge noen annen grunnvoll enn den som er lagt, og den er Jesus Kristus.» 1 Korinterbrev 3:11. «På denne klippe,» sa Jesus, «vil Jeg bygge Min menighet.» I Guds nærvær, og i alle de himmelske intelligensers nærvær, i nærvær av helvetes usynlige hær, grunnla Kristus sin menighet på den levende Klippe. Denne Klippen er Han selv,—Hans eget legeme, brutt og knust for oss. Mot menigheten som er bygget på denne grunnvoll, skal helvetes porter ikke få makt.

> “How feeble the church appeared when Christ spoke these words! There was only a handful of believers, against whom all the power of demons and evil men would be directed; yet the followers of Christ were not to fear. Built upon the Rock of their strength, they could not be overthrown.

> «Hvor svak menigheten syntes da Kristus talte disse ordene! Det fantes bare en liten håndfull troende, mot hvem all makten til demoner og onde mennesker ville bli rettet; likevel skulle Kristi etterfølgere ikke frykte. Bygget på deres styrkes klippe kunne de ikke styrtes.»

> “For six thousand years, faith has builded upon Christ. For six thousand years the floods and tempests of satanic wrath have beaten upon the Rock of our salvation; but it stands unmoved.

> «I seks tusen år har troen bygget på Kristus. I seks tusen år har den sataniske vredes flommer og stormer slått mot vår frelses Klippe; men den står urokket.

> “Peter had expressed the truth which is the foundation of the church’s faith, and Jesus now honored him as the representative of the whole body of believers. He said, ‘I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven.’

> «Peter hadde uttrykt den sannhet som er grunnvollen for menighetens tro, og Jesus æret ham nå som representant for hele de troendes legeme. Han sa: «Jeg vil gi deg nøklene til himlenes rike, og hva du enn binder på jorden, skal være bundet i himmelen, og hva du enn løser på jorden, skal være løst i himmelen.»»

> “‘The keys of the kingdom of heaven’ are the words of Christ. All the words of Holy Scripture are His, and are here included. These words have power to open and to shut heaven. They declare the conditions upon which men are received or rejected. Thus the work of those who preach God’s word is a savor of life unto life or of death unto death. Theirs is a mission weighted with eternal results.

> «‘Nøklene til himlenes rike’ er Kristi ord. Alle Den hellige skrifts ord er hans, og er her innbefattet. Disse ord har makt til å åpne og til å lukke himmelen. De forkynner de betingelser på hvilke mennesker blir mottatt eller forkastet. Slik er arbeidet til dem som forkynner Guds ord, en duft av liv til liv eller av død til død. Deres er et oppdrag tynget av evige følger. »

> “The Saviour did not commit the work of the gospel to Peter individually. At a later time, repeating the words that were spoken to Peter, He applied them directly to the church. And the same in substance was spoken also to the twelve as representatives of the body of believers. If Jesus had delegated any special authority to one of the disciples above the others, we should not find them so often contending as to who should be the greatest. They would have submitted to the wish of their Master, and honored the one whom He had chosen.

> Frelseren overlot ikke evangeliets gjerning til Peter personlig. På et senere tidspunkt gjentok han de ordene som var talt til Peter, og anvendte dem direkte på menigheten. Og det samme i sak ble også talt til de tolv som representanter for de troendes legeme. Dersom Jesus hadde overdratt noen særskilt myndighet til én av disiplene fremfor de andre, ville vi ikke finne dem så ofte i strid om hvem som skulle være den største. De ville ha underordnet seg sin Mesters vilje og æret den som han hadde utvalgt.

> “Instead of appointing one to be their head, Christ said to the disciples, ‘Be not ye called Rabbi;’ ‘neither be ye called masters: for one is your Master, even Christ.’ Matthew 23:8, 10.

> I stedet for å utnevne én til å være deres overhode, sa Kristus til disiplene: «La dere ikke kalle rabbi;» «og la dere heller ikke kalle mestere; for én er deres Mester, Kristus.» Matteus 23:8, 10.

> “‘The head of every man is Christ.’ God, who put all things under the Saviour’s feet, ‘gave Him to be the head over all things to the church, which is His body, the fullness of Him that filleth all in all.’ 1 Corinthians 11:3; Ephesians 1:22, 23. The church is built upon Christ as its foundation; it is to obey Christ as its head. It is not to depend upon man, or be controlled by man. Many claim that a position of trust in the church gives them authority to dictate what other men shall believe and what they shall do. This claim God does not sanction. The Saviour declares, ‘All ye are brethren.’ All are exposed to temptation, and are liable to error. Upon no finite being can we depend for guidance. The Rock of faith is the living presence of Christ in the church. Upon this the weakest may depend, and those who think themselves the strongest will prove to be the weakest, unless they make Christ their efficiency. ‘Cursed be the man that trusteth in man, and maketh flesh his arm.’ The Lord ‘is the Rock, His work is perfect.’ ‘Blessed are all they that put their trust in Him.’ Jeremiah 17:5; Deuteronomy 32:4; Psalm 2:12.

> «Enhver manns hode er Kristus.» Gud, som la alle ting under Frelserens føtter, «ga Ham som hode over alle ting til menigheten, som er Hans legeme, fylden av Ham som fyller alt i alle.» 1 Korinterbrev 11:3; Efeserbrevet 1:22, 23. Menigheten er bygget på Kristus som sin grunnvoll; den skal adlyde Kristus som sitt hode. Den skal ikke være avhengig av mennesker eller bli styrt av mennesker. Mange hevder at en tillitsstilling i menigheten gir dem myndighet til å diktere hva andre mennesker skal tro og hva de skal gjøre. Dette krav godkjenner ikke Gud. Frelseren erklærer: «Dere er alle brødre.» Alle er utsatt for fristelse og tilbøyelige til å fare vill. Vi kan ikke stole på noe endelig vesen for veiledning. Troens klippe er Kristi levende nærvær i menigheten. På dette kan den svakeste støtte seg, og de som mener seg å være de sterkeste, skal vise seg å være de svakeste, dersom de ikke gjør Kristus til sin styrke. «Forbannet være den mann som stoler på mennesker og gjør kjød til sin arm.» Herren «er Klippen, Hans gjerning er fullkommen.» «Salige er alle de som setter sin lit til Ham.» Jeremia 17:5; 5 Mosebok 32:4; Salme 2:12.

> “After Peter’s confession, Jesus charged the disciples to tell no man that He was the Christ. This charge was given because of the determined opposition of the scribes and Pharisees. More than this, the people, and even the disciples, had so false a conception of the Messiah that a public announcement of Him would give them no true idea of His character or His work. But day by day He was revealing Himself to them as the Saviour, and thus He desired to give them a true conception of Him as the Messiah.

> «Etter Peters bekjennelse påla Jesus disiplene å ikke si til noen at Han var Kristus. Dette påbudet ble gitt på grunn av den bestemte motstanden fra de skriftlærde og fariseerne. Mer enn dette hadde folket, og endog disiplene, en så falsk forestilling om Messias at en offentlig kunngjøring om Ham ikke ville gi dem noe sant begrep om Hans karakter eller Hans gjerning. Men dag for dag åpenbarte Han seg for dem som Frelseren, og slik ønsket Han å gi dem en sann forståelse av Ham som Messias.»

> “The disciples still expected Christ to reign as a temporal prince. Although He had so long concealed His design, they believed that He would not always remain in poverty and obscurity; the time was near when He would establish His kingdom. That the hatred of the priests and rabbis would never be overcome, that Christ would be rejected by His own nation, condemned as a deceiver, and crucified as a malefactor,—such a thought the disciples had never entertained. But the hour of the power of darkness was drawing on, and Jesus must open to His disciples the conflict before them. He was sad as He anticipated the trial.” The Desire of Ages, 411-415.

> «Disiplene ventet fremdeles at Kristus skulle regjere som en jordisk fyrste. Selv om Han så lenge hadde skjult sin hensikt, trodde de at Han ikke alltid ville forbli i fattigdom og ubemerkethet; tiden var nær da Han ville opprette sitt rike. At prestenes og rabbinernes hat aldri ville bli overvunnet, at Kristus ville bli forkastet av sitt eget folk, fordømt som en bedrager og korsfestet som en forbryter, — en slik tanke hadde disiplene aldri næret. Men mørkets makts time nærmet seg, og Jesus måtte åpne for sine disipler den strid som lå foran dem. Han var bedrøvet idet Han forutså prøvelsen.» Slektenes håp, 411–415.

Verse sixteen of Daniel eleven, represents the soon coming Sunday law in the United States. Just before the hour of that “earthquake” the candidates who are seeking to be among the one hundred and forty-four thousand are awakened from their sleep. What awakens them is a prophetic message. At that point two classes are manifested, and as illustrated in the parable of the ten virgins, one class has oil in the vessels, the other class does not. Verses thirteen through fifteen of Daniel eleven, not only represent the prophetic history that precedes the Sunday law, they represent the “message”, which, in the context of the parable of the ten virgins, is the “oil,” that the wise will have in order to receive the seal of God and be lifted up as an ensign at the hour of the great earthquake. These articles have now reached the climax of all the articles, for the message that is represented within these verses, is the golden oil that is poured down through the two golden pipes.

Det sekstende verset i Daniel elleve representerer den snart kommende søndagsloven i De forente stater. Like før timen for det «jordskjelvet» blir de kandidatene som søker å være blant de hundre og førtifire tusen, vekket opp fra sin søvn. Det som vekker dem, er et profetisk budskap. På dette tidspunktet blir to klasser åpenbart, og slik det er illustrert i lignelsen om de ti jomfruene, har den ene klassen olje i karene, den andre klassen har det ikke. Vers tretten til og med femten i Daniel elleve representerer ikke bare den profetiske historien som går forut for søndagsloven; de representerer også «budskapet», som, i sammenhengen med lignelsen om de ti jomfruene, er den «oljen» som de vise vil ha for å kunne motta Guds segl og bli løftet opp som et banner i den store jordskjelvets time. Disse artiklene har nå nådd klimakset av alle artiklene, for budskapet som er representert i disse versene, er den gylne oljen som blir helt ned gjennom de to gylne rørene.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> “Just as long as those who profess the truth are serving Satan, his hellish shadow will cut off their views of God and heaven. They will be as those who have lost their first love. They cannot view eternal realities. That which God has prepared for us is represented in Zechariah, chapters 3 and 4, and 4:12–14: ‘And I answered again, and said unto him, What be these two olive branches which through the two golden pipes empty the golden oil out of themselves? And he answered me and said, Knowest thou not what these be? And I said, No, my Lord. Then said he, These are the two anointed ones, that stand by the Lord of the whole earth.’

> «Så lenge de som bekjenner sannheten, tjener Satan, vil hans helvetes skygge stenge deres utsyn til Gud og himmelen. De vil være som dem som har forlatt sin første kjærlighet. De kan ikke skue de evige realiteter. Det som Gud har beredt for oss, er fremstilt i Sakarja, kapittel 3 og 4, og 4:12–14: ‘Og jeg tok til orde igjen og sa til ham: Hva er disse to oljengrenene, som gjennom de to gullrørene tømmer den gylne olje ut av seg selv? Og han svarte meg og sa: Vet du ikke hva disse er? Og jeg sa: Nei, min herre. Da sa han: Dette er de to salvede, som står hos all jordens Herre.’»

> “The Lord is full of resources. He has no lack of facilities. It is because of our lack of faith, our earthliness, our cheap talk, our unbelief, manifested in our conversation, that dark shadows gather about us. Christ is not revealed in word or character as the One altogether lovely, and the chiefest among ten thousand. When the soul is content to lift itself up unto vanity, the Spirit of the Lord can do little for it. Our shortsighted vision beholds the shadow, but cannot see the glory beyond. Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.

> Herren er rik på ressurser. Han mangler ikke hjelpemidler. Det er på grunn av vår mangel på tro, vår jordiskhet, vår billige tale, vår vantro, åpenbart i vår samtale, at mørke skygger samler seg omkring oss. Kristus blir ikke åpenbart i ord eller karakter som den som er «idel herlighet» og «den ypperste blant ti tusen». Når sjelen nøyer seg med å opphøye seg til tomhet, kan Herrens Ånd gjøre lite for den. Vårt kortsynte blikk ser skyggen, men kan ikke se herligheten bakenfor. Engler holder de fire vinder tilbake, fremstilt som en vred hest som søker å bryte løs og fare utover hele jordens overflate, med ødeleggelse og død i sitt spor.

> “Shall we sleep on the very verge of the eternal world? Shall we be dull and cold and dead? Oh, that we might have in our churches the Spirit and breath of God breathed into His people, that they might stand upon their feet and live. We need to see that the way is narrow, and the gate strait. But as we pass through the strait gate, its wideness is without limit.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> «Skal vi sove like på selve terskelen til den evige verden? Skal vi være sløve og kalde og døde? Å, om vi måtte ha i våre menigheter Guds Ånd og pust innblåst i Hans folk, så de kunne stå på sine føtter og leve. Vi trenger å se at veien er smal, og porten trang. Men idet vi går gjennom den trange port, er dens vidde uten grense.» Manuscript Releases, bind 20, 217.

> “The anointed ones standing by the Lord of the whole earth, have the position once given to Satan as covering cherub. By the holy beings surrounding his throne, the Lord keeps up a constant communication with the inhabitants of the earth. The golden oil represents the grace with which God keeps the lamps of believers supplied, that they shall not flicker and go out. Were it not that this holy oil is poured from heaven in the messages of God’s Spirit, the agencies of evil would have entire control over men.

> «De salvede som står hos hele jordens Herre, har den stilling som en gang ble gitt til Satan som dekkende kjerub. Ved de hellige vesener som omgir hans trone, opprettholder Herren en stadig forbindelse med jordens innbyggere. Den gyldne oljen representerer den nåde hvorved Gud holder de troendes lamper forsynt, så de ikke skal blafre og slokne. Dersom ikke denne hellige oljen ble utøst fra himmelen i budskapene fra Guds Ånd, ville ondskapens makter ha fullstendig herredømme over menneskene.»

> “God is dishonored when we do not receive the communications which he sends us. Thus we refuse the golden oil which he would pour into our souls to be communicated to those in darkness. When the call shall come, ‘Behold, the bridegroom cometh; go ye out to meet him,’ those who have not received the holy oil, who have not cherished the grace of Christ in their hearts, will find, like the foolish virgins, that they are not ready to meet their Lord. They have not, in themselves, the power to obtain the oil, and their lives are wrecked. But if God’s Holy Spirit is asked for, if we plead, as did Moses, ‘Show me thy glory,’ the love of God will be shed abroad in our hearts. Through the golden pipes, the golden oil will be communicated to us. ‘Not by might, nor by power, but by my Spirit, saith the Lord of Hosts.’ By receiving the bright beams of the Sun of Righteousness, God’s children shine as lights in the world.” Review and Herald, July 20, 1897.

> «Gud vanæres når vi ikke tar imot de budskap han sender oss. Slik avslår vi den gyldne oljen som han ville utøse i våre sjeler for å bli meddelt dem som er i mørke. Når ropet lyder: ‘Se, brudgommen kommer; gå ut for å møte ham,’ vil de som ikke har tatt imot den hellige oljen, som ikke har næret Kristi nåde i sine hjerter, oppdage, lik de dårlige jomfruene, at de ikke er rede til å møte sin Herre. De har ikke i seg selv makt til å skaffe oljen, og deres liv lider skibbrudd. Men dersom det blir bedt om Guds Hellige Ånd, dersom vi bønnfaller, slik Moses gjorde: ‘La meg få se din herlighet,’ da vil Guds kjærlighet bli utøst i våre hjerter. Gjennom de gyldne rørene vil den gyldne oljen bli meddelt oss. ‘Ikke ved makt og ikke ved kraft, men ved min Ånd, sier Herren, hærskarenes Gud.’ Ved å ta imot de klare strålene fra Rettferdighetens Sol skinner Guds barn som lys i verden.» Review and Herald, 20. juli 1897.

Back to Articles