Article

# Parallel Warnings - Number Four

Parallelle advarsler – nummer fire

Foundations of Faith and the Peril of Forgetting: Lessons from Prophecy and History

Troens grunnvoller og faren ved å glemme: Lærdommer fra profeti og historie

Author

Jeff Pippenger

Published

August 8, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

> Whom shall he teach knowledge? and whom shall he make to understand doctrine? them that are weaned from the milk, and drawn from the breasts.

> Hvem skal han lære kunnskap, og hvem skal han få til å forstå lære? Dem som er avvent fra melken, og tatt fra brystet.

> For precept must be upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little:

> For bud må komme på bud, bud på bud; regel på regel, regel på regel; her litt og der litt:

> For with stammering lips and another tongue will he speak to this people. To whom he said, This is the rest wherewith ye may cause the weary to rest; and this is the refreshing: yet they would not hear.

> For med stammende lepper og med en annen tunge skal han tale til dette folk, til dem han sa: Dette er hvilen, hvorved dere kan la den trette finne hvile; og dette er vederkvegelsen. Men de ville ikke høre.

> But the word of the Lord was unto them precept upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little; that they might go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken. Isaiah 28:9–13.

> Men Herrens ord ble for dem bud på bud, bud på bud; regel på regel, regel på regel; her litt, og der litt; for at de skulle gå og falle bakover, bli knust og bli fanget i snaren og tatt til fange. Jesaja 28:9–13.

These verses from Isaiah have been addressed repeatedly in Habakkuk’s Tables. Here I need to simply touch upon to take a point or two from these previous verses, to add to the current discussion. This passage shows a people that fail a test for they “go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken.” They were a people that failed a test concerning who God would attempt to “teach” to “understand” “knowledge” or “doctrine.” It was a test that was based upon understanding an increase of knowledge, so it was the same test that separated the wise and the wicked in Daniel chapter twelve, for all the prophets agree and identify the end of the world. In Daniel twelve the “wise” understand, but the “wicked” do not understand the increase of knowledge.

Disse versene fra Jesaja har gjentatte ganger blitt omtalt i Habakkuks tabeller. Her behøver jeg ganske enkelt bare å berøre og hente frem ett eller to poeng fra disse foregående versene for å føye dem til den nåværende drøftelsen. Dette avsnittet viser et folk som ikke består en prøve, for de «går og faller bakover og blir knust og fanget i snaren og tatt». De var et folk som ikke bestod en prøve angående hvem Gud ville forsøke å «lære» å «forstå» «kunnskap» eller «lære». Det var en prøve som bygde på forståelsen av en økning i kunnskap, så det var den samme prøven som skilte de vise fra de ugudelige i Daniel kapittel tolv, for alle profetene er enige og utpeker verdens ende. I Daniel tolv forstår de «vise», men de «ugudelige» forstår ikke økningen i kunnskap.

The people in Isaiah’s passage were tested by “the word of the Lord” which “they would not hear.” And the specific “word of the Lord” that they rejected, and that would have allowed them to “understand” the increase of “knowledge” was the biblical rule that defines how to correctly align prophetic histories. Those that fall in Isaiah’s passage rejected the rule that identifies that in order to understand a prophetic history you must seek for that line “here a little, and there a little.” The word of the Lord that produced a test which they rejected was the technique of selecting prophetic lines from here and there, and then to place one of those selected lines of prophetic history in parallel to the other lines of prophetic history that address the same theme. The success of the endeavor to lay line upon line in this way depends on the application of the genuine rules of prophetic interpretation. Those rules, which are “precepts” also to be brought together and they are found here and there within the Bible. Isaiah’s virgins who fail the test, do so because they forget, the main thing they should not have forgotten, and that is, that history repeats.

Folket i Jesajas avsnitt ble prøvet ved «Herrens ord», som «de ikke ville høre». Og det bestemte «Herrens ord» som de forkastet, og som ville ha gjort dem i stand til å «forstå» økningen av «kunnskap», var den bibelske regelen som definerer hvordan profetiske historier skal samordnes på rette måte. De som faller i Jesajas avsnitt, forkastet regelen som fastslår at for å forstå en profetisk historie må du søke etter den linjen «her litt, der litt». Herrens ord som frembrakte en prøve som de forkastet, var teknikken med å velge ut profetiske linjer herfra og derfra, og deretter sette en av disse utvalgte linjene av profetisk historie parallelt med de andre linjene av profetisk historie som behandler det samme temaet. At bestrebelsen på å legge linje på linje på denne måten skal lykkes, er avhengig av anvendelsen av de ekte reglene for profetisk tolkning. Disse reglene, som også er «forskrifter», skal også bringes sammen, og de finnes her og der i Bibelen. Jesajas jomfruer som ikke består prøven, gjør det fordi de glemmer det viktigste de ikke skulle ha glemt, og det er at historien gjentar seg.

> “We have nothing to fear for the future, except as we shall forget the way the Lord has led us, and His teaching in our past history.” Life Sketches, 196.

> «Vi har intet å frykte for fremtiden, med mindre vi glemmer den vei Herren har ledet oss, og hans undervisning i vår tidligere historie.» Life Sketches, 196.

God is not the author of confusion, and an anchor point of that fact is that every prophet in the Bible is identifying the same prophetic line. They do not all see the identical events on the line, but it is always the same line of events at the end of the world. It is the events that lead to the close of probation, followed by the seven last plagues which concludes with the Second Coming of Christ. One prophet’s story might be of God’s faithful people in that line of history, but another prophet’s testimony may be of God’s unfaithful people, or of the United States, the Vatican, the United Nations, the merchants of the earth or Islam, but it is always the same line.

Gud er ikke opphavsmannen til forvirring, og et holdepunkt for dette faktum er at hver profet i Bibelen identifiserer den samme profetiske linjen. De ser ikke alle de identiske begivenhetene på linjen, men det er alltid den samme begivenhetslinjen ved verdens ende. Det er de begivenhetene som leder frem til nådetidens avslutning, etterfulgt av de sju siste plagene, som kulminerer i Kristi annet komme. Én profets beretning kan handle om Guds trofaste folk i denne historiske linjen, men en annen profets vitnesbyrd kan gjelde Guds utro folk, eller De forente stater, Vatikanet, De forente nasjoner, jordens kjøpmenn eller islam, men det er alltid den samme linjen.

Malachi’s Elijah message, as well as the messages represented in Revelation chapters one, fourteen and eighteen, and the message of Daniel eleven and twelve are the very same message. They are all the same line of history, but each with their own special contribution to the story.

Malakis Elias-budskap, så vel som budskapene som er framstilt i Åpenbaringen kapittel ett, fjorten og atten, og budskapet i Daniel elleve og tolv, er nøyaktig det samme budskapet. De er alle den samme historiske linjen, men hver med sitt eget særlige bidrag til fortellingen.

What is almost universally misunderstood about that special message is the fact that it is only revealed to God’s people just before the close of human probation. Knowing that the special message always warns of the soon coming close of probation, we will consider perhaps the clearest illustration of the close of probation in the Bible.

Det som nesten universelt blir misforstått ved dette særlige budskapet, er det faktum at det blir åpenbart for Guds folk først like før nådetiden for menneskene avsluttes. Idet vi vet at det særlige budskapet alltid advarer om den snart forestående avslutningen på nådetiden, vil vi betrakte kanskje den tydeligste illustrasjonen i Bibelen av nådetidens avslutning.

> He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. Revelation 22:11.

> Den som gjør urett, la ham fremdeles gjøre urett; og den som er uren, la ham fremdeles være uren; og den som er rettferdig, la ham fremdeles være rettferdig; og den som er hellig, la ham fremdeles være hellig. Åpenbaringen 22:11.

Before the end of probationary time is announced in the sanctuary above with the words of verse eleven, there is to be a special warning prophetic message from the book of Revelation that is unsealed to God’s servants.

Før prøvetidens avslutning blir kunngjort i helligdommen der oppe med ordene i vers elleve, skal det gis et særlig advarende profetisk budskap fra Åpenbaringsboken, som blir avforseglet for Guds tjenere.

> And he saith unto me, Seal not the sayings of the prophecy of this book: for the time is at hand. He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. Revelation 22:10, 11.

> Og han sier til meg: Besegl ikke ordene i profetien i denne boken; for tiden er nær. Den som gjør urett, la ham fortsatt gjøre urett; og den som er uren, la ham fortsatt være uren; og den som er rettferdig, la ham fortsatt være rettferdig; og den som er hellig, la ham fortsatt være hellig. Åpenbaringen 22:10, 11.

There is to be a special prophetic message recognized by God’s people just before the seven last plagues. When that “time is at hand” “the prophecy of this book” (the prophecy of Revelation) that has been sealed is to be unsealed. The only prophecy in the book of Revelation that has been sealed is the prophecy of the seven thunders.

Det skal finnes et særlig profetisk budskap som blir erkjent av Guds folk like før de sju siste plagene. Når den «tid er nær» skal «profetien i denne bok» (Åpenbaringens profeti), som har vært forseglet, bli åpnet. Den eneste profetien i Åpenbaringens bok som har vært forseglet, er profetien om de sju tordener.

> And I saw another mighty angel come down from heaven, clothed with a cloud: and a rainbow was upon his head, and his face was as it were the sun, and his feet as pillars of fire: And he had in his hand a little book open: and he set his right foot upon the sea, and his left foot on the earth, And cried with a loud voice, as when a lion roareth: and when he had cried, seven thunders uttered their voices. And when the seven thunders had uttered their voices, I was about to write: and I heard a voice from heaven saying unto me, Seal up those things which the seven thunders uttered, and write them not. Revelation 10:1–4.

> Og jeg så en annen mektig engel komme ned fra himmelen, kledd i en sky; og en regnbue var over hans hode, og hans ansikt var som solen, og hans føtter som ildstøtter. Og han hadde i sin hånd en liten bok, åpnet; og han satte sin høyre fot på havet og sin venstre fot på jorden, og ropte med høy røst, som når en løve brøler; og da han hadde ropt, lot de sju tordener sine røster høre. Og da de sju tordener hadde latt sine røster høre, var jeg i ferd med å skrive; og jeg hørte en røst fra himmelen som sa til meg: Besegl det som de sju tordener har talt, og skriv det ikke. Åpenbaringen 10:1–4.

Just before human probation closes, when “the time is at hand” there will be an unsealing of a special Bible truth identifying “things which must shortly come to pass.” The mighty angel of Revelation ten is Jesus Christ, who cried as a Lion.

Like før menneskets nådetid avsluttes, når «tiden er nær», vil en spesiell bibelsk sannhet bli avforseglet, som identifiserer «det som snart må skje». Den mektige engelen i Johannes’ åpenbaring kapittel ti er Jesus Kristus, som ropte som en løve.

> “The mighty angel who instructed John was no less a personage than Jesus Christ. Setting His right foot on the sea, and His left upon the dry land, shows the part which He is acting in the closing scenes of the great controversy with Satan. This position denotes His supreme power and authority over the whole earth. The controversy had waxed stronger and more determined from age to age, and will continue to do so, to the concluding scenes when the masterly working of the powers of darkness shall reach their height. Satan, united with evil men, will deceive the whole world and the churches who receive not the love of the truth. But the mighty angel demands attention. He cries with a loud voice. He is to show the power and authority of His voice to those who have united with Satan to oppose the truth.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> «Den mektige engelen som underviste Johannes, var ingen ringere person enn Jesus Kristus. At han satte sin høyre fot på havet og sin venstre på det tørre land, viser den rolle han utfører i avslutningsscenene av den store strid med Satan. Denne stillingen betegner hans høyeste makt og myndighet over hele jorden. Striden har tiltatt i styrke og besluttsomhet fra tidsalder til tidsalder, og vil fortsette å gjøre det helt til de avsluttende scener, når mørkets makters mesterlige virksomhet når sitt høydepunkt. Satan, forent med onde mennesker, vil bedra hele verden og de menigheter som ikke tar imot kjærligheten til sannheten. Men den mektige engelen krever oppmerksomhet. Han roper med høy røst. Han skal vise sin røsts makt og myndighet for dem som har sluttet seg til Satan for å stå sannheten imot.» The Seventh-day Adventist Bible Commentary, bind 7, 971.

At the end the “churches” that “Satan” deceives are deceived because they received not the love of the “truth.” The word “truth” in the passage from second Thessalonians which Sister White just referred to is the primary Greek word that is derived from the Hebrew word translated as “truth” that is composed with three Hebrew letters and represents the Alpha and Omega. Is there any biblical evidence that the truth connected with the rule of first mention that represents an attribute of Christ’s character is the truth that is rejected and consequently produces strong delusion?

Til sist blir de «menigheter» som «Satan» bedrar, bedratt fordi de ikke tok imot kjærligheten til «sannheten». Ordet «sannhet» i avsnittet fra Andre Tessalonikerbrev som Søster White nettopp henviste til, er det primære greske ordet som er avledet fra det hebraiske ordet oversatt med «sannhet», som er sammensatt av tre hebraiske bokstaver og representerer Alfa og Omega. Finnes det noe bibelsk belegg for at sannheten, knyttet til regelen om første omtale, som representerer et attributt ved Kristi karakter, er den sannheten som blir forkastet og følgelig frembringer kraftig villfarelse?

> Now we beseech you, brethren, by the coming of our Lord Jesus Christ, and by our gathering together unto him, That ye be not soon shaken in mind, or be troubled, neither by spirit, nor by word, nor by letter as from us, as that the day of Christ is at hand. Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God. Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things? And now ye know what withholdeth that he might be revealed in his time. For the mystery of iniquity doth already work: only he who now letteth will let, until he be taken out of the way. And then shall that Wicked be revealed, whom the Lord shall consume with the spirit of his mouth, and shall destroy with the brightness of his coming: Even him, whose coming is after the working of Satan with all power and signs and lying wonders, And with all deceivableness of unrighteousness in them that perish; because they received not the love of the truth, that they might be saved. And for this cause God shall send them strong delusion, that they should believe a lie: That they all might be damned who believed not the truth, but had pleasure in unrighteousness. 2 Thessalonians 2:1–12.

> Men vi ber eder, brødre, ved vår Herre Jesu Kristi komme og vår samling til ham, at dere ikke så snart må la dere rokke i sinnet eller forferde, verken ved ånd eller ved ord eller ved brev som om det var fra oss, som om Kristi dag sto for døren. La ingen bedra dere på noen måte; for den dagen kommer ikke uten at frafallet først kommer, og syndens menneske blir åpenbart, fortapelsens sønn, han som står imot og opphøyer seg over alt som kalles Gud eller som dyrkes, så han setter seg som Gud i Guds tempel og viser seg selv fram som om han var Gud. Husker dere ikke at jeg sa dere dette da jeg ennå var hos dere? Og nå vet dere hva som holder igjen, for at han skal bli åpenbart i sin tid. For lovløshetens hemmelighet er alt virksom; bare den som nå holder igjen, vil gjøre det inntil han blir ryddet av veien. Og da skal den lovløse bli åpenbart, han som Herren skal fortære med sin munns ånde og tilintetgjøre ved glansen av sitt komme, han hvis komme er etter Satans virksomhet med all kraft og tegn og løgnens undergjerninger, og med all urettferdighetens forførelse blant dem som går fortapt, fordi de ikke tok imot kjærlighet til sannheten, så de kunne bli frelst. Og derfor skal Gud sende dem en kraftig villfarelse, så de tror løgnen, for at de alle skal bli fordømt, de som ikke trodde sannheten, men hadde behag i urettferdigheten. 2 Tessalonikerne 2:1–12.

This passage from Thessalonians has been addressed often in Habakkuk’s Tables, so a brief comment is all we will make at this point. What Sister White calls “Satan’s marvelous act” is Paul’s “the working of Satan with all power and signs and lying wonders.” The deceptive work identified by Sister White and Paul begins at the Sunday law in the United States.

Dette avsnittet fra Tessalonikerbrevene er ofte blitt behandlet i Habakkuks Tavler, så vi vil på dette tidspunkt bare komme med en kort bemerkning. Det Søster White kaller «Satans forunderlige gjerning», er det Paulus omtaler som «Satans virksomhet med all makt og tegn og løgnens undergjerninger». Det bedragerske verk som Søster White og Paulus identifiserer, begynner ved søndagsloven i De forente stater.

> “By the decree enforcing the institution of the Papacy in violation of the law of God, our nation will disconnect herself fully from righteousness. When Protestantism shall stretch her hand across the gulf to grasp the hand of the Roman power, when she shall reach over the abyss to clasp hands with Spiritualism, when, under the influence of this threefold union, our country shall repudiate every principle of its Constitution as a Protestant and republican government, and shall make provision for the propagation of papal falsehoods and delusions, then we may know that the time has come for the marvelous working of Satan and that the end is near.” Testimonies, volume 5, 451.

> «Ved det dekret som håndhever opprettelsen av pavedømmet i strid med Guds lov, vil vår nasjon fullstendig rive seg løs fra rettferdigheten. Når protestantismen skal rekke sin hånd over kløften for å gripe den romerske makts hånd, når den skal strekke seg over avgrunnen for å slutte hånd med spiritualismen, når vårt land, under innflytelsen av denne trefoldige forening, skal forkaste hvert prinsipp i sin grunnlov som en protestantisk og republikansk regjering, og skal treffe tiltak for utbredelsen av pavelige usannheter og villfarelser, da kan vi vite at tiden er kommet for Satans forunderlige virksomhet, og at enden er nær.» Testimonies, bind 5, 451.

In this passage of Thessalonians, we are considering, Paul identifies the pope at the end of the world with four different terms. The pope is the “man of sin,” he is the “son of perdition,” he is the “mystery of iniquity” and “that Wicked.” Paul provides a few other characteristics of the pope beyond the four names, for he informs us that the pope, (who was still future to Paul’s day) “would be revealed in his time.”

I dette avsnittet i Tessalonikerbrevet, som vi nå betrakter, identifiserer Paulus paven ved verdens ende med fire forskjellige betegnelser. Paven er «syndens menneske», han er «fortapelsens sønn», han er «lovløshetens mysterium» og «den lovløse». Paulus gir noen få andre kjennetegn på paven utover de fire navnene, for han gjør oss oppmerksomme på at paven, (som fremdeles lå i fremtiden på Paulus’ tid), «skulle åpenbares i sin tid.»

The pope “would be revealed in his time” and the clearest biblical proof, though by no means the only biblical truth; the clearest biblical truth that the pope of the Roman church is the antichrist of Bible prophecy is established by seven different and direct references in the Bible identifying the “time” that the papacy would dominate the earth, the very “time” mankind calls the Dark Ages. The Bible reveals the pope as the papacy by identifying repeatedly the exact period of “time,” from 538 until 1798, that the papacy would rule the world. Paul said he would be revealed in his time.

Paven «skulle åpenbares i sin tid», og det klareste bibelske beviset – om enn på ingen måte den eneste bibelske sannhet – den klareste bibelske sannhet om at paven i den romerske kirke er Bibelprofetiens antikrist, blir stadfestet ved sju forskjellige og direkte henvisninger i Bibelen som identifiserer den «tid» da pavedømmet skulle dominere jorden, nettopp den «tid» menneskeheten kaller mørketiden. Bibelen åpenbarer paven som pavedømmet ved gjentatte ganger å identifisere det nøyaktige tidsrom av «tid», fra 538 til 1798, da pavedømmet skulle herske over verden. Paulus sa at han skulle åpenbares i sin tid.

Paul also identifies that it is the pope that “opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God.” Among other things this identifies that the antichrist of Bible prophecy is a religious symbol. He is not a Hitler, or an Alexander the Great. This further narrows the identification of the pope down, for he is not simply a religious tyrant, he is a religious tyrant that professes to be within God’s temple. The antichrist claims to be seated within the Christian church.

Paulus fastslår også at det er paven som «setter seg imot og opphøyer seg over alt som kalles Gud eller helligdom, så han setter seg i Guds tempel som om han var Gud, og utgir seg selv for å være Gud». Blant annet viser dette at antikrist i Bibelens profeti er et religiøst symbol. Han er ikke en Hitler eller en Aleksander den store. Dette innsnevrer videre identifikasjonen av paven, for han er ikke bare en religiøs tyrann; han er en religiøs tyrann som bekjenner å være innenfor Guds tempel. Antikrist gjør krav på å sitte innenfor den kristne kirke.

According to Paul and Daniel, when the pope is in his professed Christian church, he manifests the character of Satan who desired to be seated upon God’s throne and to be exalted above all things. I say Paul and Daniel for most biblical commentators recognize that when Paul demonstrates that one of the characteristics of the pope is that he is a complete narcissist, that Paul was simply quoting from Daniel’s description of the pope in Daniel chapter eleven where Daniel there records:

Ifølge Paulus og Daniel viser paven, når han er i sin bekjente kristne kirke, Satans karakter, han som ønsket å sitte på Guds trone og å opphøyes over alle ting. Jeg sier Paulus og Daniel, for de fleste bibelkommentatorer erkjenner at når Paulus påviser at en av pavens kjennetegn er at han er en fullkommen narsissist, da siterte Paulus ganske enkelt Daniels beskrivelse av paven i Daniel kapittel elleve, hvor Daniel der nedtegner:

> “And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvellous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished: for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> «Og kongen skal gjøre etter sin egen vilje; og han skal opphøye seg selv og gjøre seg stor over hver gud, og tale forunderlige ord mot gudenes Gud, og det skal lykkes ham inntil vreden er fullført; for det som er fastsatt, skal bli gjort. Daniel 11:36. »

When Paul addresses the narcissistic character of the pope, he paraphrases Daniel’s verse and states that it is the pope who “opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God.” The verse in Daniel that identifies the character of the papacy also references the “time” which was designed to “reveal” that the papacy was the antichrist as he identifies that the papacy would “prosper” until the “indignation be accomplished.”

Når Paulus omtaler pavens narsissistiske karakter, parafraserer han Daniels vers og sier at det er paven som «setter seg opp mot og opphøyer seg over alt som kalles Gud eller helligdom, så han som Gud sitter i Guds tempel og viser seg selv fram som om han var Gud.» Verset i Daniel som identifiserer pavedømmets karakter, henviser også til den «tid» som var bestemt til å «åpenbare» at pavedømmet var antikrist, idet han angir at pavedømmet skulle «ha framgang» inntil «vredens tid er til ende».

The “indignation” ended in 1798, so Daniel in the verse (though this is not one of the seven direct places in the books of Daniel and Revelation where the 1260-year history is mentioned), does however directly identify the papal power and marks that it received “a deadly wound,” as John calls it, in 1798. Thus, the verse identifies the end of the period of papal rule, though not identifying the duration of the rule.

«Vreden» tok slutt i 1798, så Daniel identifiserer i dette verset (selv om dette ikke er ett av de sju direkte stedene i Daniels og Åpenbaringens bøker hvor den 1260-årige historien nevnes) likevel direkte pavemakten og markerer at den fikk «et dødelig sår», slik Johannes kaller det, i 1798. Slik identifiserer verset slutten på perioden med pavelig styre, selv om det ikke angir hvor lenge styret varte.

In the passage, Paul also identifies a power that would restrain the papacy from taking control of the world in 538, when he stated that the Thessalonians who he was writing to already knew this particular truth. He raised the question, “Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things?” He reminds them that they already knew “what withholdeth” (meaning restrains) the papacy until he would “be revealed in his time.” The power that preceded and prevented the papacy from taking control of the world was the power in control of the world when Paul wrote the letter. It was pagan Rome. Paul wrote that pagan Rome would be “taken out of the way” in order for the papacy to take control of the world.

I avsnittet identifiserer Paulus også en makt som skulle holde pavedømmet tilbake fra å ta kontroll over verden i 538, da han uttalte at tessalonikerne som han skrev til, allerede kjente denne særlige sannheten. Han reiste spørsmålet: «Husker dere ikke at jeg fortalte dere disse ting da jeg ennå var hos dere?» Han minner dem om at de allerede visste «hva som holder tilbake» (det vil si hindrer) pavedømmet inntil det skulle «åpenbares i sin tid». Den makten som gikk forut for og hindret pavedømmet i å ta kontroll over verden, var den makten som hadde kontroll over verden da Paulus skrev brevet. Det var det hedenske Roma. Paulus skrev at det hedenske Roma måtte «tas av veien» for at pavedømmet skulle ta kontroll over verden.

It was this understanding that led William Miller to recognize that the power symbolized as “the daily” in the book of Daniel was pagan Rome. Adventism acknowledges that the structure, and therefore all of William Miller’s prophetic understandings, were based upon his understanding of the books of Daniel and Revelation and that those two books address the two desolating powers of pagan Rome and papal Rome. In the passage in Thessalonians Miller, already knowing (as every Protestant knew in his day, that the pope was the antichrist); when he recognized that pagan Rome was the historical power that preceded the papal rule, and that Paul had stated that pagan Rome was to be taken away in advance of the papacy ascending to the throne of the earth, he then connected this with the book of Daniel and “the daily,” where it references three times that the daily had to be “taken away” before the papacy took control of the world. Paul’s testimony allowed Miller to see that pagan Rome was Daniel’s “daily,” and thereafter he could recognize that Daniel’s two desolating powers were pagan and papal Rome. This truth represents the foundation of the Millerite movement. Adventism most certainly rejects the work of Miller today, but they still understand that this overview of Miller’s development of understanding of “the daily” in Daniel proves that the power that Paul says “withholds” the rise of the papal power until it was removed was pagan Rome, is the correct analysis of Miller’s thinking on these subjects.

Det var denne forståelsen som ledet William Miller til å erkjenne at makten som symboliseres som «det daglige» i Daniels bok, var det hedenske Roma. Adventismen anerkjenner at strukturen, og derfor alle William Millers profetiske forståelser, var bygget på hans forståelse av Daniels bok og Åpenbaringsboken, og at disse to bøkene omhandler de to ødeleggende maktene, det hedenske Roma og det pavelige Roma. I avsnittet i Thessalonikerbrevet hadde Miller, som allerede visste (slik enhver protestant på hans tid visste, at paven var antikrist), da han erkjente at det hedenske Roma var den historiske makten som gikk forut for det pavelige herredømmet, og at Paulus hadde sagt at det hedenske Roma skulle tas bort før pavedømmet steg opp til jordens trone, deretter knyttet dette til Daniels bok og «det daglige», hvor det tre ganger henvises til at det daglige måtte «tas bort» før pavedømmet tok kontroll over verden. Paulus’ vitnesbyrd gjorde det mulig for Miller å se at det hedenske Roma var Daniels «daglige», og deretter kunne han erkjenne at Daniels to ødeleggende makter var det hedenske og det pavelige Roma. Denne sannheten utgjør grunnlaget for Millerittbevegelsen. Adventismen forkaster ganske visst Millers verk i dag, men de forstår fortsatt at denne oversikten over Millers utvikling i forståelsen av «det daglige» i Daniel beviser at makten som Paulus sier «holder tilbake» framveksten av den pavelige makt inntil den ble fjernet, var det hedenske Roma, og er den rette analysen av Millers tenkning om disse emnene.

With the truth of “the daily” in the book of Daniel being a symbol of pagan Rome that preceded the kingdom of papal Rome which Daniel had represented as the abomination of desolation, Miller could then recognize the prophetic times associated with the kingdoms of Bible prophecy, and as his mind was opened up to these insights he assembled a series of truths that represent the foundations of Adventism. Those truths became enshrined on the two tables of the 1843 and 1850 pioneer charts. Those truths are the foundation of Adventism and they were based upon the recognition of “time.” The history of when the foundations were put in place is a primary discussion on Habakkuk’s Tables.

Da sannheten om «det daglige» i Daniels bok som et symbol på det hedenske Roma, som gikk forut for det pavelige Romas rike, hvilket Daniel hadde fremstilt som ødeleggelsens vederstyggelighet, ble forstått, kunne Miller deretter gjenkjenne de profetiske tidene som er knyttet til rikene i Bibelens profeti; og idet hans sinn ble åpnet for disse innsiktene, sammenstilte han en rekke sannheter som utgjør Adventismens grunnvoller. Disse sannhetene ble nedfelt på de to tavlene i pionerkartene fra 1843 og 1850. Disse sannhetene er Adventismens grunnvoll, og de var basert på erkjennelsen av «tid». Historien om når grunnvollene ble lagt, er et hovedtema i Habakkuks tavler.

What is not pointed out in Habakkuk’s Tables is that the foundations that were based upon time produced a structure that provides the view necessary for the final generation to recognize that there were truths that were represented as the foundations. There was a first truth that was the very first stone placed in the foundation, but “the daily” in the book of Daniel was not Miller’s first truth. The truth that would become the first stone in the foundation that Miller was raised up to build was “the seven times” of Leviticus twenty-six, but without the truth of “the daily,” Miller would not have recognized the structure of prophecy he needed to recognize in order to present the first angel’s message. His structure was placing prophecy in the perspective of two desolating powers. Miller was addressing the dragon (pagan Rome) and the beast (the papacy). The third angel addresses the dragon (United Nations), the beast (the papacy), and the false prophet (the United States).

Det som ikke blir påpekt i Habakkuks tavler, er at de grunnvollene som var basert på tid, frembrakte en struktur som gir det overblikk som er nødvendig for at den siste generasjon skal kunne erkjenne at det fantes sannheter som ble fremstilt som grunnvollene. Det fantes en første sannhet som var den aller første steinen lagt i grunnvollen, men «det daglige» i Daniels bok var ikke Millers første sannhet. Den sannheten som skulle bli den første steinen i den grunnvollen Miller ble oppreist til å bygge, var «de syv tider» i Tredje Mosebok tjueseks, men uten sannheten om «det daglige» ville Miller ikke ha erkjent den profetiens struktur som han måtte erkjenne for å kunne fremholde den første engels budskap. Hans struktur bestod i å plassere profetien i perspektivet av to ødeleggende makter. Miller behandlet dragen (det hedenske Roma) og dyret (pavedømmet). Den tredje engel behandler dragen (De forente nasjoner), dyret (pavedømmet) og den falske profet (De forente stater).

If a person accepts all, not some, but all the time prophecies set forth by the Millerites on the two sacred pioneer charts, that person would need to investigate those truths personally. How could you accept them, if you had never inspected them? If those persons investigating the foundational truths make those truths their personal responsibility to test, and thereafter accepts all those truths, then they have built upon the Rock and not the sand.

Dersom en person godtar alle tidsprofetiene som ble fremsatt av millerittene på de to hellige pionerkartene, ikke noen, men alle, da ville vedkommende måtte undersøke disse sannhetene personlig. Hvordan kunne du godta dem, dersom du aldri hadde gransket dem? Hvis de personer som gransker de grunnleggende sannhetene, gjør disse sannhetene til sitt personlige ansvar å prøve, og deretter godtar alle disse sannhetene, da har de bygget på Klippen og ikke på sanden.

> “Let those who stand as God’s watchmen on the walls of Zion be men who can see the dangers before the people,—men who can distinguish between truth and error, righteousness and unrighteousness.

> «La dem som står som Guds vektarar på Sions murar, vera menn som kan sjå farane før folket, — menn som kan skilja mellom sanning og villfaring, rettferd og urettferd. »

> “The warning has come: Nothing is to be allowed to come in that will disturb the foundation of the faith upon which we have been building ever since the message came in 1842, 1843, and 1844. I was in this message, and ever since I have been standing before the world, true to the light that God has given us. We do not propose to take our feet off the platform on which they were placed as day by day we sought the Lord with earnest prayer, seeking for light. Do you think that I could give up the light that God has given me? It is to be as the Rock of Ages. It has been guiding me ever since it was given.” Review and Herald, April 14, 1903.

> «Advarselen er kommet: Intet må tillates å komme inn som vil forstyrre troens grunnvoll, den som vi har bygget på helt siden budskapet kom i 1842, 1843 og 1844. Jeg var i dette budskapet, og helt siden den tid har jeg stått fram for verden, tro mot det lys som Gud har gitt oss. Vi har ikke til hensikt å ta føttene bort fra den plattformen som de ble satt på, mens vi dag for dag søkte Herren i inderlig bønn og søkte etter lys. Tror dere at jeg kunne oppgi det lyset som Gud har gitt meg? Det skal være som Evighetens Klippe. Det har ledet meg helt siden det ble gitt.» Review and Herald, 14. april 1903.

In order for those who would hear to analyze the time prophecies of the Millerite history it requires the action of looking at the historical periods that are represented by the time prophecies. This represents the work of illustrating events upon a time line. When a student of prophecy has reached the level of investigation where he considers these prophetic periods, identified by the Millerites from the Bible and thereafter supported by the historical record, he will be in a position to recognize that the history at the beginning of the time prophecy symbolically typifies the history at the end of that same prophecy. With that vantage point the student should learn that history is repeated. With that understanding in place He should also see that Jesus illustrates the end with the beginning.

For at de som vil høre, skal kunne analysere tidsprofetiene i millerittisk historie, kreves den handling å betrakte de historiske periodene som er representert ved tidsprofetiene. Dette representerer arbeidet med å fremstille begivenheter på en tidslinje. Når en profetistudent har nådd det undersøkelsesnivå hvor han betrakter disse profetiske periodene, identifisert av millerittene ut fra Bibelen og deretter understøttet av den historiske beretning, vil han være i stand til å erkjenne at historien ved begynnelsen av tidsprofetien symbolsk er et forbilde på historien ved slutten av den samme profeti. Fra dette utsiktspunkt bør studenten lære at historien gjentar seg. Med denne forståelse på plass bør han også se at Jesus illustrerer enden ved begynnelsen.

And from the prophetic line of prophecy that portrays the end of the world as the “building of a temple,” the student should know that there is a final capstone that is placed upon the temple that is built upon the foundation. He should come to see that the temple foundation that Miller was used to bring to light (which represents Jesus Christ, for there is no other foundation that can be laid than Jesus Christ), was a foundation built upon prophetic time. Because Jesus illustrates the end with the beginning the student should also see that the capstone, the final stone on the temple—must parallel the foundation. The foundation of the temple for Miller was prophetic time, but the foundation was none-the-less Jesus Christ.

Og ut fra den profetiske profetilinjen som fremstiller verdens ende som «oppføringen av et tempel», bør den studerende vite at det finnes en avsluttende toppstein som blir lagt på tempelet som er bygget på grunnvollen. Han bør komme til å se at tempelgrunnvollen som Miller ble brukt til å bringe fram i lyset (som representerer Jesus Kristus, for ingen annen grunnvoll kan legges enn Jesus Kristus), var en grunnvoll bygget på profetisk tid. Fordi Jesus fremstiller enden ved begynnelsen, bør den studerende også se at toppsteinen, den siste steinen på tempelet, må stå i parallell med grunnvollen. Grunnvollen for tempelet for Miller var profetisk tid, men grunnvollen var ikke desto mindre Jesus Kristus.

> According to the grace of God which is given unto me, as a wise masterbuilder, I have laid the foundation, and another buildeth thereon. But let every man take heed how he buildeth thereupon. For other foundation can no man lay than that is laid, which is Jesus Christ. 1 Corinthians 3:10, 11.

> Etter den Guds nåde som er gitt meg, har jeg som en vis byggmester lagt grunnvollen, og en annen bygger videre på den. Men enhver se til hvordan han bygger på den. For ingen kan legge noen annen grunnvoll enn den som er lagt, og den er Jesus Kristus. 1 Korinterbrev 3:10, 11.

Paul is identifying his work as the erecting of a temple of which he laid the foundation or beginning. He was the apostle to the Gentiles and he was used to lay the foundation of the Christian church. In the same passage Paul also identifies that our bodies are the temple of the Holy Spirit. There is also the temple of Solomon and the sanctuary from the wilderness that all have foundations that are all represented as Jesus Christ. The foundation that Miller was used to erect was the temple of Adventism, and the foundation of that temple is most certainly Jesus Christ, but it is more specifically the temple that is erected with materials that are spiritual and prophetic.

Paulus identifiserer sitt verk som oppføringen av et tempel, hvorav han la grunnvollen eller begynnelsen. Han var hedningenes apostel, og han ble brukt til å legge grunnvollen for den kristne kirke. I samme avsnitt identifiserer Paulus også at våre legemer er Den Hellige Ånds tempel. Det finnes også Salomos tempel og helligdommen fra ørkenen, som alle har grunnvoller som alle er fremstilt som Jesus Kristus. Den grunnvollen som Miller ble brukt til å oppføre, var adventismens tempel, og grunnvollen for det tempelet er helt sikkert Jesus Kristus, men mer spesifikt er det tempelet som oppføres med materialer som er åndelige og profetiske.

The capstone therefore must also be Jesus Christ, but the capstone must also include a premier prophetic rule, for Miller was given a set of rules which contains the premier rule of the Millerites which was the “year-for-a-day” principle. Without that rule, there is no recognition of time prophecy and there is therefore no foundation. There must be a counterpart at the end that represents Jesus Christ (the Foundation) that is a premier rule within a set of rules that establishes the Revelation of Jesus Christ. The rule is of course the rule of “first mention”, representing the attribute of Christ’s character that identifies the end from the beginning.

Hjørnesteinen må derfor også være Jesus Kristus, men hjørnesteinen må også omfatte en fremste profetisk regel, for Miller fikk gitt et sett med regler som inneholder millerittenes fremste regel, nemlig prinsippet om «ett år for én dag». Uten den regelen finnes det ingen erkjennelse av tidsprofeti, og det finnes derfor heller ikke noe grunnlag. Det må finnes et motstykke ved enden som representerer Jesus Kristus (Grunnvollen), som er en fremste regel innenfor et sett av regler som etablerer Jesu Kristi åpenbaring. Regelen er selvsagt regelen om «første omtale», som representerer den egenskap ved Kristi karakter som identifiserer enden fra begynnelsen.

In 2 Thessalonians those who received not the love of the truth that they might be saved, rejected the truth as represented by the Greek word that is derived from the Hebrew word created by three letters which is translated as “truth” in the Old Testament. The group that receives the strong delusion, because they believed a lie, refused to return to the old paths, the foundations of Adventism as represented upon the two sacred charts. So, in the passage we have been considering for some time now states:

I 2 Tessalonikerbrev forkastet de som ikke tok imot kjærlighet til sannheten for å bli frelst, sannheten slik den er fremstilt ved det greske ordet som er avledet av det hebraiske ordet dannet av tre bokstaver, og som i Det gamle testamente er oversatt med «sannhet». Gruppen som mottar den kraftige villfarelse fordi de trodde løgnen, nektet å vende tilbake til de gamle stier, adventismens grunnvoller slik de er fremstilt på de to hellige kartene. Således står det i det avsnittet vi nå har betraktet gjennom en tid:

> “The mighty angel who instructed John was no less a personage than Jesus Christ. Setting His right foot on the sea, and His left upon the dry land, shows the part which He is acting in the closing scenes of the great controversy with Satan. This position denotes His supreme power and authority over the whole earth. The controversy had waxed stronger and more determined from age to age, and will continue to do so, to the concluding scenes when the masterly working of the powers of darkness shall reach their height. Satan, united with evil men, will deceive the whole world and the churches who receive not the love of the truth. But the mighty angel demands attention. He cries with a loud voice. He is to show the power and authority of His voice to those who have united with Satan to oppose the truth.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> «Den mektige engelen som underviste Johannes, var ingen ringere person enn Jesus Kristus. At Han setter sin høyre fot på havet og sin venstre på det tørre land, viser den del Han utfører i avslutningsscenene av den store strid med Satan. Denne stillingen betegner Hans høyeste makt og myndighet over hele jorden. Striden hadde tiltatt i styrke og blitt mer målbevisst fra tidsalder til tidsalder, og vil fortsette å gjøre det helt frem til de avsluttende scener, når mørkets makters mesterlige virksomhet skal nå sitt høydepunkt. Satan, forenet med onde mennesker, vil bedra hele verden og de menigheter som ikke tar imot kjærligheten til sannheten. Men den mektige engelen krever oppmerksomhet. Han roper med høy røst. Han skal vise sin røsts makt og myndighet for dem som har forenet seg med Satan for å motstå sannheten.» The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

In this previous passage “the churches who received not the love of the truth” are Daniel’s and Matthew’s wicked and foolish virgins that Amos 8:12 identifies will begin to search for God’s final warning message when it is too late. It is too late, because they believed a lie concerning the foundations of Adventism. Adventism first began to imbibe in that lie in 1863, and from then on it was simply downhill all the way.

I dette foregående avsnittet er «de menigheter som ikke tok imot kjærlighet til sannheten» Daniels og Matteus’ onde og dårlige jomfruer, som Amos 8:12 identifiserer som dem som vil begynne å lete etter Guds siste advarselsbudskap når det er for sent. Det er for sent, fordi de trodde en løgn angående Adventismens grunnvoller. Adventismen begynte først å drikke inn denne løgnen i 1863, og derfra gikk det ganske enkelt bare nedover hele veien.

What I am about to write is totally subjective I suppose, but what new prophetic light was introduced into Adventism since 1863? Ellen White says of Jones and Waggoners’ 1888 message, that it was the message she had been presenting for years. Their message may have sounded new and shocking to Adventism in 1888, but the newness and the shock were produced not by a new message, but by a blindness that had been settling upon God’s people since 1863.

Det jeg nå skal skrive, er vel fullstendig subjektivt, antar jeg, men hvilket nytt profetisk lys ble innført i adventismen siden 1863? Ellen White sier om Jones’ og Waggoners budskap i 1888 at det var det budskapet hun hadde forkynt i årevis. Deres budskap kan ha virket nytt og sjokkerende på adventismen i 1888, men nyheten og sjokket ble ikke frembrakt av et nytt budskap, men av en blindhet som hadde begynt å senke seg over Guds folk siden 1863.

Ellen White identified Adventism as in the Laodicean condition before 1863, so the blindness of Laodicea was already encroaching upon Adventism before 1863, but in 1863 the church officially set aside the truth concerning the “seven times” of Leviticus twenty-six, which was the very first “time prophecy” Miller discovered. There has been no prophetic light that has surfaced in Adventism since 1863! What changed?

Ellen White identifiserte adventismen som værende i den laodikeiske tilstand før 1863, så Laodikeas blindhet var allerede i ferd med å trenge inn i adventismen før 1863; men i 1863 tilsidesatte menigheten offisielt sannheten angående de «sju tider» i Tredje Mosebok 26, som var den aller første «tidsprofeti» Miller oppdaget. Det har ikke fremkommet noe profetisk lys i adventismen siden 1863! Hva var det som forandret seg?

The very first stone of the temple foundation that was built upon prophetic time and represented Jesus Christ, was set aside by Adventism in 1863. The first stone placed by Miller into the temple foundation that was based upon time as presented in Daniel by Christ who represented Himself as Palmoni the “wonderful numberer” was rejected and set aside. The very first stone Miller discovered…

Den aller første steinen i tempelgrunnvollen, som var bygd på profetisk tid og representerte Jesus Kristus, ble satt til side av adventismen i 1863. Den første steinen som Miller la inn i tempelgrunnvollen, og som var basert på tid slik den ble framstilt i Daniel av Kristus, som representerte seg selv som Palmoni, den «underfulle tallsetter», ble forkastet og satt til side. Den aller første steinen Miller oppdaget …

> “In quoting the prophecy of the rejected stone, Christ referred to an actual occurrence in the history of Israel. The incident was connected with the building of the first temple. While it had a special application at the time of Christ’s first advent, and should have appealed with special force to the Jews, it has also a lesson for us. When the temple of Solomon was erected, the immense stones for the walls and the foundation were entirely prepared at the quarry; after they were brought to the place of building, not an instrument was to be used upon them; the workmen had only to place them in position. For use in the foundation, one stone of unusual size and peculiar shape had been brought; but the workmen could find no place for it, and would not accept it. It was an annoyance to them as it lay unused in their way. Long it remained a rejected stone. But when the builders came to the laying of the corner, they searched for a long time to find a stone of sufficient size and strength, and of the proper shape, to take that particular place, and bear the great weight which would rest upon it. Should they make an unwise choice for this important place, the safety of the entire building would be endangered. They must find a stone capable of resisting the influence of the sun, of frost, and of tempest. Several stones had at different times been chosen, but under the pressure of immense weights they had crumbled to pieces. Others could not bear the test of the sudden atmospheric changes. But at last attention was called to the stone so long rejected. It had been exposed to the air, to sun and storm, without revealing the slightest crack. The builders examined this stone. It had borne every test but one. If it could bear the test of severe pressure, they decided to accept it for the cornerstone. The trial was made. The stone was accepted, brought to its assigned position, and found to be an exact fit. In prophetic vision, Isaiah was shown that this stone was a symbol of Christ. He says:

> «Da Kristus siterte profetien om den forkastede steinen, viste han til en virkelig hendelse i Israels historie. Hendelsen var knyttet til byggingen av det første tempelet. Selv om den hadde en særlig anvendelse ved tiden for Kristi første komme og burde ha talt med særlig kraft til jødene, har den også en lærdom for oss. Da Salomos tempel ble oppført, ble de veldige steinene til murene og grunnvollen fullstendig tilhogd i steinbruddet; etter at de var ført til byggeplassen, skulle intet redskap brukes på dem; arbeiderne hadde bare å legge dem på plass. Til bruk i grunnvollen var en stein av uvanlig størrelse og særegen form blitt hentet; men arbeiderne kunne ikke finne noen plass for den og ville ikke godta den. Den var til ergrelse for dem der den lå ubrukt i veien. Lenge forble den en forkastet stein. Men da bygningsmennene kom til nedleggelsen av hjørnesteinen, lette de lenge etter en stein av tilstrekkelig størrelse og styrke og av den rette form til å fylle nettopp denne plassen og bære den store vekten som ville hvile på den. Skulle de treffe et uklokt valg for denne viktige plassen, ville sikkerheten for hele bygningen være truet. De måtte finne en stein som kunne motstå solens, frostens og stormens påvirkning. Flere steiner var til forskjellige tider blitt valgt ut, men under trykket av de veldige vektene var de smuldret opp i stykker. Andre kunne ikke bestå prøven ved de plutselige forandringene i luftens tilstand. Men til sist ble oppmerksomheten rettet mot steinen som så lenge hadde vært forkastet. Den hadde vært utsatt for luft, sol og storm uten å vise den minste sprekk. Bygningsmennene undersøkte denne steinen. Den hadde bestått enhver prøve unntatt én. Hvis den kunne bestå prøven under sterkt trykk, besluttet de å godta den som hjørnestein. Prøven ble gjort. Steinen ble godtatt, ført til sin bestemte plass og viste seg å passe nøyaktig. I profetisk syn ble Jesaja vist at denne steinen var et symbol på Kristus. Han sier:»

> “‘Sanctify the Lord of hosts Himself; and let Him be your fear, and let Him be your dread. And He shall be for a sanctuary; but for a stone of stumbling and for a rock of offense to both the houses of Israel, for a gin and for a snare to the inhabitants of Jerusalem. And many among them shall stumble, and fall, and be broken, and be snared, and be taken.’ Carried down in prophetic vision to the first advent, the prophet is shown that Christ is to bear trials and tests of which the treatment of the chief cornerstone in the temple of Solomon was symbolic. ‘Therefore thus saith the Lord God, Behold, I lay in Zion for a foundation a stone, a tried stone, a precious cornerstone, a sure foundation: he that believeth shall not make haste.’ Isaiah 8:13–15; 28:16.

> «‘Hærskarenes Herre, Ham skal dere holde hellig; la Ham være deres frykt, og la Ham være deres redsel. Og Han skal være en helligdom; men også en snublestein og en anstøtsklippe for begge Israels hus, en felle og en snare for Jerusalems innbyggere. Mange blant dem skal snuble og falle og bli knust og bli fanget i snaren og bli tatt.’ Ført ned gjennom profetisk syn til det første komme, blir profeten vist at Kristus skal bære prøvelser og tester som behandlingen av hovedhjørnesteinen i Salomos tempel var et symbol på. ‘Derfor sier Herren Gud så: Se, jeg legger i Sion en stein til grunnvoll, en prøvet stein, en kostelig hjørnestein, en sikker grunnvoll; den som tror, skal ikke haste.’ Jesaja 8:13–15; 28:16.»

> “In infinite wisdom, God chose the foundation stone, and laid it Himself. He called it ‘a sure foundation.’ The entire world may lay upon it their burdens and griefs; it can endure them all. With perfect safety they may build upon it. Christ is a ‘tried stone.’ Those who trust in Him, He never disappoints. He has borne every test. He has endured the pressure of Adam’s guilt, and the guilt of his posterity, and has come off more than conqueror of the powers of evil. He has borne the burdens cast upon Him by every repenting sinner. In Christ the guilty heart has found relief. He is the sure foundation. All who make Him their dependence rest in perfect security.

> «I uendelig visdom utvalgte Gud grunnsteinen og la den selv. Han kalte den «en fast grunnvoll». Hele verden kan legge sine byrder og sorger på den; den kan bære dem alle. Med fullkommen trygghet kan de bygge på den. Kristus er en «prøvet stein». Dem som stoler på Ham, svikter Han aldri. Han har bestått enhver prøve. Han har utholdt tyngden av Adams skyld og hans etterslekts skyld, og er gått seirende ut, mer enn seierherre over ondskapens makter. Han har båret byrdene som er blitt lagt på Ham av enhver angrende synder. I Kristus har det skyldtyngede hjerte funnet lindring. Han er den faste grunnvoll. Alle som gjør Ham til sin støtte, hviler i fullkommen trygghet.»

> “In Isaiah’s prophecy, Christ is declared to be both a sure foundation and a stone of stumbling. The apostle Peter, writing by inspiration of the Holy Spirit, clearly shows to whom Christ is a foundation stone, and to whom a rock of offense:

> «I Jesajas profeti blir Kristus erklært å være både en sikker grunnvoll og en snublestein. Apostelen Peter, som skriver ved Den Hellige Ånds inspirasjon, viser tydelig for hvem Kristus er en grunnstein, og for hvem han er en anstøtsklippe:»

> “‘If so be ye have tasted that the Lord is gracious. To whom coming, as unto a living stone, disallowed indeed of men, but chosen of God, and precious, ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ. Wherefore also it is contained in the Scripture, Behold, I lay in Sion a chief cornerstone, elect, precious: and he that believeth on Him shall not be confounded. Unto you therefore which believe He is precious: but unto them which be disobedient, the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner, and a stone of stumbling, and a rock of offense, even to them which stumble at the word, being disobedient.’ 1 Peter 2:3–8.

> «Dersom dere ellers har smakt at Herren er god. Kom til ham, den levende stein, som vel ble forkastet av mennesker, men er utvalgt av Gud og dyrebar; og bli også selv, som levende steiner, oppbygd til et åndelig hus, et hellig presteskap, for å bære fram åndelige offer, slike som er Gud til behag ved Jesus Kristus. Derfor heter det også i Skriften: Se, jeg legger i Sion en hovedhjørnestein, utvalgt, dyrebar; og den som tror på ham, skal slett ikke bli til skamme. For dere som tror, er han altså dyrebar; men for dem som er ulydige, er steinen som bygningsmennene forkastet, blitt hovedhjørnestein, og en snublestein og en anstøtsklippe for dem som snubler ved ordet, fordi de er ulydige.» 1 Peter 2:3–8.

> “To those who believe, Christ is the sure foundation. These are they who fall upon the Rock and are broken. Submission to Christ and faith in Him are here represented. To fall upon the Rock and be broken is to give up our self-righteousness and to go to Christ with the humility of a child, repenting of our transgressions, and believing in His forgiving love. And so also it is by faith and obedience that we build on Christ as our foundation.

> «For dem som tror, er Kristus den faste grunnvoll. Dette er de som faller på Klippen og blir knust. Her fremstilles underkastelse under Kristus og tro på Ham. Å falle på Klippen og bli knust er å oppgi vår egenrettferdighet og gå til Kristus med et barns ydmykhet, idet vi angrer våre overtredelser og tror på Hans tilgivende kjærlighet. Og på samme måte er det ved tro og lydighet at vi bygger på Kristus som vår grunnvoll. »

> “Upon this living stone, Jews and Gentiles alike may build. This is the only foundation upon which we may securely build. It is broad enough for all, and strong enough to sustain the weight and burden of the whole world. And by connection with Christ, the living stone, all who build upon this foundation become living stones. Many persons are by their own endeavors hewn, polished, and beautified; but they cannot become ‘living stones,’ because they are not connected with Christ. Without this connection, no man can be saved. Without the life of Christ in us, we cannot withstand the storms of temptation. Our eternal safety depends upon our building upon the sure foundation. Multitudes are today building upon foundations that have not been tested. When the rain falls, and the tempest rages, and the floods come, their house will fall, because it is not founded upon the eternal Rock, the chief cornerstone Christ Jesus.

> «På denne levende steinen kan både jøder og hedninger bygge. Dette er den eneste grunnvoll som vi trygt kan bygge på. Den er vid nok for alle og sterk nok til å bære tyngden og byrden av hele verden. Og ved forbindelse med Kristus, den levende steinen, blir alle som bygger på denne grunnvollen, levende steiner. Mange mennesker blir ved sine egne anstrengelser tilhugget, polert og forskjønnet; men de kan ikke bli «levende steiner», fordi de ikke er forbundet med Kristus. Uten denne forbindelsen kan intet menneske bli frelst. Uten Kristi liv i oss kan vi ikke stå imot fristelsens stormer. Vår evige trygghet avhenger av at vi bygger på den faste grunnvoll. Talløse mennesker bygger i dag på grunnvoller som ikke er blitt prøvd. Når regnet faller, og stormen raser, og flommene kommer, vil deres hus falle, fordi det ikke er grunnlagt på den evige Klippe, hjørnesteinen Kristus Jesus.»

> “‘To them which stumble at the word, being disobedient,’ Christ is a rock of offense. But ‘the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner.’ Like the rejected stone, Christ in His earthly mission had borne neglect and abuse. He was ‘despised and rejected of men; a man of sorrows, and acquainted with grief: … He was despised, and we esteemed Him not.’ Isaiah 53:3. But the time was near when He would be glorified. By the resurrection from the dead He would be declared ‘the Son of God with power.’ Romans 1:4. At His second coming He would be revealed as Lord of heaven and earth. Those who were now about to crucify Him would recognize His greatness. Before the universe the rejected stone would become the head of the corner.

> «For dem som tek anstøyt ved ordet, i sin ulydnad,» er Kristus ein snåvestein. Men «steinen som bygningsmennene vraka, han er vorten hovudhyrnesteinen». Lik den steinen som vart forkasta, hadde Kristus i si jordiske gjerning bore vanvyrdnad og mishandling. Han var «forakta og forkasta av menneske, ein mann med smerte og kjend med sjukdom: … Han var forakta, og vi rekna han ikkje». Jesaja 53:3. Men tida var nær då Han skulle herleggjerast. Ved oppstoda frå dei døde skulle Han bli kunngjord som «Guds Son med kraft». Romarane 1:4. Ved sitt andre kome skulle Han bli openberra som Herre over himmel og jord. Dei som no stod for å krossfesta Han, skulle kjenna att hans storleik. Framfor universet skulle den forkasta steinen bli hovudhyrnesteinen.

> “And on ‘whomsoever it shall fall, it will grind him to powder.’ The people who rejected Christ were soon to see their city and their nation destroyed. Their glory would be broken, and scattered as the dust before the wind. And what was it that destroyed the Jews? It was the rock which, had they built upon it, would have been their security. It was the goodness of God despised, the righteousness spurned, the mercy slighted. Men set themselves in opposition to God, and all that would have been their salvation was turned to their destruction. All that God ordained unto life they found to be unto death. In the Jews’ crucifixion of Christ was involved the destruction of Jerusalem. The blood shed upon Calvary was the weight that sank them to ruin for this world and for the world to come. So it will be in the great final day, when judgment shall fall upon the rejecters of God’s grace. Christ, their rock of offense, will then appear to them as an avenging mountain. The glory of His countenance, which to the righteous is life, will be to the wicked a consuming fire. Because of love rejected, grace despised, the sinner will be destroyed.

> «Og den som denne faller på, ham skal den knuse til støv.» Folket som forkastet Kristus, skulle snart få se sin by og sin nasjon ødelagt. Deres herlighet skulle bli brutt ned og spredt som støvet for vinden. Og hva var det som ødela jødene? Det var klippen som, om de hadde bygget på den, ville ha vært deres trygghet. Det var Guds godhet foraktet, rettferdigheten forkastet, barmhjertigheten ringeaktet. Mennesker stilte seg i opposisjon til Gud, og alt det som ville ha vært deres frelse, ble vendt til deres ødeleggelse. Alt det Gud hadde forordnet til liv, fant de å være til død. I jødenes korsfestelse av Kristus lå Jerusalems ødeleggelse innbefattet. Blodet som ble utgytt på Golgata, var den tyngde som senket dem i undergang for denne verden og for den kommende verden. Slik skal det også være på den store siste dag, når dommen skal falle over dem som forkaster Guds nåde. Kristus, deres anstøtsklippe, skal da åpenbare seg for dem som et hevnende berg. Hans åsyns herlighet, som for de rettferdige er liv, skal for de ugudelige være en fortærende ild. På grunn av kjærlighet forkastet, nåde foraktet, skal synderen gå til grunne.»

> “By many illustrations and repeated warnings, Jesus showed what would be the result to the Jews of rejecting the Son of God. In these words He was addressing all in every age who refuse to receive Him as their Redeemer. Every warning is for them. The desecrated temple, the disobedient son, the false husbandmen, the contemptuous builders, have their counterpart in the experience of every sinner. Unless he repent, the doom which they foreshadowed will be his.” Desire of Ages, 597–600.

> «Ved mange illustrasjoner og gjentatte advarsler viste Jesus hva følgen ville bli for jødene av å forkaste Guds Sønn. Med disse ordene talte Han til alle i enhver tidsalder som nekter å ta imot Ham som sin Forløser. Hver advarsel gjelder dem. Det vanhelligede tempelet, den ulydige sønnen, de falske vingårdsmennene, de foraktfulle byggmestrene, har sitt motstykke i enhver synders erfaring. Dersom han ikke omvender seg, vil den dom som disse varslet om, bli hans.» Slektenes håp, 597–600.

We will continue this in the next article.

Vi vil fortsette dette i den neste artikkelen.

Back to Articles