Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Sixteen

Joels bok og den laodikeiske syvendedags adventistkirke – nummer seksten

Number Sixteen

Nummer seksten

Author

Jeff Pippenger

Published

December 22, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

My apologies for so many words in advance of taking up the primary topic. I wish to place certain prophetic lines in place, that are important pieces of the logic I intend to employ when we directly consider the book of Joel. I have previously mentioned that the Hebrew word that is translated as “cut off” in the book of Joel, finds its roots in the sacrificial method of ratifying a covenant in the days of Abraham.

Jeg ber om unnskyldning for så mange ord før jeg tar opp hovedtemaet. Jeg ønsker å få på plass visse profetiske linjer, som er viktige ledd i den logikken jeg har til hensikt å benytte når vi går direkte til Joels bok. Jeg har tidligere nevnt at det hebraiske ordet som er oversatt med «avskåret» i Joels bok, har sine røtter i den offermessige måten å stadfeste en pakt på i Abrahams dager.

> Awake, ye drunkards, and weep; and howl, all ye drinkers of wine, because of the new wine; for it is cut off from your mouth. Joel 1:5.

> Våkn opp, dere drukkenbolter, og gråt; og klag, alle dere vindrikkere, på grunn av den nye vinen; for den er avskåret fra deres munn. Joel 1:5.

The Hebrew word “cut off” is H3772, and it is a primitive root meaning ‘to cut (off, down or asunder); by implication to destroy or consume; specifically to covenant (that is, make an alliance or bargain, originally by cutting flesh and passing between the pieces).’

Det hebraiske ordet «cut off» er H3772, og det er en primitiv rot som betyr «å skjære (av, ned eller i stykker); i overført betydning å ødelegge eller fortære; spesifikt å inngå pakt (det vil si å slutte en allianse eller en avtale, opprinnelig ved å skjære i kjøtt og gå mellom stykkene).»

I realize that the Strong’s definition of “cut off,” calls it a “primitive root,” in the grammatical sense. That being said, the cutting associated with the covenant and Abraham, identifies that the light of the covenant is attached to the word, and that light is set forth at its primitive historical root. “Cut” in terms of covenant history; is a prophetic symbol based upon its primitive roots, and it is also grammatically identified as a primitive root.

Jeg er klar over at Strongs definisjon av «avskåret» betegner det som en «primitiv rot», i grammatisk forstand. Når det er sagt, viser den avskjæring som er knyttet til pakten og Abraham, at paktens lys er forbundet med ordet, og dette lyset blir fremstilt ved dets opprinnelige historiske rot. «Avskåret» i pakthistorisk forstand er et profetisk symbol, grunnlagt på dets opprinnelige røtter, og det er også grammatisk identifisert som en primitiv rot.

The pronouncement in verse five, is not only identifying that they do not have the message of the latter rain, as represented by the “new wine,” but also that they are ‘then and there’ rejected as God’s covenant people, a covenant people who trace their “primitive roots” back to Abraham.

Uttalelsen i vers fem fastslår ikke bare at de ikke har budskapet om senregnet, slik det er framstilt ved «den nye vinen», men også at de «der og da» blir forkastet som Guds paktsfolk, et paktsfolk som fører sine «opprinnelige røtter» tilbake til Abraham.

The generation that died in the wilderness over forty years, traced their primitive roots back to Abraham, meaning the father of many nations. The generation who entered the Promised Land with Joshua, traced their primitive roots back to Abraham. The Jews who crucified Christ traced their primitive roots back to Abraham. The Protestants who came out of the Dark Ages, and who were then tested and passed by as God’s chosen covenant people in 1844, traced their primitive roots back to Abraham. The Millerite Philadelphian movement that entered into the Most Holy Place on October 22, 1844 traced their primitive roots back to Abraham. The Millerite Laodicean movement that rebuilt Jericho in 1863, traced their primitive roots back to Abraham. The Laodicean Seventh-day Adventist church that is spewed out of the mouth of the Lord at the soon-coming Sunday law traced their primitive roots back to Abraham. All of those generations have, or will fulfill the parable of the vineyard.

Slekten som døde i ørkenen gjennom førti år, førte sine opprinnelige røtter tilbake til Abraham, som betyr far til mange folkeslag. Slekten som gikk inn i det lovede land med Josva, førte sine opprinnelige røtter tilbake til Abraham. Jødene som korsfestet Kristus, førte sine opprinnelige røtter tilbake til Abraham. Protestantene som kom ut av den mørke middelalder, og som deretter ble prøvet og forbigått som Guds utvalgte paktsfolk i 1844, førte sine opprinnelige røtter tilbake til Abraham. Den millerittiske filadelfiske bevegelsen som gikk inn i Det Aller Helligste den 22. oktober 1844, førte sine opprinnelige røtter tilbake til Abraham. Den millerittiske laodikeiske bevegelsen som gjenoppbygde Jeriko i 1863, førte sine opprinnelige røtter tilbake til Abraham. Den laodikeiske syvendedags adventistkirke som blir utspydd av Herrens munn ved den snart kommende søndagsloven, førte sine opprinnelige røtter tilbake til Abraham. Alle disse slektene har oppfylt, eller vil oppfylle, lignelsen om vingården.

The drunkards in Joel awake to find they have been rejected as God’s people, and that they do not have the message of the latter rain. The inverse is then true. Those who Joel identifies as wearing “crowns of glory,” then enter into covenant, are sealed and lifted up as an offering. The very first ratified covenant between God and a chosen people began with the same “cutting” that is represented at the final sacrifice of God’s people, which begins at the Sunday law. The cutting is the separation of wheat and tares. The tares are rejected and cast into the fire and the wheat is bundled together as the Pentecostal first fruit wheat offering, that is then lifted up, “as in former years.”

De drukne i Joel våkner og oppdager at de er blitt forkastet som Guds folk, og at de ikke har budskapet om sildigregnet. Det omvendte er da sant. De som Joel identifiserer som bærende «herlighetens kroner», trer så inn i pakt, blir beseglet og løftet opp som et offer. Den aller første stadfestede pakt mellom Gud og et utvalgt folk begynte med den samme «skjæring» som er framstilt ved det endelige offeret av Guds folk, hvilket begynner ved søndagsloven. Skjæringen er adskillelsen mellom hvete og ugress. Ugresset blir forkastet og kastet i ilden, og hveten blir bundet sammen som pinsehøytidens førstegrødeoffer av hvete, som deretter blir løftet opp, «som i tidligere år».

There are four places that are typically pointed out to represent Abraham’s covenant. In Genesis twelve Abraham is ‘called’ and given the promise to make him a great nation. This is not part of the covenant, but it is the calling of a promise. At that point his name is Abram, for one of the symbols of a covenant relationship is a name-change. Abram’s name is changed in the third of the four steps of the covenant.

Det er fire steder som vanligvis blir fremhevet som representasjoner av Abrahams pakt. I Første Mosebok 12 blir Abraham «kalt» og får løftet om å bli gjort til et stort folk. Dette er ikke en del av pakten, men det er kallet til et løfte. På det tidspunktet er hans navn Abram, for et av symbolene på et paktsforhold er et navneskifte. Abrams navn blir forandret i det tredje av paktens fire trinn.

> For when God made promise to Abraham, because he could swear by no greater, he sware by himself, Saying, Surely blessing I will bless thee, and multiplying I will multiply thee. And so, after he had patiently endured, he obtained the promise. For men verily swear by the greater: and an oath for confirmation is to them an end of all strife. Wherein God, willing more abundantly to shew unto the heirs of promise the immutability of his counsel, confirmed it by an oath: That by two immutable things, in which it was impossible for God to lie, we might have a strong consolation, who have fled for refuge to lay hold upon the hope set before us: Which hope we have as an anchor of the soul, both sure and stedfast, and which entereth into that within the veil; Whither the forerunner is for us entered, even Jesus, made an high priest for ever after the order of Melchisedec. Hebrews 6:13–20.

> For da Gud ga Abraham løftet, svor han ved seg selv, fordi han ikke hadde noen større å sverge ved, og sa: Sannelig, jeg vil rikt velsigne deg og mangfoldiggjøre deg. Og således oppnådde han løftet etter å ha ventet tålmodig. For mennesker sverger ved den som er større, og eden er for dem en stadfestelse som gjør ende på all motstrid. Derfor stadfestet Gud det med en ed, da han så meget tydeligere ville vise løftets arvinger hvor uforanderlig hans råd er, for at vi ved to uforanderlige ting, i hvilke det var umulig for Gud å lyve, skulle ha en sterk trøst, vi som har tatt vår tilflukt til å gripe det håp som ligger foran oss. Dette håpet har vi som et anker for sjelen, både sikkert og fast, og det når innenfor forhenget, dit forløperen er gått inn for oss, Jesus, som er blitt yppersteprest til evig tid etter Melkisedeks orden. Hebreerne 6:13–20.

The calling was God’s promise to Abram, and He provided a second witness with the “oath” that followed. The “oath” that followed was threefold. After the calling of a promise, which was the first step, the second, third and fourth steps are the actual threefold covenant, by God, with a chosen people. In Genesis fifteen God formally “cuts” (establishes) the covenant through a dramatic ritual where God alone passes between divided animals, unconditionally promising land to Abraham’s descendants. The Promised Land was represented as a land between two rivers; the river of Egypt and the river Euphrates. The first step of the threefold covenant includes a direct reference of the prophetic symbolism of two rivers, and all that is attached to that symbol. When inspiration points to the Ulai and Hiddekel rivers as events that are now in the process of fulfillment, those two rivers were typified in Abram’s prophecy. The setting is between Abram’s two rivers, which when brought together with Daniel’s two rivers makes four rivers, for the voice of Christ is the voice of many waters.

Kallet var Guds løfte til Abram, og Han gav et annet vitne ved den «eden» som fulgte. Den «eden» som fulgte, var trefoldig. Etter kallet i form av et løfte, som var det første trinnet, er det andre, tredje og fjerde trinn den egentlige trefoldige pakten, ved Gud, med et utvalgt folk. I 1 Mosebok 15 «skjærer» (oppretter) Gud formelt pakten gjennom et dramatisk ritual der Gud alene går mellom de oppdelte dyrene og betingelsesløst lover landet til Abrahams etterkommere. Det lovede land ble fremstilt som et land mellom to elver: Egypts elv og elven Eufrat. Det første trinnet i den trefoldige pakten omfatter en direkte henvisning til den profetiske symbolikken i to elver, og alt som er knyttet til dette symbolet. Når inspirasjonen peker på elvene Ulai og Hiddekel som hendelser som nå er i ferd med å bli oppfylt, var disse to elvene forbilledlig fremstilt i Abrams profeti. Scenen er mellom Abrams to elver, som når de føres sammen med Daniels to elver, blir til fire elver, for Kristi røst er røsten av mange vann.

> In the same day the Lord made a covenant with Abram, saying, Unto thy seed have I given this land, from the river of Egypt unto the great river, the river Euphrates: The Kenites, and the Kenizzites, and the Kadmonites, And the Hittites, and the Perizzites, and the Rephaims, And the Amorites, and the Canaanites, and the Girgashites, and the Jebusites. Genesis 15:18–21.

> På den samme dag gjorde Herren en pakt med Abram og sa: «Din ætt har jeg gitt dette landet, fra Egyptens elv til den store elven, elven Eufrat: kenittene og kenisittene og kadmonittene, og hetittene og perisittene og refaittene, og amorittene og kanaanittene og girgasittene og jebusittene.» 1 Mosebok 15:18–21.

The land promised to Abram was the entire world which is represented by ten kings in the last days, whereas in the first days of the covenant it was listed as ten tribes, not kings. The one hundred and forty-four thousand will be in conflict with the entire world. The world will then be involved with the testing process of Sunday worship enforcement by a one-world government under the direction of the scarlet-colored whore of Revelation seventeen, who reigns over the ten kings of the earth. With Abram the church and state symbol of the image of the beast is represented by the river of Egypt, a symbol of statecraft and the river of Babylon, a symbol of churchcraft.

Landet som ble lovet Abram, var hele verden, som i de siste dager fremstilles ved ti konger, mens det i paktens første dager ble oppført som ti stammer, ikke konger. De hundre og førtifire tusen vil stå i konflikt med hele verden. Verden vil da være innviklet i prøvelsesprosessen knyttet til håndhevelsen av søndagsdyrkelse ved en énverdensregjering under ledelse av den skarlagenrøde skjøgen i Åpenbaringen sytten, som hersker over jordens ti konger. Hos Abram er kirke- og statssymbolet i dyrets bilde fremstilt ved Egypts elv, et symbol på statskunst, og Babylons elv, et symbol på kirkekunst.

> After these things the word of the Lord came unto Abram in a vision, saying,

> Etter disse ting kom Herrens ord til Abram i et syn og sa,

> Fear not, Abram: I am thy shield, and thy exceeding great reward.

> Frykt ikke, Abram: Jeg er ditt skjold og din overmåte store lønn.

> And Abram said, Lord God, what wilt thou give me, seeing I go childless, and the steward of my house is this Eliezer of Damascus? And Abram said, Behold, to me thou hast given no seed: and, lo, one born in my house is mine heir. And, behold, the word of the Lord came unto him, saying,

> Og Abram sa: Herre Gud, hva vil du gi meg, siden jeg går barnløs bort, og forvalteren av mitt hus er denne Elieser fra Damaskus? Og Abram sa: Se, meg har du ikke gitt avkom; og se, en som er født i mitt hus, er min arving. Og se, Herrens ord kom til ham og sa,

> This shall not be thine heir; but he that shall come forth out of thine own bowels shall be thine heir. And he brought him forth abroad, and said, Look now toward heaven, and tell the stars, if thou be able to number them: and he said unto him, So shall thy seed be.

> Denne skal ikke være din arving; men han som skal utgå av ditt eget liv, skal være din arving. Og han førte ham ut og sa: Se nå opp mot himmelen og tell stjernene, dersom du er i stand til å telle dem. Og han sa til ham: Så skal din ætt være.

> And he believed in the Lord; and he counted it to him for righteousness. And he said unto him,

> Og han trodde på Herren; og han regnet ham det til rettferdighet. Og han sa til ham,

> I am the Lord that brought thee out of Ur of the Chaldees, to give thee this land to inherit it.

> Jeg er Herren, som førte deg ut fra Ur i Kaldea for å gi deg dette landet til odel og eie.

> And he said, Lord God, whereby shall I know that I shall inherit it? And he said unto him,

> Og han sa: Herre Gud, hvordan skal jeg vite at jeg skal arve det? Og han sa til ham,

> Take me an heifer of three years old, and a she goat of three years old, and a ram of three years old, and a turtledove, and a young pigeon.

> Hent meg en kvige på tre år, og en geit på tre år, og en vær på tre år, og en turteldue og en dueunge.

> And he took unto him all these, and divided them in the midst, and laid each piece one against another: but the birds divided he not. And when the fowls came down upon the carcases, Abram drove them away. And when the sun was going down, a deep sleep fell upon Abram; and, lo, an horror of great darkness fell upon him. And he said unto Abram,

> Og han tok alle disse til seg og delte dem midt igjennom og la hvert stykke ett overfor det andre; men fuglene delte han ikke. Og da rovfuglene fór ned på skrottene, drev Abram dem bort. Og da solen var i ferd med å gå ned, falt en dyp søvn over Abram; og se, en redsel av stort mørke falt over ham. Og han sa til Abram,

> Know of a surety that thy seed shall be a stranger in a land that is not theirs, and shall serve them; and they shall afflict them four hundred years; And also that nation, whom they shall serve, will I judge: and afterward shall they come out with great substance.

> Vit for visst at din ætt skal være fremmed i et land som ikke er deres, og de skal tjene dem; og de skal undertrykke dem i fire hundre år. Men også det folk som de skal tjene, vil jeg dømme; og deretter skal de dra ut med store rikdommer.

> And thou shalt go to thy fathers in peace; thou shalt be buried in a good old age.

> Og du skal fare til dine fedre i fred; du skal bli begravet i en god alderdom.

> But in the fourth generation they shall come hither again: for the iniquity of the Amorites is not yet full.

> Men i det fjerde ledd skal de komme hit igjen; for amorittenes misgjerning har ennå ikke nådd sitt fulle mål.

> And it came to pass, that, when the sun went down, and it was dark, behold a smoking furnace, and a burning lamp that passed between those pieces. Genesis 15:1–17.

> Da solen gikk ned, og det ble mørkt, se, da viste det seg en rykende ovn og en brennende fakkel som fór fram mellom disse stykkene. 1 Mosebok 15:1–17.

The One who would guide Moses and the children of Israel as a pillar of fire by night and a cloud by day passed between those “cut” pieces as a smoking furnace and burning lamp.

Han som ville lede Moses og Israels barn som en ildstøtte om natten og en skystøtte om dagen, gikk mellom disse «oppskårne» stykkene som en rykende ovn og en brennende fakkel.

> And the Lord went before them by day in a pillar of a cloud, to lead them the way; and by night in a pillar of fire, to give them light; to go by day and night: He took not away the pillar of the cloud by day, nor the pillar of fire by night, from before the people. Exodus 13:21, 22.

> Og Herren gikk foran dem om dagen i en skystøtte for å lede dem på veien, og om natten i en ildstøtte for å gi dem lys, så de kunne dra fram både dag og natt. Han tok ikke skystøtten bort om dagen, heller ikke ildstøtten om natten, fra folkets åsyn. 2 Mosebok 13:21, 22.

The burning lamp and smoking furnace typified the pillar of cloud or fire and represents an prophetic element of the first step, of the three steps involved with God establishing the covenant with Abram. The chapter begins with the words, “Fear not,” for the message of the first angel is fear God, and those who like Abram fear God, will not need to fear God. There are two types of fear, because there are two classes of people.

Den brennende lampen og den rykende ovnen var et forbilde på skysøylen eller ildsøylen og representerer et profetisk element i det første trinnet av de tre trinnene som var involvert da Gud opprettet pakten med Abram. Kapitlet begynner med ordene: «Frykt ikke», for den første engels budskap er: Frykt Gud, og de som, lik Abram, frykter Gud, vil ikke behøve å frykte Gud. Det finnes to slags frykt, fordi det finnes to klasser av mennesker.

Further into the covenant passage Abram believes God and it was counted unto him as righteousness. The three angels parallel the work of the Holy Spirit as set forth by John who teaches the Holy Spirit convicts of three things; sin, righteousness and judgment. Those characteristics align with the three angels, so after the fear of God is set forth in the covenant passage, then the second step of righteousness is identified, only to be followed by the pronouncement of judgment, which is the third work of the Holy Spirit, and the message of the third angel. The first step of the covenant typified the first angel’s message, which is always a fractal of all three messages. The three steps of the covenant process, represent the three angels of Revelation fourteen.

Videre i paktsavsnittet tror Abram Gud, og det ble tilregnet ham som rettferdighet. De tre englene svarer parallelt til Den Hellige Ånds gjerning slik den fremstilles av Johannes, som lærer at Den Hellige Ånd overbeviser om tre ting: synd, rettferdighet og dom. Disse kjennetegnene samsvarer med de tre englene; derfor, etter at gudsfrykten er fremsatt i paktsavsnittet, blir så det andre trinnet, rettferdighet, identifisert, for deretter å bli etterfulgt av domsutsigelsen, som er Den Hellige Ånds tredje gjerning, og den tredje engelens budskap. Paktens første trinn var et forbilde på den første engelens budskap, som alltid er en fraktal av alle de tre budskapene. De tre trinnene i paktsprosessen representerer de tre englene i Åpenbaringen fjorten.

After Abram is counted as righteous marking the second angel, he prepares an offering, for the offering is prepared just before the third step of judgment. That offering represents the offering of the Levites of Malachi three that is lifted up as an ensign. Just as the three periods of forty years in the life of Moses represents the three angels’ messages, the first forty years of Moses has all three steps of the three angels’ message.

Etter at Abram er regnet som rettferdig, noe som markerer den andre engelen, bereder han et offer, for offeret blir beredt like før det tredje trinnet i dommen. Dette offeret representerer levittenes offer i Malaki 3, som løftes opp som et banner. Likesom de tre periodene på førti år i Moses’ liv representerer de tre englebudskapene, har de første førti årene av Moses alle de tre trinnene i de tre englebudskapene.

Where Moses’ testimony begins is with his parents fearing God, (the first step), followed by a visual test. The second step includes a visual test, as was the case in Daniel chapter one, when Daniel first fears God and refused to eat the Babylonian diet, and then is tested based upon his physical appearance. Then for Daniel it was the third test three years later by king Nebuchadnezzar, a symbol of the king of the north and the Sunday law, which is the third angels’ message.

Der hvor Moses’ vitnesbyrd begynner, er med at hans foreldre fryktet Gud, (det første trinnet), etterfulgt av en visuell prøve. Det andre trinnet omfatter en visuell prøve, slik tilfellet var i Daniel kapittel én, da Daniel først frykter Gud og nekter å spise den babylonske kosten, og deretter blir prøvet på grunnlag av sitt fysiske utseende. Deretter kom for Daniel den tredje prøven tre år senere ved kong Nebukadnesar, et symbol på kongen i nord og søndagsloven, som er den tredje engelens budskap.

Moses’ parents fear God, put him into an ark in the water and Pharaoh’s daughter was led to see the situation, and then passed judgment in favor of saving the child. The beginning of Moses life was an illustration of the covenant that God made with mankind, and then through Moses, God also made a covenant with a chosen nation selected from mankind. Noah’s covenant with mankind represents the great multitude and Moses covenant with a chosen people is the one-hundred and forty-four thousand. The offering that Abram was to make to ratify the covenant bore the emblem of the covenant of Noah, just as did Moses who fulfilled Abram’s prophecy centuries later.

Moses’ foreldre fryktet Gud, la ham i en ark i vannet, og Faraos datter ble ledet til å se situasjonen og avsa deretter dom til fordel for å redde barnet. Begynnelsen av Moses’ liv var en illustrasjon av pakten som Gud inngikk med menneskeheten, og deretter inngikk Gud også gjennom Moses en pakt med en utvalgt nasjon, utvalgt fra menneskeheten. Noas pakt med menneskeheten representerer den store skare, og Moses’ pakt med et utvalgt folk er de hundre og førtifire tusen. Offeret som Abram skulle bære fram for å stadfeste pakten, bar Noas pakts kjennemerke, likesom også Moses gjorde det da han oppfylte Abrams profeti århundrer senere.

The offering consisted of five various animals; a three-year-old heifer, a three-year-old she goat, a three-year-old ram, a turtledove and a young pigeon. The birds were left whole, and the heifer, ram and she goat were “cut” in halves. The offering typifies the lifting up of an ensign in the last days as a visual test for mankind. The visual sign for Pharaoh’s daughter was the baby Moses in the ark. The ark is symbolized by the eight souls on the ark. The number “eight” is established as one of the prophetic characteristics of the ensign of the one hundred and forty-four thousand. When you consider the five animal offerings and divide three in half, then your offering is made up of eight pieces, as typified by Noah, and then confirmed in Abram’s offering.

Offeret bestod av fem forskjellige dyr: en tre år gammel kvige, en tre år gammel geit, en tre år gammel vær, en turteldue og en dueunge. Fuglene ble latt være hele, og kvigen, væren og geiten ble «delt» i to. Offeret er et forbilde på oppreisningen av et banner i de siste dager som en synlig prøve for menneskeheten. Det synlige tegnet for Faraos datter var barnet Moses i arken. Arken er symbolisert ved de åtte sjeler i arken. Tallet «åtte» er stadfestet som ett av de profetiske kjennetegnene på banneret til de hundre og førtifire tusen. Når du tar i betraktning de fem dyreofrene og deler tre i to, består offeret av åtte deler, slik det er forbildet ved Noah, og deretter bekreftet i Abrams offer.

Those five animals, when divided as directed by God, represent the number “eight,” and in so doing, they represent those souls at the end of the world that were typified by the “eight” souls upon the ark. The sign of circumcision, which is the second step in Abram’s threefold covenant was to be carried out on the “eighth” day after birth, and the rite was replaced by baptism, which typifies the resurrection of Christ which took place on the “eighth” day. The number “eight” is an established characteristic of the covenants of both Noah and Moses, and they typify the one hundred and forty-four thousand who will be lifted up as an ensign offering, and who are the “eighth” that is of the seven.

Disse fem dyrene, når de deles slik Gud påbød, representerer tallet «åtte», og ved dette representerer de de sjeler ved verdens ende som ble forbilledliggjort ved de «åtte» sjelene på arken. Omskjærelsens tegn, som er det andre trinnet i Abrams trefoldige pakt, skulle utføres på den «åttende» dag etter fødselen, og denne rite ble erstattet av dåpen, som forbilledliggjør Kristi oppstandelse, hvilken fant sted på den «åttende» dag. Tallet «åtte» er et fastslått kjennetegn ved både Noahs og Moses’ pakter, og de forbilledliggjør de hundre og førtifire tusen som skal bli løftet opp som et banneroffer, og som er den «åttende» som er av de syv.

Those five animals represent the five wise virgins, who are typified by the “eight” on the ark, will pass from an old world to a new world—without seeing death.

Disse fem dyrene representerer de fem kloke jomfruene, som er forbildet ved de «åtte» på arken, og skal gå over fra en gammel verden til en ny verden — uten å se døden.

Abram’s offering was a pure offering, for all the animals in the offering were clean animals, and together they represent the primary animals used for whole burnt offerings. The first angel’s message includes the command to worship the Creator, and the primary sacrificial animals of the sanctuary service that was to be instituted when Abram’s prophecy was fulfilled in the time of Moses are set forth as the offerings of worship, while also typifying the first angel’s call to worship the Creator.

Abrams offer var et rent offer, for alle dyrene i offeret var rene dyr, og sammen representerer de de viktigste dyrene som ble brukt til brennoffer. Den første engels budskap omfatter befalingen om å tilbe Skaperen, og de fremste offerdyrene i helligdomstjenesten som skulle bli innstiftet da Abrams profeti ble oppfylt på Moses’ tid, fremsettes som tilbedelsens offergaver, samtidig som de også er et forbilde på den første engels kall til å tilbe Skaperen.

Verse eighteen explicitly states, “On that day the Lord made a covenant with Abram.” That marks the first of three steps that typify the three angels of Revelation fourteen. The covenant step in Genesis fifteen represents the first angel’s message of Revelation fourteen, which is followed by a second angel, who was typified by the second step of Abram’s covenant found in Genesis seventeen.

Vers atten uttrykker det eksplisitt: «På den dagen inngikk Herren en pakt med Abram.» Dette markerer det første av tre trinn som er forbilder på de tre englene i Åpenbaringen fjorten. Paktstrinnet i 1. Mosebok femten representerer den første engels budskap i Åpenbaringen fjorten, og dette etterfølges av en annen engel, som ble forbilledliggjort ved det andre trinnet i Abrams pakt, slik det finnes i 1. Mosebok sytten.

In step number two, Abram’s name is changed to Abraham. Abram means ‘the father is exalted,’ and Abraham means ‘the father of many nations.’ In the calling of Abram, the promise of becoming a great nation was given, but the promise was not ratified until Abram’s name was changed. Then he became the first father of a chosen covenant people. The next step typified the third angel’s message as Abraham is tested upon sacrificing Isaac, which typified the cross, which typified October 22, 1844, which typifies the Sunday law—which is the third angel’s message. That third covenant step was fulfilled on the twenty-second of October in 1844, and it is set forth in Genesis twenty-two.

I trinn nummer to blir Abrams navn forandret til Abraham. Abram betyr «faren er opphøyet», og Abraham betyr «faren til mange nasjoner». I kallet til Abram ble løftet om å bli en stor nasjon gitt, men løftet ble ikke stadfestet før Abrams navn ble forandret. Da ble han den første far til et utvalgt paktsfolk. Det neste trinnet var et forbilde på den tredje engels budskap, idet Abraham blir prøvet ved å ofre Isak, noe som var et forbilde på korset, som var et forbilde på 22. oktober 1844, som er et forbilde på søndagsloven—som er den tredje engels budskap. Det tredje paktssteget ble oppfylt den tjueandre oktober i 1844, og det blir framstilt i 1. Mosebok tjue-to.

In the second step, which is the second angel’s message, where Abram’s name is changed, the rite of circumcision is established as the “sign” of a covenant people and their relation to God. It is in the history of the second angel’s message, that God’s people are sealed. They are lifted up as an ensign at the third angel’s message represented by the Sunday law, but they are sealed in the period just before the Sunday law, which in Millerite history would be, just before the door closed on October 22, 1844.

I det andre trinnet, som er den andre engels budskap, hvor Abrams navn blir forandret, blir omskjærelsens rite innstiftet som «tegnet» på et paktsfolk og deres forhold til Gud. Det er i historien om den andre engels budskap at Guds folk blir beseglet. De blir løftet opp som et banner ved den tredje engels budskap, fremstilt ved søndagsloven, men de blir beseglet i perioden like før søndagsloven, hvilket i millerittisk historie ville være like før døren ble lukket den 22. oktober 1844.

The same is true with the three decrees to come out of Babylon that started the 2300-year prophecy, which ended at the third angel’s arrival on October 22, 1844. The temple was finished during the history of the second decree, after the first, but before the third. The foundations were laid during the first decree and the temple building finished in the history of the second decree. The third decree in 457 BC started the 2300 years, while the decree itself returned national sovereignty to the Jews. At the third waymark a kingdom is set up, as represented by the restoration of national sovereignty at the third decree and the lifting up of the church triumphant as an ensign at the Sunday law.

Det samme gjelder de tre forordningene om å dra ut av Babylon som innledet profetien om de 2300 år, og som endte ved den tredje engels ankomst den 22. oktober 1844. Tempelet ble fullført i løpet av den andre forordningens historie, etter den første, men før den tredje. Grunnvollene ble lagt under den første forordningen, og tempelbygningen ble fullført i den andre forordningens historie. Den tredje forordningen i 457 f.Kr. innledet de 2300 år, mens selve forordningen ga jødene den nasjonale suvereniteten tilbake. Ved det tredje veimerket blir et rike opprettet, slik dette er fremstilt ved gjenopprettelsen av nasjonal suverenitet ved den tredje forordningen og ved opphøyelsen av den seirende menighet som et banner ved søndagsloven.

The third decree typified the third angel’s arrival to the marriage on October 22, 1844. The bride makes herself ready, before the marriage, not at the marriage. The sealing of the one hundred and forty-four thousand is accomplished just before the Sunday law in the period of time prophetically represented as the image of the beast test. We are informed that the image of the beast test is the test we must pass before probation closes.

Det tredje dekretet var et forbilde på den tredje engelens ankomst til bryllupet den 22. oktober 1844. Bruden gjør seg rede før bryllupet, ikke ved bryllupet. Beseglingen av de hundre og førtifire tusen fullbyrdes like før søndagsloven i den tidsperioden som profetisk er fremstilt som dyrets bildes prøve. Vi blir opplyst om at prøven med dyrets bilde er den prøve vi må bestå før nådetiden avsluttes.

> “The Lord has shown me clearly that the image of the beast will be formed before probation closes; for it is to be the great test for the people of God, by which their eternal destiny will be decided. Your position is such a jumble of inconsistencies that but few will be deceived.

> «Herren har tydelig vist meg at dyrets bilde vil bli dannet før nådetiden avsluttes; for det skal være den store prøven for Guds folk, ved hvilken deres evige skjebne skal bli avgjort. Deres standpunkt er en slik forvirring av motsigelser at bare noen få vil bli bedratt.»

> “In Revelation 13 this subject is plainly presented; [Revelation 13:11–17, quoted].

> «I Åpenbaringen 13 blir dette emnet tydelig framstilt; [Åpenbaringen 13,11–17, sitert].»

> “This is the test that the people of God must have before they are sealed. All who proved their loyalty to God by observing His law, and refusing to accept a spurious sabbath, will rank under the banner of the Lord God Jehovah, and will receive the seal of the living God. Those who yield the truth of heavenly origin and accept the Sunday sabbath, will receive the mark of the beast.” Manuscript Releases, volume 15, 15.

> «Dette er den prøven som Guds folk må gjennomgå før de blir beseglet. Alle som har bevist sin troskap mot Gud ved å holde hans lov og ved å nekte å godta en falsk sabbat, vil stille seg under Herren Guds Jehovas banner og vil motta den levende Guds segl. De som oppgir sannheten av himmelsk opprinnelse og godtar søndagssabbaten, vil motta dyrets merke.» Manuscript Releases, bind 15, 15.

The door closed on October 22, 1844, typifying the closed door at the Sunday law. Sister White states that the image of the beast test is the test we must pass “before” probation closes, and she also states that the test is where our eternal destiny is decided. Before the Sunday law, the bride makes herself ready, and this requires having the proper wedding garment, a garment that is to be purified by the refining fires of the Messenger of the Covenant. The seal is placed before the wedding, and then the wedding takes place at the Sunday law.

Døren ble lukket den 22. oktober 1844, som et forbilde på den lukkede dør ved søndagsloven. Søster White sier at prøven knyttet til dyrets bilde er den prøven vi må bestå «før» nådetiden lukkes, og hun sier også at prøven er det sted hvor vår evige skjebne blir avgjort. Før søndagsloven gjør bruden seg rede, og dette krever at hun har den rette bryllupskledning, en kledning som skal renses ved Paktens Budbærers lutrende ild. Seglet settes før bryllupet, og deretter finner bryllupet sted ved søndagsloven.

Sister White identifies that the sealing is a settling into the truth both intellectually and spiritually. She further identifies that ‘when’ God’s people are sealed, ‘then’ the shaking of God’s judgments will come. The shaking is the judgments that begin at the earthquake of Revelation eleven, which is the Sunday law in the United States.

Søster White identifiserer at beseglingen er en grunnfestelse i sannheten både intellektuelt og åndelig. Hun fastslår videre at «når» Guds folk er beseglet, «da» vil rystelsen ved Guds dommer komme. Rystelsen er de dommer som begynner ved jordskjelvet i Åpenbaringen elleve, hvilket er søndagsloven i De forente stater.

The Millerite temple was finished at the Midnight Cry, identifying that the seal is placed before the third waymark of judgment. In Abraham’s covenant the third step of judgment was Isaac on Mount Moriah, typifying not only Christ upon the cross, but also the offering of the Levites in Malachi three.

Milleritt-tempelet ble fullført ved Midnattsropet, noe som viser at seglet settes før det tredje veimerket i dommen. I Abrahams pakt var det tredje trinnet i dommen Isak på Morija-fjellet, som ikke bare er et forbilde på Kristus på korset, men også på levittenes offer i Malaki 3.

> And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years.

> Og han skal sitja som ein smeltar og reinsar av sølv; og han skal reinsa Levis søner og luta dei som gull og sølv, så dei kan bera fram for Herren ei offergåve i rettferd. Då skal Juda og Jerusalems offergåve vera til behag for Herren, som i gamle dagar og som i fordums år.

> And I will come near to you to judgment; and I will be a swift witness against the sorcerers, and against the adulterers, and against false swearers, and against those that oppress the hireling in his wages, the widow, and the fatherless, and that turn aside the stranger from his right, and fear not me, saith the Lord of hosts. Malachi 3:3–5.

> Og jeg vil komme nær til dere for å holde dom; og jeg vil være et snarvitne mot trollmennene og mot horkarene og mot dem som sverger falskt, og mot dem som holder leiekarens lønn tilbake, som undertrykker enken og den farløse, og som avviser den fremmede fra hans rett, og ikke frykter meg, sier Herren, hærskarenes Gud. Malaki 3:3–5.

After the purification process, the offering will ‘then’ be as in days of old, and the offering is prepared during the final act of judgment, for it is then that the Levites who have been purified and prepared as an offering, are contrasted with the foolish virgins who Christ is to be a “swift witness against.” The “swift witness” is the “faithful witness to the Laodicean church,” who cast Shebna as a ball into a far field, and who projectile vomits the Laodiceans out of His mouth. The separation of the wheat and tares will be swift, for the final movements are rapid ones. That swift messenger is He who suddenly comes to His temple in Malachi three.

Etter renselsesprosessen skal offeret «da» være som i gamle dager, og offeret blir beredt under den avsluttende domshandlingen, for det er da at levittene, som er blitt renset og beredt som et offer, blir stilt i kontrast til de dårlige jomfruene som Kristus skal være et «snart vitne mot». Det «snare vitnet» er det «trofaste vitne til menigheten i Laodikea», som kaster Sjebna som en ball ut på en vid mark, og som med kraftig spyende oppkast spyr laodikeerne ut av sin munn. Atskillelsen mellom hveten og ugresset vil være hurtig, for de siste bevegelser er raske. Denne snare budbæreren er Han som plutselig kommer til sitt tempel i Malaki tre.

The lifting up of the offering in Malachi “as in days of old,” is the lifting up of the ensign of the one hundred and forty-four thousand; it was the lifting up of the two Pentecostal wave loaves offering; it was the lifting up of the serpent on the pole in the wilderness; it was the lifting up of Christ on the cross and it was the lifting up of Shadrach, Meshack and Abednego in the fiery furnace with Christ while all the world marveled and wondered; it was the publication of the 1843 chart, and the intended purpose for the 1850 chart.

Oppløftelsen av offeret hos Malaki «som i gamle dager» er oppløftelsen av banneret for de hundre og førtifire tusen; det var oppløftelsen av de to pinse-vifteloffersbrødene; det var oppløftelsen av slangen på stangen i ørkenen; det var oppløftelsen av Kristus på korset, og det var oppløftelsen av Sjadraak, Mesjak og Abed-Nego i den brennende ovnen sammen med Kristus, mens hele verden undret seg og var forferdet; det var offentliggjørelsen av 1843-kartet, og det tilsiktede formål med 1850-kartet.

It was in the second step of Abraham’s covenant that the rite of circumcision was enacted and enforced, thus becoming the sign of the covenant. Abraham, unlike Moses, immediately circumcised Isaac, so when he lifted him up as an offering in the third step, Isaac would represent the sign. That sign would later be replaced by baptism, which together provide two witnesses to the sign of the cross.

Det var i det andre trinnet av Abrahams pakt at omskjærelsens rite ble innstiftet og påbudt, og slik ble den paktens tegn. Abraham, i motsetning til Moses, omskar straks Isak, slik at Isak, da han løftet ham opp som et offer i det tredje trinnet, ville representere tegnet. Dette tegnet skulle senere bli erstattet av dåpen, som sammen gir to vitner om korsets tegn.

> “What is the seal of the living God, which is placed in the foreheads of His people? It is a mark which angels, but not human eyes, can read; for the destroying angel must see this mark of redemption. The intelligent mind has seen the sign of the cross of Calvary in the Lord’s adopted sons and daughters. The sin of the transgression of the law of God is taken away. They have on the wedding garment, and are obedient and faithful to all God’s commands.” Manuscript Release, number 21, 51.

> «Hva er den levende Guds segl, som settes i pannene på Hans folk? Det er et merke som engler, men ikke menneskelige øyne, kan lese; for den ødeleggende engel må se dette gjenløsningens merke. Det forstandige sinn har sett tegnet på korset på Golgata i Herrens adopterte sønner og døtre. Synden ved overtredelsen av Guds lov er tatt bort. De har på seg bryllupskledningen og er lydige og trofaste mot alle Guds bud.» Manuscript Release, number 21, 51.

In the first step of the covenant in Genesis fifteen, a time prophecy of 400 years in bondage is identified, and Paul identifies the same period as 430 years. Paul’s calculation begins with the calling in Exodus twelve, for he includes Abram’s time of sojourning. When closely considered the four hundred years in relation to thirty years is one symbol set forth by Paul, and four hundred years set forth by Abram is another symbol. So, what does the four-hundred-year period represent, and what does the four-hundred and thirty year period represent, and what does the thirty years represent?

I den første fasen av pakten i 1. Mosebok femten blir en tidsprofeti om 400 år i trelldom angitt, og Paulus identifiserer den samme perioden som 430 år. Paulus’ beregning begynner med kallet i 2. Mosebok tolv, for han innbefatter Abrams tid som fremmed. Når de fire hundre årene betraktes nøye i forhold til tretti år, er de ett symbol fremsatt av Paulus, og fire hundre år fremsatt av Abram er et annet symbol. Så hva representerer perioden på fire hundre år, og hva representerer perioden på fire hundre og tretti år, og hva representerer de tretti år?

The scholars have aptly demonstrated that the four hundred and thirty years can be divided into two periods of two hundred and fifteen years, the first period free of bondage and slavery, the second is slavery.

De lærde har treffende påvist at de fire hundre og tretti år kan deles i to perioder på to hundre og femten år, den første perioden fri for trelldom og slaveri, den andre preget av slaveri.

Abraham entered Canaan at the age of 75, and Isaac was born when Abraham was 100 years old (25 years later). Jacob was born when Isaac was 60 years old, and Jacob entered Egypt when he was 130 years old. This totals 215 years in Canaan and 215 years in Egypt, for a total of 430 years. For a student of prophecy this provides two testimonies, from two covenant symbols, for Paul, as with Abram had his name changed. Paul identifies 430 and Abram 400. The line upon line fulfillment of two related time prophecies is associated with the first covenant period that led to the establishment of God’s chosen people.

Abraham kom inn i Kanaan i en alder av 75 år, og Isak ble født da Abraham var 100 år gammel (25 år senere). Jakob ble født da Isak var 60 år gammel, og Jakob kom inn i Egypt da han var 130 år gammel. Dette utgjør 215 år i Kanaan og 215 år i Egypt, til sammen 430 år. For en profetistudent gir dette to vitnesbyrd, fra to paktsymboler, for Paulus, slik det også var med Abram som fikk sitt navn forandret. Paulus angir 430 og Abram 400. Den linje på linje-oppfyllelsen av to beslektede tidsprofetier er knyttet til den første paktsperioden som ledet frem til opprettelsen av Guds utvalgte folk.

When Christ came into history to confirm the covenant with many for one week, that week represented two interrelated time prophecies. The four-hundred and thirty year prophecy of Paul can be divided into two equal parts, as with the week of Christ. 215 years in Canaan followed by the 215 years in Egypt, typifying the testimony of Christ in person for 1260 days, followed by 1260 days of Christ’s testimony in the person of His disciples. The 2520 days Christ confirmed the covenant also represents the seven times that are the “quarrel of His covenant.”

Da Kristus trådte inn i historien for å stadfeste pakten med de mange i én uke, representerte den uken to sammenvevde tidsprofetier. Paulus’ profeti om fire hundre og tretti år kan deles i to like deler, slik også med Kristi uke. 215 år i Kanaan, etterfulgt av de 215 år i Egypt, som er et forbilde på Kristi vitnesbyrd i egen person i 1260 dager, etterfulgt av 1260 dager av Kristi vitnesbyrd i hans disipler. De 2520 dagene Kristus stadfestet pakten, representerer også de syv tider som er «hans pakts strid».

From 723 BC unto 1798 is 2520 years, and those years are divided into two periods of 1260 years, representing paganism trampling down the sanctuary and host for 1260 years, followed by papalism trampling down the sanctuary and host for 1260 years. The middle of Christ’s week was the cross, and the middle of the week (538) produces 1260 years of pagan testimony followed by 1260 years of pagan testimony from the papal disciple of paganism. When Christ’s kingdom of grace was empowered at the cross it typified 538, when the antichrist’s kingdom was empowered. At the cross, literal Israel was passed by and spiritual Israel began. In 538, literal paganism was passed by, and spiritual paganism began.

Fra 723 f.Kr. til 1798 er det 2520 år, og disse årene er delt inn i to perioder på 1260 år, som representerer at hedenskapen tråkker ned helligdommen og hæren i 1260 år, etterfulgt av at pavedømmet tråkker ned helligdommen og hæren i 1260 år. Midten av Kristi uke var korset, og midten av uken (538) frembringer 1260 år med hedensk vitnesbyrd etterfulgt av 1260 år med hedensk vitnesbyrd fra hedenskapets pavelige disippel. Da Kristi nåderike ble gitt makt ved korset, var det et forbilde på 538, da antikrists rike ble gitt makt. Ved korset ble det bokstavelige Israel forbigått, og det åndelige Israel begynte. I 538 ble det bokstavelige hedenskap forbigått, og det åndelige hedenskap begynte.

Abram’s prophecy of four hundred years, is also four hundred and thirty years. It is the same prophecy, but set forth by two covenant symbols. Those two related time prophecies were identifying the bondage and deliverance of God’s people that would be fulfilled at the beginning of ancient Israel’s covenant history. At the end of ancient Israel’s covenant history, there is one time prophecy that aligns with another, in a day for a year relationship, thus identifying two time-prophecies emphasizing deliverance and bondage.

Abrams profeti om fire hundre år er også fire hundre og tretti år. Det er den samme profetien, men fremstilt ved to paktsymboler. Disse to beslektede tidsprofetiene identifiserte Guds folks trelldom og utfrielse, som skulle oppfylles ved begynnelsen av det gamle Israels pakthistorie. Ved slutten av det gamle Israels pakthistorie finnes det én tidsprofeti som samstemmer med en annen i et dag-for-et-år-forhold, og som således identifiserer to tidsprofetier som fremhever utfrielse og trelldom.

In the middle history of the beginning and ending of ancient Israel we find Daniel in the captivity of Babylon. From that covenant history, which identifies bondage and a promise of delivery; the prophecy which ties ancient Israel covenant history together with modern Israel’s covenant history is set forth. In the book of Daniel, two time-prophecies are identified. The “oath” of Moses’ “seven times” of Leviticus twenty-six is identified in Daniel 9/11, as well as verse thirteen’s question in Daniel eight, that leads to the answer of verse fourteen, that identifies the prophecy of 2300 years. The “oath,” which if broken, is the “curse of Moses” in Daniel nine eleven, when carried out in 677 BC against the southern kingdom and it concluded on October 22, 1844, as did the 2300 years. Both 2520 scatterings are located in the question of verse thirteen, and verse fourteen’s answer is the 2300.

Midt i den historien som utgjør begynnelsen og avslutningen på det gamle Israels historie, finner vi Daniel i Babylons fangenskap. Fra denne pakthistorien, som identifiserer trelldom og et løfte om utfrielse, fremsettes den profetien som knytter det gamle Israels pakthistorie sammen med det moderne Israels pakthistorie. I Daniels bok identifiseres to tidsprofetier. Moses’ «ed» om «sju tider» i 3 Mosebok 26 identifiseres i Daniel 9/11, likeså spørsmålet i vers tretten i Daniel 8, som leder til svaret i vers fjorten, som identifiserer profetien om 2300 år. «Eden», som dersom den brytes, er «Moses’ forbannelse» i Daniel 9:11, ble iverksatt i 677 f.Kr. mot det sørlige riket, og den ble avsluttet den 22. oktober 1844, slik også de 2300 årene gjorde. Begge 2520-spredningene er lokalisert i spørsmålet i vers tretten, og svaret i vers fjorten er de 2300.

As with Moses, the alpha of ancient Israel’s covenant history, and as with Christ, the omega of ancient Israel’s covenant history, the beginning alpha history of modern Israel included two interrelated time prophecies. One represented bondage and slavery and the other deliverance. The division of 430 years into two equal periods in the alpha history of ancient Israel typified, the prophetic division that was repeated in the week Christ confirmed the covenant, and the interrelated period of judgment for breaking the covenant which was divided into two equal periods, sets forth two witnesses; that the alpha history of modern Israel would have a similar prophetic anchor. The 2520 years and 2300 years ending together provide the third witness of two interrelated time-prophecies, which possess a prophecy that is divided equally in the middle.

Som med Moses, alfaen i det gamle Israels pakthistorie, og som med Kristus, omegaen i det gamle Israels pakthistorie, omfattet den begynnende alfahistorien til det moderne Israel to innbyrdes beslektede tidsprofetier. Den ene representerte trelldom og slaveri, og den andre utfrielse. Delingen av 430 år i to like perioder i alfahistorien til det gamle Israel foregrep den profetiske delingen som ble gjentatt i den uken Kristus stadfestet pakten, og den sammenhengende domsperioden for å bryte pakten, som var delt i to like perioder, fremsetter to vitner om at alfahistorien til det moderne Israel ville ha et lignende profetisk anker. De 2520 år og 2300 år som ender samtidig, utgjør det tredje vitnet om to innbyrdes beslektede tidsprofetier, som omfatter en profeti som er likt delt på midten.

Three witnesses would lead a soul to expect that when the Lord enters into covenant with the one hundred and forty-four thousand in the omega history of modern Israel, that there would be two related prophecies of prophetic time, and a period connected that is divided into two equal parts, but this cannot be so, for when the Lord entered into covenant with modern Israel, He raised His hand to heaven and proclaimed that time would be no longer.

Tre vitner ville få en sjel til å forvente at når Herren inngår pakt med de hundre og førtifire tusen i omegahistorien til det moderne Israel, da ville det være to beslektede profetier om profetisk tid, og en tilknyttet periode som er delt i to like deler; men slik kan det ikke være, for da Herren inngikk pakt med det moderne Israel, løftet Han sin hånd mot himmelen og forkynte at tiden ikke skulle være lenger.

The covenant of the one hundred and forty-four thousand is represented by two wave loaves of the first fruit wheat offering. The prophetic structure of three witnesses, followed by a twofold witness that lacks the distinction of prophetic time, is found in Abram’s offering of a heifer (that was divided equally), a she goat (that was divided equally), and a ram (that was divided equally), followed by a turtledove and a pigeon.

Pakten med de hundre og førtifire tusen fremstilles ved to svingebrød av førstegrødens hveteoffer. Den profetiske strukturen med tre vitner, etterfulgt av et dobbelt vitnesbyrd som mangler den profetiske tids særpreg, finnes i Abrams offer av en kvige (som ble delt likt), en geit (som ble delt likt) og en vær (som ble delt likt), etterfulgt av en turteldue og en due.

The first three offerings all had three years attached to their symbolism, identifying they represent three offerings which possessed prophetic time. Not only did the three offerings all possess prophetic time, they each had prophetic time that was equally divided into two periods. The turtledove and the pigeon have no age attached, they simply needed to be young, for they represent the last generation of covenant people, who is represented by two birds, or two flocks.

De første tre ofrene hadde alle tre år knyttet til sin symbolikk, noe som viser at de representerer tre offer som var i besittelse av profetisk tid. Ikke bare hadde de tre ofrene alle profetisk tid, men de hadde hver en profetisk tid som var likt delt i to perioder. Turtelduen og dueungen har ingen alder knyttet til seg; de behøvde ganske enkelt å være unge, for de representerer den siste generasjon av paktsfolket, som er fremstilt ved to fugler, eller to flokker.

The two flocks represent the great multitude and the one hundred and forty-four thousand, but the two birds hold a secondary meaning. The pigeon is one of the offerings for the sanctuary, and when you look up the identification of the pigeon as an offering, more times than not it means a type of dove; whereas the pigeon in Abram’s offering is identifying a bird that is so young it has no feathers, or worse yet, a bird whose feathers have been plucked off. At this prophetic level the two birds are the wheat and tares.

De to hjordene representerer den store skare og de hundre og førtifire tusen, men de to fuglene har en sekundær betydning. Duen er ett av ofrene for helligdommen, og når man undersøker identifikasjonen av duen som offer, betyr det som oftest en slags due; mens duen i Abrams offer betegner en fugl som er så ung at den ikke har fjær, eller verre enn det, en fugl hvis fjær er blitt plukket av. På dette profetiske nivå representerer de to fuglene hveten og ugresset.

In the last days the ensign will be lifted up to the heavens as a bird, and it will do so at the very time that two unclean birds are going to lift up wickedness and place her on her throne in Shinar.

I de siste dager skal banneret løftes opp til himlene som en fugl, og det skal skje nettopp på den tid da to urene fugler skal løfte opp ondskapen og sette henne på hennes trone i Sinear.

> Then the angel that talked with me went forth, and said unto me, Lift up now thine eyes, and see what is this that goeth forth. And I said, What is it? And he said, This is an ephah that goeth forth. He said moreover, This is their resemblance through all the earth. And, behold, there was lifted up a talent of lead: and this is a woman that sitteth in the midst of the ephah.

> Da gikk engelen som talte med meg, fram og sa til meg: Løft nå dine øyne og se hva dette er som går fram. Og jeg sa: Hva er det? Og han sa: Dette er en efa som går fram. Og han sa videre: Dette er deres skikkelse over hele jorden. Og se, et talent bly ble løftet opp; og dette er en kvinne som sitter midt i efaen.

> And he said, This is wickedness. And he cast it into the midst of the ephah; and he cast the weight of lead upon the mouth thereof.

> Og han sa: Dette er ondskapen. Og han kastet den ned i efaens midte; og han kastet blyloddet over dens åpning.

> Then lifted I up mine eyes, and looked, and, behold, there came out two women, and the wind was in their wings; for they had wings like the wings of a stork: and they lifted up the ephah between the earth and the heaven. Then said I to the angel that talked with me, Whither do these bear the ephah? And he said unto me, To build it an house in the land of Shinar: and it shall be established, and set there upon her own base. Zechariah 5:5–11.

> Så løftet jeg mine øyne og så, og se, det kom fram to kvinner, og vinden var i deres vinger; for de hadde vinger som storkens vinger. Og de løftet efa-målet opp mellom jorden og himmelen. Da sa jeg til engelen som talte med meg: Hvor fører disse efa-målet? Og han sa til meg: For å bygge det et hus i landet Sinear; og det skal bli reist opp og satt der på sitt eget underlag. Sakarja 5:5–11.

The papacy, represented as “wickedness,” or by Paul as “that wicked,” received its deadly wound in 1798, when a talent of lead was placed over the basket she sits in. Thereafter spiritualism and apostate Protestantism are going lift her up and build her a house in Shinar, at the same point that God has finished building the house that He is going to lift up as an ensign. In Zechariah the counterfeit ensign is the woman of wickedness and the ensign are represented as doves. The world with then be choosing between Rome, which is the cage of every unclean and hateful bird, or the dove, a symbol of God’s covenant with mankind.

Pavedømmet, fremstilt som «ondskap», eller av Paulus som «den lovløse», fikk sitt dødelige sår i 1798, da en talent bly ble lagt over kurven hun sitter i. Deretter skal spiritualismen og den frafalne protestantismen løfte henne opp og bygge henne et hus i Sinear, på samme tidspunkt som Gud har fullført byggingen av det huset som Han skal løfte opp som et banner. I Sakarja er det falske banneret ondskapens kvinne, og banneret er fremstilt som duer. Verden vil da stå overfor valget mellom Roma, som er buret for hver uren og hatefull fugl, eller duen, et symbol på Guds pakt med menneskeheten.

> And he cried mightily with a strong voice, saying, Babylon the great is fallen, is fallen, and is become the habitation of devils, and the hold of every foul spirit, and a cage of every unclean and hateful bird. Revelation 18:2.

> Og han ropte med veldig røst og sa: Falt, falt er Babylon den store, og hun er blitt et tilholdssted for djevler og et fengsel for hver uren ånd og et bur for hver uren og avskyelig fugl. Åpenbaringen 18:2.

Christ stated in connection with His death and resurrection, ‘destroy this temple, and I will raise it up in three days.’ Those three days represent a prophetic period when a temple is raised up, as was the case with Moses, with Christ and with the Millerites. The three-year-old requirement for Abram’s offering of a heifer, she goat and ram represent that within each of the three covenant histories we are now considering, a temple would be erected. The final covenant temple of the one hundred and forty-four thousand is the ensign is to be lifted up as a crown unto heaven. For this reason; the heifer, she goat and ram are earth beasts, thus making the distinction with the birds that fly in the heavens. The covenant temple that is erected in the last days is when Jerusalem is lifted up above all the hills and mountains.

Kristus uttalte i forbindelse med sin død og oppstandelse: «Riv ned dette tempel, og jeg vil reise det opp på tre dager.» Disse tre dagene representerer en profetisk periode da et tempel blir reist opp, slik tilfellet var med Moses, med Kristus og med millerittene. Kravet om at Abrams offer skulle bestå av en tre år gammel kvige, geit og vær, representerer at det innenfor hver av de tre pakthistoriene vi nå betrakter, ville bli oppført et tempel. Det endelige pakttempelet til de hundre og førtifire tusen er banneret som skal løftes opp som en krone mot himmelen. Av denne grunn er kvigen, geiten og væren jordens dyr, og dette markerer dermed skillet fra fuglene som flyr under himmelen. Pakttempelet som blir oppført i de siste dager, er når Jerusalem blir løftet opp over alle haugene og fjellene.

Though I have not yet identified every element of Abram’s first of three covenant steps, so far, every element we have considered has a counterpart in the beginning and ending of ancient literal Israel, and in the beginning of modern Israel. We have shown the three steps of the angels of Revelation fourteen in Abram’s first covenant step. The fractal of the three angels that is in the first covenant step of Abram, will be even more clearly upheld when we consider Abram’s second and third covenant steps.

Selv om jeg ennå ikke har identifisert hvert enkelt element i Abrams første av tre paktskritt, har hittil hvert element vi har betraktet, et motstykke i begynnelsen og avslutningen av det gamle, bokstavelige Israel, og i begynnelsen av det moderne Israel. Vi har påvist de tre trinnene til englene i Åpenbaringen fjorten i Abrams første paktskritt. Fraktalen av de tre englene som finnes i Abrams første paktskritt, vil bli enda tydeligere stadfestet når vi betrakter Abrams andre og tredje paktskritt.

Abram’s “eight” offerings represent not only offerings that would become part of Moses’ sanctuary rituals, but they identify and confirm the role of prophetic time in the story of God’s covenant people. They confirm the beginning and endings of Israel as God’s chosen people, whether literal or spiritual.

Abrams «åtte» offergaver representerer ikke bare offergaver som skulle bli en del av Moses’ helligdomsritualer, men de identifiserer og bekrefter også den profetiske tids rolle i fortellingen om Guds paktsfolk. De bekrefter Israels begynnelse og avslutning som Guds utvalgte folk, enten bokstavelig eller åndelig.

Paul’s 430 years, is a prophetic period that cannot be logically separated from Abram’s 400 years. When laid over the top of one another they produce a thirty-year period, followed by four hundred years. This is where we will continue the next article.

Paulus’ 430 år er en profetisk periode som ikke logisk kan skilles fra Abrams 400 år. Når de legges over hverandre, frembringer de en trettiårsperiode, etterfulgt av fire hundre år. Det er her vi vil fortsette i den neste artikkelen.

> “The prophecies recorded in the Old Testament are the word of the Lord for the last days, and will be fulfilled as surely as we have seen the desolation of San Francisco.” Letter 154, May 26, 1906.

> «Profetiene som er nedtegnet i Det gamle testamente, er Herrens ord for de siste dager, og vil bli oppfylt like sikkert som vi har sett San Franciscos ødeleggelse.» Brev 154, 26. mai 1906.

Back to Articles