Article

# Panium - Number Twenty-Three

Panium – Nummer tjuetre

After the league he shall work deceitfully

Etter at forbundet er sluttet, skal han fare fram med svik.

Author

Jeff Pippenger

Published

March 20, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

Daniel eleven verse twenty-four identifies the period which pagan Rome would rule supremely with the word “time.” A “time” represents 360 years in prophetic application, and those years began at the most famous naval battle of ancient history, the battle of Actium in 31 BC. There were other naval battles that were larger and strategically more sophisticated, but Actium was the most iconic naval battle through its association with Marc Antony and Cleopatra. Similar in historical significance to the collapse of the Berlin Wall in fulfillment of Daniel 11:40, and the Twin Towers of 9/11 in fulfillment of Revelation eighteen; for when God chooses the historical events to fulfill His prophetic Word, He does so in a fashion that reaches the attention of the largest possible audience.

Daniel elleve, vers tjuefire, identifiserer den perioden da det hedenske Roma skulle herske suverent med ordet «tid». En «tid» representerer 360 år i profetisk anvendelse, og disse årene begynte ved oldtidshistoriens mest berømte sjøslag, slaget ved Actium i 31 f.Kr. Det fantes andre sjøslag som var større og strategisk mer sofistikerte, men Actium var det mest ikoniske sjøslaget gjennom sin forbindelse med Marcus Antonius og Kleopatra. Tilsvarende i historisk betydning som Berlinmurens fall i oppfyllelse av Daniel 11,40, og tvillingtårnene den 11. september i oppfyllelse av Åpenbaringen atten; for når Gud utvelger de historiske begivenhetene som skal oppfylle Hans profetiske Ord, gjør Han det på en måte som når frem til den størst mulige oppmerksomhet.

> And after the league made with him he shall work deceitfully: for he shall come up, and shall become strong with a small people. He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:23, 24.

> Og etter den pakten som er sluttet med ham, skal han fare svikefullt fram; for han skal dra opp og bli sterk med et lite folk. Han skal komme fredelig, endog over de feteste delene av provinsen; og han skal gjøre det som hans fedre ikke har gjort, heller ikke hans fedres fedre; han skal spre blant dem bytte og rov og rikdommer; ja, han skal legge planer mot festningene, men bare for en tid. Daniel 11:23, 24.

Uriah Smith concludes his observations of the league between Rome and the Maccabees of verse twenty-three by commenting upon the small people of the verse.

Uriah Smith avslutter sine betraktninger om forbundet mellom Roma og makkabeerne i vers tjuetre ved å kommentere det lille folket i verset.

> “At this time the Romans were a small people, and began to work deceitfully, or with cunning, as the word signifies. And from this point they rose by a steady and rapid ascent to the height of power which they afterward attained.

> «På denne tid var romerne et lite folk, og de begynte å handle svikefullt, eller med list, slik ordet betegner. Og fra dette punkt steg de ved en jevn og rask oppstigning til den makthøyde som de siden nådde.

> “[Verse twenty-four quoted].

> «[Vers tjuefire sitert].»

> “The usual manner in which nations had, before the days of Rome, entered upon valuable provinces and rich territory, was by war and conquest. Rome was now to do what had not been done by the fathers or the fathers’ fathers; namely, receive these acquisitions through peaceful means. The custom, before unheard of, was now inaugurated, of kings’ leaving by legacy their kingdoms to the Romans. Rome came into possession of large provinces in this manner.

> «Den vanlige måten nasjoner, før Romas dager, hadde skaffet seg verdifulle provinser og rikt landområde på, var ved krig og erobring. Roma skulle nå gjøre det som ikke var blitt gjort av fedrene eller fedrenes fedre; nemlig å motta disse besittelsene gjennom fredelige midler. Den tidligere uhørte skikken ble nå innført, at konger ved testament etterlot sine riker til romerne. På denne måten kom Roma i besittelse av store provinser.

> “And those who thus came under the dominion of Rome derived no small advantage therefrom. They were treated with kindness and leniency. It was like having the prey and spoil distributed among them. They were protected from their enemies, and rested in peace and safety under the aegis of the Roman power.

> «Og de som således kom under Romas herredømme, vant ikke lite ved det. De ble behandlet med godhet og mildhet. Det var som om byttet og rovgodset ble delt ut blant dem. De ble beskyttet mot sine fiender og hvilte i fred og trygghet under den romerske makts vern. »

> “To the latter portion of this verse, Bishop Newton gives the idea of forecasting devices from strongholds, instead of against them. This the Romans did from the strong fortress of their seven-hilled city. ‘Even for a time;’ doubtless a prophetic time, 360 years. From what point are these years to be dated? Probably from the event brought to view in the following verse.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 272, 273.

> «Til den siste delen av dette verset gir biskop Newton den forståelsen at det forutsies anslag fra festninger, i stedet for mot dem. Dette gjorde romerne fra den sterke festningen i sin by med de sju høyder. ‘Ja, for en tid;’ uten tvil en profetisk tid, 360 år. Fra hvilket tidspunkt skal disse årene regnes? Sannsynligvis fra den begivenhet som føres fram i det følgende verset.» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 272, 273.

Smith continues and identifies the battle of Actium in 31 BC as the starting point for the three hundred and sixty years. After quoting verse twenty-five Smith states the following.

Smith fortsetter og identifiserer slaget ved Actium i 31 f.Kr. som utgangspunktet for de tre hundre og seksti årene. Etter å ha sitert vers tjuefem, uttaler Smith følgende.

> “By verses 23 and 24 we are brought down this side of the league between the Jews and the Romans, BC 161, to the time when Rome had acquired universal dominion. The verse now before us brings to view a vigorous campaign against the king of the south, Egypt, and the occurrence of a notable battle between great and mighty armies. Did such events as these transpire in the history of Rome about this time? — They did. The war was the war between Egypt and Rome; and the battle was the battle of Actium. Let us take a brief view of the circumstances that led to this conflict.

> «Ved versene 23 og 24 føres vi ned på denne siden av pakten mellom jødene og romerne, 161 f.Kr., til den tid da Roma hadde ervervet verdensherredømmet. Verset som nå ligger foran oss, fører fram for vårt syn et kraftfullt felttog mot kongen i sør, Egypt, og forekomsten av et bemerkelsesverdig slag mellom store og mektige hærer. Fant slike begivenheter som disse sted i Romas historie omkring denne tiden? — Det gjorde de. Krigen var krigen mellom Egypt og Roma; og slaget var slaget ved Actium. La oss kaste et kort blikk på de omstendigheter som ledet fram til denne konflikten.»

> “[Marc] Antony, Augustus Caesar, and Lepidus constituted the triumvirate which had sworn to avenge the death of Julius Caesar. This Antony became the brother-in-law of Augustus by marrying his sister, Octavia. Antony was sent into Egypt on government business, but fell a victim to the arts and charms of Cleopatra, Egypt’s dissolute queen. So strong was the passion he conceived for her, that he finally espoused the Egyptian interests, rejected his wife, Octavia, to please Cleopatra, bestowed province after province upon the latter to gratify her avarice, celebrated a triumph at Alexandria instead of Rome, and otherwise so affronted the Roman people that Augustus had no difficulty in leading them to engage heartily in a war against this enemy of their country. This war was ostensibly against Egypt and Cleopatra; but it was really against Antony, who now stood at the head of Egyptian affairs. And the true cause of their controversy was, says Prideaux, that neither of them could be content with only half of the Roman empire; for Lepidus having been deposed from the triumvirate, it now lay between them, and each being determined to possess the whole, they cast the die of war for its possession.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 273.

> «[Marcus] Antonius, Augustus Cæsar og Lepidus utgjorde triumviratet som hadde svoret å hevne Julius Cæsars død. Denne Antonius ble Augustus’ svoger ved å gifte seg med hans søster, Octavia. Antonius ble sendt til Egypt i statens ærend, men falt som et offer for den utsvevende egyptiske dronning Kleopatras kunstgrep og forførelser. Så sterk var den lidenskap han fattet for henne, at han til sist sluttet seg til de egyptiske interesser, forkastet sin hustru, Octavia, for å tekkes Kleopatra, skjenket provins etter provins til den sistnevnte for å tilfredsstille hennes griskhet, feiret en triumf i Alexandria i stedet for i Roma, og krenket ellers det romerske folk på en slik måte at Augustus ikke hadde noen vanskelighet med å få dem til helhjertet å delta i en krig mot denne sitt lands fiende. Denne krigen var tilsynelatende rettet mot Egypt og Kleopatra; men den var i virkeligheten rettet mot Antonius, som nå stod i spissen for de egyptiske anliggender. Og den egentlige årsak til deres strid var, sier Prideaux, at ingen av dem kunne nøye seg med bare halvparten av Romerriket; for etter at Lepidus var blitt avsatt fra triumviratet, stod det nå mellom dem, og idet hver av dem var fast bestemt på å eie det hele, kastet de krigens terning om besittelsen av det.» Uriah Smith, Daniel og Åpenbaringen, 273.

Prophetically the battle of Actium identifies the Sunday law, for it represented the third conquering of the three geographical obstacles which established pagan Rome’s “universal dominion,” as Smith describes it. As with pagan Rome, it was when the third obstacle of papal Rome was driven from the city of Rome that the “universal dominion” of papal Rome began in 538. Those two witnesses address the Sunday law where and when modern Rome overcomes both the sixth and seventh kingdoms of Bible prophecy, and in doing so, overcomes its third obstacle; thus, establishing “universal dominion” for forty-two symbolic months.

Profetisk sett identifiserer slaget ved Actium søndagsloven, for det representerte den tredje erobringen av de tre geografiske hindringene som etablerte det hedenske Romas «verdensherredømme», slik Smith beskriver det. Som med det hedenske Roma var det da den tredje hindringen for det pavelige Roma ble drevet ut av byen Roma, at det pavelige Romas «verdensherredømme» begynte i 538. Disse to vitnene omtaler søndagsloven der og når det moderne Roma overvinner både det sjette og det sjuende riket i Bibelens profeti, og ved å gjøre det overvinner det sin tredje hindring; og dermed etableres «verdensherredømme» i førtito symbolske måneder.

> And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. Revelation 13:5.

> Og det ble gitt ham en munn som talte store ord og bespottelser; og det ble gitt ham makt til å fortsette i førtito måneder. Åpenbaringen 13:5.

## Rome Against Egypt

Roma mot Egypt

The prophetic dynamics of the war of Augustus of Rome, against Egypt and Cleopatra was motivated by the rebellion of Marc Antony, and those prophetic dynamics must of prophetic necessity represent the prophetic dynamics that are represented at the Sunday law.

De profetiske dynamikkene i Augustus av Romas krig mot Egypt og Kleopatra var motivert av Marcus Antonius’ opprør, og disse profetiske dynamikkene må av profetisk nødvendighet representere de profetiske dynamikkene som er fremstilt ved søndagsloven.

At Actium Rome conquered Egypt, a power which consisted of an alliance between a rebellious man and an unholy woman. The alliance of Antony and Cleopatra is the combination of church and state. At Actium, Augustine’s Rome conquered a power represented by an unholy combination of church and state.

Ved Actium erobret Roma Egypt, en makt som bestod av en allianse mellom en opprørsk mann og en ugudelig kvinne. Alliansen mellom Antonius og Kleopatra er kombinasjonen av kirke og stat. Ved Actium erobret Augustins Roma en makt som var representert ved en ugudelig kombinasjon av kirke og stat.

## Image of the Beast

Dyrets bilde

Cleopatra represents a corrupted church aligned with Antony, a symbol of Rome. Cleopatra was the ruler over their relationship, as represented by Uriah Smith, when he stated that Antony “fell a victim to the arts and charms of Cleopatra, Egypt’s dissolute queen.” The alliance of church and state represented by Antony and Cleopatra identified Cleopatra as the power ruling in the relationship; so, the combination of church and state represented by their relationship meets the definition of the image of the beast—which is the combination of church and state with the woman in control of the relationship. Actium typified the soon-coming Sunday law.

Kleopatra representerer en fordervet kirke i allianse med Antonius, et symbol på Roma. Kleopatra var den herskende i deres forhold, slik dette blir fremstilt av Uriah Smith, da han uttalte at Antonius «ble et offer for Kleopatras kunster og sjarm, Egypts utsvevende dronning». Alliansen mellom kirke og stat, representert ved Antonius og Kleopatra, identifiserte Kleopatra som den makten som hersket i forholdet; således oppfyller kombinasjonen av kirke og stat, representert ved deres forhold, definisjonen av dyrets bilde — som er kombinasjonen av kirke og stat med kvinnen i kontroll over forholdet. Actium var et forbilde på den snart kommende søndagsloven.

Augustus, represents the papal power conquering the United States at the soon-coming Sunday law. Marc Antony is the Republican horn of the earth beast and Cleopatra is the Protestant horn. Antony and Cleopatra come together and speak as a dragon at the soon-coming Sunday law. Both Cleopatra and Antony are symbols of a dragon power, and when they are fully joined together at the Sunday law—they speak as a dragon.

Augustus representerer pavemakten som erobrer Amerikas forente stater ved den snart kommende søndagsloven. Marcus Antonius er det republikanske hornet på dyret fra jorden, og Kleopatra er det protestantiske hornet. Antonius og Kleopatra kommer sammen og taler som en drage ved den snart kommende søndagsloven. Både Kleopatra og Antonius er symboler på en dragemakt, og når de er fullt forent ved søndagsloven, taler de som en drage.

## Dragons

Drager

Both Greece and Egypt prophetically represent a dragon power, and Antony also represented a dragon power. Egypt was the south in Daniel eleven and Greece was the west. Egypt was taken by Ptolemy I after Alexander’s kingdom divided into four parts. Ptolemy I then became the first prophetic king of the south and Cleopatra was the last Ptolemaic ruler in Egypt. Ptolemy was born in Macedon, the birth place of Alexander the Great.

Både Hellas og Egypt representerer profetisk en dragemakt, og Antonius representerte også en dragemakt. Egypt var sør i Daniel elleve, og Hellas var vest. Egypt ble overtatt av Ptolemaios I etter at Aleksanders rike ble delt i fire deler. Ptolemaios I ble deretter den første profetiske kongen i sør, og Kleopatra var den siste ptolemeiske herskeren i Egypt. Ptolemaios ble født i Makedonia, Aleksander den stores fødested.

Macedon was in northern Greece, and claimed their ancestral origins were from Greek mythical heroes. The southern Greek city-states considered the Macedonians as more barbaric than the Hellenists of southern Greece. The Macedonians were a monarchy, and the southern city-states (poleis) like Athens, Sparta, Thebes, Corinth, etc., were in southern and central Greece and the Aegean islands. These poleis often had democratic, oligarchic, or mixed governments, while Macedon was a centralized monarchy with a strong royal dynasty (the Argeads). Still, they were all Hellenists, and when Rome came into history, they labelled the Hellenists Greek. Cleopatra was the last Ptolemaic ruler, which represented the northern kingdom’s monarchial tribe of Greeks from the area of Macedon, or northern Greece.

Makedonia lå i det nordlige Hellas og hevdet at deres forfedres opphav stammet fra greske mytiske helter. De greske bystatene i sør betraktet makedonerne som mer barbariske enn hellenistene i det sørlige Hellas. Makedonerne var et monarki, og de sørlige bystatene (poleis), som Athen, Sparta, Theben, Korint osv., lå i det sørlige og sentrale Hellas samt på øyene i Egeerhavet. Disse poleis hadde ofte demokratiske, oligarkiske eller blandede styreformer, mens Makedonia var et sentralisert monarki med et sterkt kongelig dynasti (argeadene). Likevel var de alle hellenister, og da Roma trådte inn i historien, betegnet romerne hellenistene som grekere. Kleopatra var den siste ptolemeiske hersker, noe som representerte nordrikets monarkiske stamme av grekere fra området Makedonia, eller det nordlige Hellas.

## King of the South

Kongen i sør

Cleopatra was the final ruler of the Ptolemaic kingdom that began with Ptolemy I when Alexander’s kingdom divided into four. At the battle of Actium the Ptolemaic kingdom, the literal king of the south, reached its end. The next king of the south would be spiritual Egypt, represented by atheistic France during the French Revolution history.

Kleopatra var den siste herskeren over det ptolemeiske riket, som begynte med Ptolemaios I da Alexanders rike ble delt i fire. I slaget ved Actium nådde det ptolemeiske riket, den bokstavelige sydens konge, sin ende. Den neste sydens konge skulle være det åndelige Egypt, representert ved det ateistiske Frankrike under den franske revolusjons historie.

> And their dead bodies shall lie in the street of the great city, which spiritually is called Sodom and Egypt, where also our Lord was crucified. Revelation 11:8.

> Og deres døde legemer skal ligge på gaten i den store stad, som i åndelig forstand kalles Sodoma og Egypt, der også vår Herre ble korsfestet. Åpenbaringen 11:8.

Literal Egypt was the literal king of the south as related to the division of Alexander’s kingdom, but spiritual Egypt is represented as the king of the south by the prophetic attributes of Egypt, not a literal direction.

Det bokstavelige Egypt var bokstavelig talt sydens konge i forbindelse med delingen av Aleksanders rike, men det åndelige Egypt fremstilles som sydens konge ved Egypts profetiske kjennetegn, ikke ved en bokstavelig himmelretning.

## South and West

Sør og vest

Cleopatra being the last Ptolemaic ruler of the kingdom was prophetically a twofold power of Greek (west) and Egypt (south), whereas; the next, and then spiritual king of the south would be France, also a twofold power represented in Revelation eleven as Egypt and Sodom. The licentiousness of Sodom aligns with the licentiousness of Cleopatra of the west, and Cleopatra of the south aligns with the atheism of Egypt. The last literal king of the south’s twofold nature aligned with the first spiritual king of the south.

Kleopatra, som den siste ptolemeiske hersker over riket, var profetisk en todelt makt av Hellas (vesten) og Egypt (sør), mens den neste, og deretter åndelige kongen i sør, skulle være Frankrike, også en todelt makt, representert i Åpenbaringen elleve som Egypt og Sodoma. Sodomens usedelighet samsvarer med usedeligheten hos Kleopatra i vest, og Kleopatra i sør samsvarer med Egypts ateisme. Den siste bokstavelige kongen i sørs todelte natur samsvarte med den første åndelige kongen i sør.

The battle of Actium was the unholy alliance of Antony’s dragon of Rome and Cleopatra’s dragon of the south and west. Antony and Cleopatra represent a church and a state, so the conquering of Actium by Augustus of Rome, represents a conquering where Rome prevails over an unholy twofold union typifying the image of the beast. Three hundred and sixty years later, in fulfillment of Daniel 11:24, Constantine divided Rome into east and west, leaving the woman of Rome in the west and moving the man of Rome to the east. A conquering of south and west typified the division of east and west after a “time” of three hundred and sixty years, at the battle of Actium. In an earlier encounter Antony was given eastern Rome and Augustus the west, so Actium brought together east and west, but only for a “time.”

Slaget ved Actium var den vanhellige alliansen mellom Antonios’ drage av Roma og Kleopatras drage fra syd og vest. Antonius og Kleopatra representerer en kirke og en stat, så Romas Augustus’ erobring av Actium representerer en erobring der Roma seirer over en vanhellig todelt forening som er et forbilde på dyrets bilde. Tre hundre og seksti år senere, til oppfyllelse av Daniel 11:24, delte Konstantin Roma i øst og vest, idet han lot Romas kvinne bli igjen i vest og flyttet Romas mann til øst. En erobring av syd og vest var et forbilde på delingen i øst og vest etter en «tid» på tre hundre og seksti år, ved slaget ved Actium. I et tidligere oppgjør fikk Antonius det østlige Roma og Augustus det vestlige, så Actium førte øst og vest sammen, men bare for en «tid».

## 31 BC and 330

31 f.Kr. og 330 e.Kr.

Jesus always illustrates the end with the beginning, so the conquering of Actium in 31 BC typifies the division of the empire into east and west in 330. Actium of 31 BC was the alpha of the omega in the 360 years that concluded in 330. Both 31 BC and 330 typify the soon-coming Sunday law as represented in verse sixteen and forty-one of Daniel eleven.

Jesus illustrerer alltid enden ved hjelp av begynnelsen, derfor er erobringen ved Actium i 31 f.Kr. et forbilde på delingen av riket i øst og vest i 330. Actium i 31 f.Kr. var alfaen til omegaen i de 360 årene som ble avsluttet i 330. Både 31 f.Kr. og 330 er forbilder på den snart kommende søndagsloven, slik den er framstilt i vers seksten og førtien i Daniel elleve.

## Another Symbol

Enda eit symbol

Antony of Rome, aligned with Cleopatra of the south and of the west represents a threefold alliance within their twofold union of the image of the beast. The cross also aligns with the Sunday law, and therefore with Actium and 330. At the cross a twofold union of church and state is represented by the Jews (corrupted church) joining with Rome (state) to murder Christ. The third party in the union at the cross is represented by Barabbas, a false Christ, whose name means “son of the father.” Barabbas is symbolically a false prophet when contrasted with Christ as the true prophet. Rome was Antony, and Cleopatra of the south and west represented the Jews and Barabbas.

Antonius av Roma, forbundet med Kleopatra av sør og av vest, representerer en trefoldig allianse innenfor deres todelte forening av dyrets bilde. Korset er også forbundet med søndagsloven, og derfor med Actium og 330. Ved korset blir en todelt forening av kirke og stat representert ved at jødene (den fordervede kirke) slutter seg til Roma (staten) for å myrde Kristus. Den tredje parten i foreningen ved korset representeres av Barabbas, en falsk Kristus, hvis navn betyr «farens sønn». Barabbas er symbolsk en falsk profet når han stilles i kontrast til Kristus som den sanne profet. Roma var Antonius, og Kleopatra av sør og vest representerte jødene og Barabbas.

The cross also aligns with Elijah on Mount Carmel where the choice was over who was the true or false prophet. The false prophet then was a twofold symbol consisting of the prophets of Baal and the priests of the grove. Baal is a male deity and the priests of the grove represented Ashtaroth, a female deity. The Jews at the cross were Ashtaroth, the female deity and Barabbas, the counterfeit of the Man of Sorrows, was the male deity Baal.

Korset samsvarer også med Elia på Karmel-fjellet, hvor valget stod om hvem som var den sanne eller den falske profet. Den falske profeten den gang var et todelt symbol, bestående av Ba’als profeter og lundens prester. Ba’al er en mannlig guddom, og lundens prester representerte Astarte, en kvinnelig guddom. Jødene ved korset var Astarte, den kvinnelige guddommen, og Barabbas, forfalskningen av Smertenes mann, var den mannlige guddommen Ba’al.

Cleopatra was both the queen of the south and the queen of the west. Antony was the image of Rome, part of the threefold triumvirate sworn to avenge the assassination of Julius. Julius death by twenty-three wounds represented the papacies deadly wound in 1798, in fulfillment of verse forty of Daniel eleven. Augustine at Actium represents the healing of that deadly wound. The wound is healed when Antony and Cleopatra die. Antony and Cleopatra represent the image of the beast in the United States that is a threefold prophetic entity, consisting of the earth beast and its two horns. Antony is one part and Cleopatra represents the other two parts. Whether it is Antony’s Rome, or Cleopatra’s Egypt and Greece, they die together at the Sunday law when the sixth kingdom of Bible prophecy ends. Prophetically Cleopatra in relation to Antony is the mixture of church craft and statecraft, with the church craft seducing and controlling the statecraft.

Kleopatra var både sørens dronning og vestens dronning. Antonius var bildet på Roma, en del av det trefoldige triumviratet som hadde sverget å hevne mordet på Julius. Julius’ død ved tjuetre sår representerte pavemaktens dødelige sår i 1798, som en oppfyllelse av vers førti i Daniel elleve. Augustus ved Actium representerer helbredelsen av dette dødelige såret. Såret blir leget når Antonius og Kleopatra dør. Antonius og Kleopatra representerer dyrets bilde i De forente stater, som er en trefoldig profetisk enhet, bestående av dyret fra jorden og dets to horn. Antonius er den ene delen, og Kleopatra representerer de to andre delene. Enten det er Antonius’ Roma, eller Kleopatras Egypt og Hellas, dør de sammen ved søndagsloven når det sjette riket i Bibelens profeti tar slutt. Profetisk sett er Kleopatra, i forhold til Antonius, blandingen av kirkepolitikk og statspolitikk, der kirkepolitikken forfører og kontrollerer statspolitikken.

## The Second Death Typified

Den annen død forbildet

At another prophetic level Cleopatra’s relation to Julius Caesar and Marc Antony represents two times that the church craft of Cleopatra is in a relationship with the statecraft of the Roman Empire. She was left by Julius in 1798 at her first symbolic death, in fulfillment of verse forty of Daniel eleven; and then she comes to her end with none to help, at Actium in fulfillment of verse forty-five of Daniel eleven. Verse forty is the alpha of her first deadly wound that is to be healed and the omega of verse forty-five is where she receives her second and final death.

På et annet profetisk nivå representerer Kleopatras forhold til Julius Cæsar og Marcus Antonius to tidspunkter da Kleopatras kirkekunst står i et forhold til Romerrikets statskunst. Hun ble forlatt av Julius i 1798 ved sin første symbolske død, til oppfyllelse av vers førti i Daniel elleve; og deretter kommer hun til sin ende uten noen til å hjelpe, ved Actium til oppfyllelse av vers førtifem i Daniel elleve. Vers førti er alfaen for hennes første dødelige sår som skal leges, og omegaen i vers førtifem er der hun mottar sin annen og endelige død.

As with the four Roman powers of verse sixteen through twenty-two, Cleopatra as a biblical symbol has more than one meaning, based upon the context. Julius left her in 1798 when kingly support was removed, and then her deadly wound is healed at the Sunday law, but the ten kings of Revelation seventeen ultimately destroy her with fire, when she meets her second and final death.

Som med de fire romerske maktene i vers seksten til og med tjueto, har Kleopatra som et bibelsk symbol mer enn én betydning, avhengig av sammenhengen. Julius forlot henne i 1798 da den kongelige støtten ble tatt bort, og deretter blir hennes dødelige sår leget ved søndagsloven, men de ti kongene i Åpenbaringen sytten ødelegger henne til sist med ild, når hun møter sin annen og endelige død.

Cleopatra is a symbol of the twofold nature represented by the atheism of Pharoah’s Egypt, and the religious philosophy of Greece. Her twofold nature represents the statecraft of Egypt and the church craft of Greece. Greek religious philosophy is represented by the Greek goddess Athena, who was enshrined as a statue in her temple, called the Parthenon. Athena is the symbol of wisdom, and as a woman she represents a religion of human education, in contrast with Divine education.

Kleopatra er et symbol på den todelte natur som representeres ved ateismen i Faraos Egypt og Hellas’ religiøse filosofi. Hennes todelte natur representerer Egypts statskunst og Hellas’ kirkekunst. Gresk religionsfilosofi representeres ved den greske gudinnen Athene, som var oppstilt som statue i sitt tempel, kalt Parthenon. Athene er symbolet på visdom, og som kvinne representerer hun en religion av menneskelig utdannelse, i motsetning til guddommelig utdannelse.

The two horns of the United States are Republicanism and Protestantism, which were typified in France by Egypt and Sodom. Egypt is statecraft and Sodom is church craft; thus, Republicanism aligns with Egypt and Protestantism with Sodom. Republicanism is Egypt and Protestantism is Sodom and Greece. The symbol of human education is the Greek goddess Athena, whose temple was the Parthenon that finds its modern twin in Nashville, Tennessee’s Parthenon temple. The symbol of the corrupt church that aligns with the Republican horn in the United States at the Sunday law is represented as Cleopatra, Ashtaroth, Salome and Sodom.

De to hornene i De forente stater er republikanisme og protestantisme, som i Frankrike ble forbilledlig framstilt ved Egypt og Sodoma. Egypt er statskunst, og Sodoma er kirkekunst; således svarer republikanisme til Egypt og protestantisme til Sodoma. Republikanisme er Egypt, og protestantisme er Sodoma og Hellas. Symbolet på menneskelig utdannelse er den greske gudinnen Athene, hvis tempel var Parthenon, som finner sin moderne tvilling i Parthenon-tempelet i Nashville, Tennessee. Symbolet på den fordervede kirke som slutter seg til det republikanske hornet i De forente stater ved søndagsloven, er framstilt som Kleopatra, Astarte, Salome og Sodoma.

Cleopatra portrays the atheism of Pharoah and the religion of the Greeks. The religion that accompanies the philosophy of atheism is the worship of Greek education. Jesus always illustrates the end with the beginning and the tree in the garden that was forbidden to eat was the tree of the knowledge of good and evil, typifying the religion of Greek philosophy that Sister White calls, “higher education.” It identifies and emphasizes Cleopatra’s Greek religion of wisdom as the corrupted and counterfeit of true education in the great controversy between Christ and Satan.

Kleopatra fremstiller Faraos ateisme og grekernes religion. Den religionen som ledsager ateismens filosofi, er dyrkelsen av gresk utdannelse. Jesus illustrerer alltid enden ved begynnelsen, og treet i hagen som det var forbudt å ete av, var treet til kunnskap om godt og ondt, som er et forbilde på den greske filosofiens religion, det Søster White kaller «høyere utdannelse». Det identifiserer og fremhever Kleopatras greske visdomsreligion som den sanne utdannelsens fordervede og forfalskede motstykke i den store striden mellom Kristus og Satan.

Nashville, Tennessee is called the “Athens of the south,” and Cleopatra was the last literal queen of the south. The last queen of the south typified the next and first spiritual king of the south, fulfilled by atheistic France. Atheistic France typifies the United States, where in Nashville, Tennessee, “Athens of the south” the Parthenon temple for the goddess Athena is symbolically represented. The temple is located at 2500 West End in Nashville. The number twenty-five represents the closed door of Matthew twenty-five’s three parables. Cleopatra as both the queen of the “south” and “west” comes to her “end” in Athens of the south.

Nashville i Tennessee kalles «Sørens Athen», og Kleopatra var den siste bokstavelige dronningen av sør. Den siste dronningen av sør var et forbilde på den neste og første åndelige kongen av sør, oppfylt ved det ateistiske Frankrike. Det ateistiske Frankrike er et forbilde på Amerikas forente stater, hvor i Nashville i Tennessee, «Sørens Athen», Parthenon-tempelet for gudinnen Athene er symbolsk fremstilt. Tempelet ligger på 2500 West End i Nashville. Tallet tjuefem representerer den lukkede dør i Matteus tjuefems tre lignelser. Kleopatra, som både dronningen av «sør» og «vest», kommer til sin «ende» i Sørens Athen.

With these considerations of Actium, Cleopatra, Augustus and Antony we return to verse twenty-four through verse thirty of Daniel eleven. Perhaps, the vaguest part of the passage is when they speak lies at one table.

Med disse betraktningene om Actium, Kleopatra, Augustus og Antonius vender vi tilbake til vers tjuefire til vers tretti i Daniel elleve. Kanskje den mest uklare delen av avsnittet er når de taler løgn ved ett og samme bord.

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Daniel 11:27.

> Og begge disse kongers hjerter skal være vendt til å gjøre ondt, og de skal tale løgn ved samme bord; men det skal ikke lykkes; for enden skal ennå komme til den fastsatte tid. Daniel 11:27.

The time appointed in the verse is 330, the end of the “time” of verse twenty-four. The time appointed represents the Sunday law for the United States and it also represents the close of human probation for the world. Before the Sunday law the two kings, whose hearts were to do mischief will speak lies to one another at one table. Before the Sunday law of verses sixteen and forty-one of Daniel eleven, two kings will speak lies at one table, but their lies do not prosper. Who are the two kings that speak lies to one another? Before we answer that thought, I will remind us of some symbolism we have previously addressed in this series.

Den fastsatte tid i verset er 330, enden på «tiden» i vers tjuefire. Den fastsatte tid representerer søndagsloven for De forente stater, og den representerer også avslutningen på menneskets prøvetid for verden. Før søndagsloven skal de to kongene, hvis hjerter er innstilt på å gjøre ondt, tale løgn til hverandre ved ett og samme bord. Før søndagsloven i Daniel elleve, vers seksten og førtien, skal to konger tale løgn ved ett bord, men deres løgner får ikke framgang. Hvem er de to kongene som taler løgn til hverandre? Før vi besvarer den tanken, vil jeg minne oss om noe av den symbolikken vi tidligere har behandlet i denne serien.

The four Roman rulers represent a variety of prophetic symbols depending on what context they are considered. Though Roman rulers, as a symbol they essentially represent the prophetic history of ancient Judah as they transitioned from the Seleucid domination into the domination of the Romans.

De fire romerske herskerne representerer en rekke profetiske symboler alt etter i hvilken sammenheng de betraktes. Selv om de er romerske herskere, representerer de som symbol i det vesentlige den profetiske historien til det gamle Juda idet de gikk over fra seleukidenes herredømme til romernes herredømme.

Pompey was a general and the next three Roman rulers were all Caesars. Julius in relation to Augustus represented two threefold unions with the two triumvirates, the first unofficial, the second official. All four rulers represent the Sunday law in certain contexts. Pompey conquered the glorious land, Julius, represented by twenty-three stab wounds is the first angel, for he is the first Caesar, and he typifies the third angel, which was Tiberias. Tiberias at the cross, which is the Sunday law is also represented by twenty-three, for twenty-three represents the at-one-ment; and the cross is a most essential part of the work of Christ in combining His Divinity with our humanity. So, Julius and Tiberias are the first and third message, represented by twenty-three.

Pompeius var en general, og de neste tre romerske herskerne var alle keisere. Julius representerte, i forhold til Augustus, to trefoldige foreninger med de to triumviratene, det første uoffisielt, det andre offisielt. Alle fire herskerne representerer søndagsloven i visse sammenhenger. Pompeius erobret det herlige landet; Julius, representert ved tjuetre stikksår, er den første engel, for han er den første keiser, og han er et forbilde på den tredje engel, som var Tiberias. Tiberias ved korset, som er søndagsloven, representeres også ved tjuetre, for tjuetre representerer forsoningen; og korset er en høyst vesentlig del av Kristi verk i å forene sin guddommelighet med vår menneskelighet. Således er Julius og Tiberias det første og det tredje budskap, representert ved tjuetre.

Julius was not the romantic figure he is often portrayed as in Hollywood lore; he was a ruthless man bent on power. Tiberias was worse than Julius, for his vileness is even addressed in the verse, for the last letter of the Hebrew alphabet is twenty-two and the first letter is one. The alpha is smaller than the omega and Tiberias’ vileness is located in verse twenty-two, which is the last letter of the Hebrew alphabet, and in between the two vile persons represented by Julius and Tiberias was Augustus. Augustus represents the height of the glory of Rome’s power and prestige. As the opposite of the first and third message he is represented by the letter thirteen, which is a symbol of rebellion. Augustus secured his kingdom by subduing the rebellion of Antony and Cleopatra, the most famous rebellion of Rome’s history.

Julius var ikke den romantiske skikkelsen han ofte fremstilles som i Hollywoods mytologi; han var en hensynsløs mann besatt av makt. Tiberias var verre enn Julius, for hans vederstyggelighet blir endog omtalt i verset, for den siste bokstaven i det hebraiske alfabetet er tjue-to og den første bokstaven er én. Alfa er mindre enn omega, og Tiberias’ vederstyggelighet er plassert i vers tjue-to, som er den siste bokstaven i det hebraiske alfabetet, og mellom de to onde personene representert ved Julius og Tiberias var Augustus. Augustus representerer høydepunktet av glansen i Romas makt og prestisje. Som motsetningen til det første og tredje budskapet er han representert ved bokstaven tretten, som er et symbol på opprør. Augustus sikret sitt rike ved å slå ned opprøret til Antonius og Kleopatra, det mest berømte opprøret i Romas historie.

Augustus is the Roman power who conquered the third obstacle and in doing so he represented the Sunday law, and the Roman power who reigns during the forty-two symbolic months of Revelation thirteen’s chapter of rebellion. When placed before the Sunday law Pompey is both 1798 and 1989, making Pompey a symbol of Antiochus Magnus ending the fourth Syrian War from 219 unto 217 BC, in fulfillment of verse ten of chapter eleven. Julius Caesar is then aligned with verses eleven and twelve and the battle of the borderline, the battle of Raphia in 217 BC. There Julius is also Antiochus Magnus, and Augustus Caesar is also Antiochus Magnus in verse fifteen’s battle of Panium. Then in verse sixteen Tiberias is the Sunday law, but he is not Antiochus Magnus, for there he is Pompey, for Jesus always illustrates the end with the beginning. The verse marks the end of the Seleucid Empire typifying the end of the United States as the sixth kingdom of Bible prophecy.

Augustus er den romerske makten som erobret det tredje hinderet, og dermed representerte han søndagsloven, og den romerske makten som regjerer under de førtito symbolske månedene i Åpenbaringen kapittel trettens opprør. Når Pompeius plasseres foran søndagsloven, er han både 1798 og 1989, noe som gjør Pompeius til et symbol på Antiokus Magnus som avsluttet den fjerde syriske krigen fra 219 til 217 f.Kr., som oppfyllelse av vers ti i kapittel elleve. Julius Cæsar blir deretter stilt i samsvar med vers elleve og tolv og grenseslagets strid, slaget ved Rafia i 217 f.Kr. Der er Julius også Antiokus Magnus, og Augustus Cæsar er også Antiokus Magnus i vers femtens slag ved Panium. Deretter er Tiberias i vers seksten søndagsloven, men han er ikke Antiokus Magnus, for der er han Pompeius, for Jesus illustrerer alltid enden med begynnelsen. Verset markerer slutten på det selevkidiske riket, som er et forbilde på slutten for De forente stater som det sjette riket i Bibelens profeti.

There are more alignments to be made of the four Roman rulers, and the line represents the hidden history of verse forty. The Maccabean line of verse twenty-three also illustrates the hidden history of verse forty. Then in verses twenty-four, the story of pagan Imperial Rome is represented by a time—three hundred and sixty years. The line of Roman history represented from verse twenty-four through to verse thirty is also an illustration of the hidden history of verse forty. It ends in verse thirty-one when the subject changes from pagan to papal Rome. Pagan Rome is still in the verse, but there it is not represented as the fourth kingdom of Bible prophecy, but as the political power that placed the papacy on the throne in 538. In 538 the papacy passed a Sunday law, so verse thirty-one is aligning with verses sixteen and forty-one. Verse twenty-four introduced the battle of Actium and the history associated with the line.

Det er flere samstemmelser som må gjøres av de fire romerske herskerne, og linjen representerer den skjulte historien i vers førti. Den makkabeiske linjen i vers tjuetre illustrerer også den skjulte historien i vers førti. Deretter, i vers tjuefire, blir historien om det hedenske keiserlige Roma fremstilt ved en tid—tre hundre og seksti år. Linjen i romersk historie som fremstilles fra vers tjuefire og frem til vers tretti, er også en illustrasjon av den skjulte historien i vers førti. Den ender i vers trettien når emnet skifter fra hedensk til pavelig Roma. Hedensk Roma er fremdeles i verset, men der fremstilles det ikke som det fjerde riket i Bibelens profeti, men som den politiske makten som satte pavedømmet på tronen i 538. I 538 vedtok pavedømmet en søndagslov, så vers trettien er i samstemning med vers seksten og førtien. Vers tjuefire innledet slaget ved Actium og historien som er knyttet til linjen.

Verse twenty-four is identifying when pagan Rome began to rule supremely for three hundred and sixty years, and then in verse thirty-one papal Rome begins to rule supremely for twelve hundred and sixty-years. The beginning and ending of the line bear the signature of Christ, the Alpha and Omega. In the verses we have the history of Marc Antony, Cleopatra and Augustus Caesar. In verse sixteen pagan Rome conquered the Seleucid Empire in 65 BC, and then Judah in 63 BC. The third obstacle of Actium in 31 BC identified the end of the kingdom of Egypt, as typified by the first obstacles of the Seleucid’s in 65 BC. Once again, we find the signature of the First and the Last. 65 BC was the first of three obstacles and it represented the conquering of the king of the north and 31 BC represented the third of three obstacles and it represented the conquering of the king of the south. Judah, as the middle obstacle of the three obstacles, was having a civil war within the walls of Jerusalem when Pompey arrived in 63 BC. The second obstacle is a symbol of rebellion.

Vers tjuefire angir når det hedenske Roma begynte å herske suverent i tre hundre og seksti år, og deretter begynner det pavelige Roma i vers trettien å herske suverent i tolv hundre og seksti år. Linjens begynnelse og avslutning bærer Kristi signatur, Alfa og Omega. I versene har vi historien om Marcus Antonius, Kleopatra og Augustus Cæsar. I vers seksten erobret det hedenske Roma det selevkidiske riket i 65 f.Kr., og deretter Juda i 63 f.Kr. Den tredje hindringen ved Actium i 31 f.Kr. markerte slutten på Egypts rike, slik dette var forbildet ved den første hindringen hos selevkidene i 65 f.Kr. Nok en gang finner vi signaturen til den Første og den Siste. 65 f.Kr. var den første av tre hindringer, og den representerte erobringen av kongen i nord, og 31 f.Kr. representerte den tredje av tre hindringer, og den representerte erobringen av kongen i sør. Juda, som den midterste hindringen av de tre hindringene, befant seg i en borgerkrig innenfor Jerusalems murer da Pompeius ankom i 63 f.Kr. Den andre hindringen er et symbol på opprør.

In 538, the third obstacle for papal Rome was driven out of the City of Rome. That obstacle was the Goths, and there the fifth kingdom of Bible prophecy began; right where the fourth kingdom ended. And just as the fourth kingdom began at its third obstacle, the kingdom of Egypt was defeated, as had been typified in the first obstacle of the Seleucid kingdom. This identifies that the prophetic testimony found in verses twenty-four through to verse thirty, represent a line that is also to be located in the hidden history of verse forty. For this reason, it is essential to consider the various prophetic relationships that are represented by Marc Antony, Cleopatra, Julius Caesar, Pompey and Augustus Caesar.

I 538 ble den tredje hindringen for det pavelige Roma drevet ut av byen Roma. Denne hindringen var goterne, og der begynte det femte riket i Bibelens profeti; nettopp der det fjerde riket endte. Og likesom det fjerde riket begynte ved sin tredje hindring, ble Egypts rike beseiret, slik dette var blitt forutskygget i den første hindringen for det selevkidiske riket. Dette identifiserer at det profetiske vitnesbyrdet som finnes i vers tjuefire til og med vers tretti, representerer en linje som også må lokaliseres i den skjulte historien i vers førti. Av denne grunn er det avgjørende å ta i betraktning de ulike profetiske relasjonene som representeres ved Marcus Antonius, Kleopatra, Julius Cæsar, Pompeius og Augustus Cæsar.

So is the vaguest part of the passage of verse twenty-four unto thirty, when they speak lies at one table?

Er så den mest uklare delen av avsnittet fra vers tjuefire til tretti når de taler løgn ved ett og samme bord?

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Daniel 11:27.

> Og begge disse kongers hjerter skal være innstilt på å gjøre ondt, og ved ett og samme bord skal de tale løgn; men det skal ikke lykkes, for enden kommer ennå ved den fastsatte tid. Daniel 11:27.

Uriah Smith identifies the two kings as Marc Antony and Augustus Caesar.

Uriah Smith identifiserer de to kongene som Marcus Antonius og keiser Augustus.

> “Verse twenty-seven quoted

> «Vers tjuesju sitert»

> “Antony and Caesar were formerly in alliance. Yet under the garb of friendship they were both aspiring and intriguing for universal dominion. Their protestations of deference to, and friendship for, each other, were the utterances of hypocrites. They spoke lies at one table. Octavia, the wife of Antony and sister of Caesar, declared to the people of Rome at the time Antony divorced her, that she had consented to marry him solely with the hope that it would prove a pledge of union between Caesar and Antony. But that counsel did not prosper. The rupture came; and in the conflict that ensued, Caesar came off entirely victorious.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 276.

> «Antonius og Cæsar var tidligere i forbund med hverandre. Men under vennskapets drakt strebet og intriguerte de begge etter verdensherredømme. Deres forsikringer om aktelse for og vennskap med hverandre var hykleres ytringer. De talte løgn ved ett og samme bord. Octavia, Antonius’ hustru og Cæsars søster, erklærte overfor folket i Roma på den tid da Antonius skilte seg fra henne, at hun hadde samtykket i å gifte seg med ham utelukkende i håp om at det ville vise seg å være et pant på forening mellom Cæsar og Antonius. Men det rådet fikk ikke framgang. Bruddet kom; og i den konflikt som fulgte, gikk Cæsar fullstendig seirende ut.» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 276.

When Octavia identified that her marriage to Antony was as a pledge of union, it identified the marital alliance which had been typified earlier in chapter eleven with the Hellenistic-era marriage of Berenice to the Seleucid king Antiochus II Theos around 252 BC. Berenice was the daughter of Ptolemy II Philadelphus. Octavia and Berenice represent diplomatic marriages or prophetically, treaties. Verses five through ten identify the history of the diplomatic marriage between the southern and northern kingdoms, and when Marc Antony and Octavian, later known as Augustus Caesar, arranged the marriage, they also divided the kingdom into east and west.

Da Octavia ble identifisert som at hennes ekteskap med Antonius var som et pant på forening, identifiserte det den ekteskapelige alliansen som tidligere i kapittel elleve var blitt forbildet ved den hellenistiske tidsalders ekteskap mellom Berenike og den seleukidiske kong Antiokhos II Theos omkring 252 f.Kr. Berenike var datter av Ptolemaios II Filadelfos. Octavia og Berenike representerer diplomatiske ekteskap eller, profetisk sett, traktater. Versene fem til ti identifiserer historien om det diplomatiske ekteskapet mellom det sørlige og det nordlige riket, og da Marcus Antonius og Octavian, senere kjent som Augustus Caesar, arrangerte ekteskapet, delte de også riket i øst og vest.

The Pact of Brundisium (40 BC) was a negotiated settlement between Marc Antony and Octavian (later Augustus) to resolve tensions in the Second Triumvirate after near-civil war. It involved dividing Roman territories (Antony east, Octavian west) and was sealed by Antony’s marriage to Octavia (Octavian’s sister). In 39 BC the original five-year Triumvirate term expired, Antony sailed to Italy with 300+ ships that were initially denied to land at Brundisium, so they ultimately docked at Tarentum. Octavian met him there after prolonged mediations produced by an unwillingness of Antony’s army to fight with Octavian’s army and vise versa. Octavia played a key mediating role, persuading Antony to support Octavian against Sextus Pompey. They renewed the Triumvirate for another five years (to 32 BC), with Antony providing Octavian 120 ships in exchange for promised troops (which Octavian later withheld).

Brundisium-pakten (40 f.Kr.) var et forhandlet oppgjør mellom Marcus Antonius og Octavian (senere Augustus) for å løse spenningene i det andre triumvirat etter en nær forestående borgerkrig. Den innebar en deling av de romerske territoriene (Antonius i øst, Octavian i vest) og ble beseglet ved Antonius’ ekteskap med Octavia (Octavians søster). I 39 f.Kr. utløp den opprinnelige femårige perioden for triumviratet, og Antonius seilte til Italia med mer enn 300 skip, som i første omgang ble nektet landgang ved Brundisium, slik at de til slutt la til ved Tarentum. Octavian møtte ham der etter langvarige meklinger, frembrakt av Antonius’ hærs motvilje mot å kjempe mot Octavians hær, og omvendt. Octavia spilte en sentral meklerrolle ved å overtale Antonius til å støtte Octavian mot Sextus Pompeius. De fornyet triumviratet for ytterligere fem år (til 32 f.Kr.), idet Antonius stilte 120 skip til Octavians disposisjon i bytte mot lovede tropper (som Octavian senere holdt tilbake).

In 32 BC there was an open break between the two antagonists. Relations had deteriorated through propaganda, Antony’s eastern focus (with Cleopatra), and Octavian’s consolidation in the west. Octavian rejected later conference proposals from Antony before Actium.

I 32 f.Kr. kom det til et åpent brudd mellom de to motstanderne. Forholdet var blitt forverret gjennom propaganda, Antonys orientering mot øst (sammen med Kleopatra), og Octavians konsolidering i vest. Octavian avviste senere forslag fra Antony om en konferanse før Actium.

In the diplomatic marriage with the king of the north (Antiochus) and the king of the south (Ptolemy), it was the southern king that supplied the bride, with the diplomatic marriage of Antony (the east) and Octavian (the west); the bride was supplied by the west. Both diplomatic marriages failed and the supplier of the daughter or sister was ultimately victorious over the power who broke the treaty.

I det diplomatiske ekteskapet med kongen i nord (Antiokos) og kongen i sør (Ptolemaios) var det den sørlige kongen som skaffet bruden; i det diplomatiske ekteskapet mellom Antonius (øst) og Octavian (vest) ble bruden skaffet av vesten. Begge diplomatiske ekteskapene mislyktes, og den som skaffet datteren eller søsteren, gikk til slutt seirende ut over den makten som brøt traktaten.

## The Testimony of Three

Vitnesbyrdet fra tre

At the end of the Seleucid Empire there was a third treaty where lies were spoke at one table. This occurred in the context of the Fifth Syrian War (202–195 BC), when Antiochus III Magnus exploited the weakness of the Ptolemaic Kingdom after Ptolemy IV Philopator’s death in 204 BC. Ptolemy V Epiphanes (Ptolemy V) ascended the throne as a child (around age 5–6), leaving Egypt under regents and vulnerable to internal chaos, native revolts, and external threats.

Ved slutten av det selevkidiske riket var det en tredje traktat hvor løgner ble talt ved ett og samme bord. Dette fant sted i sammenheng med den femte syriske krig (202–195 f.Kr.), da Antiokhos III Magnus utnyttet svakheten i det ptolemeiske riket etter Ptolemaios IV Filopators død i 204 f.Kr. Ptolemaios V Epifanes (Ptolemaios V) besteg tronen som barn (omkring 5–6 år gammel), og etterlot Egypt under formyndere og sårbart for indre kaos, innfødte opprør og ytre trusler.

Antiochus Magnus had already invaded and seized much of the Ptolemaic territories in Coele-Syria, Palestine, and Asia Minor after victories like the Battle of Panium (200 BC). Rather than fully conquering Egypt (which risked Roman intervention, as Rome was pressuring him to stay out of certain areas), he pursued a diplomatic marriage alliance as a “protector” figure. In 197/195 BC, as part of the peace treaty ending the war, Antiochus Magnus betrothed and then married his young daughter Cleopatra I Syra (also called Cleopatra Syra) to the child Ptolemy V (the marriage took place in 193 BC at Raphia; Ptolemy was 16, Cleopatra 10).

Antiokus Magnus hadde allerede invadert og erobret store deler av de ptolemeiske områdene i Koile-Syria, Palestina og Lilleasia etter seirer som slaget ved Panion (200 f.Kr.). I stedet for å erobre Egypt fullt ut (noe som innebar risiko for romersk innblanding, ettersom Roma presset ham til å holde seg borte fra visse områder), søkte han en diplomatisk ekteskapsallianse i egenskap av en «beskytter»-skikkelse. I 197/195 f.Kr., som en del av fredstraktaten som avsluttet krigen, trolovet Antiokus Magnus og deretter giftet bort sin unge datter Kleopatra I Syra (også kalt Kleopatra Syra) med barnet Ptolemaios V (ekteskapet fant sted i 193 f.Kr. i Rafia; Ptolemaios var 16, Kleopatra 10).

This was framed as a generous gesture: Antiochus positioned himself as an ally and “protector” of the young king, securing peace while retaining gains in Asia. The marriage gave him indirect influence over Egypt through his daughter (he hoped she would remain loyal to her Seleucid roots and act as a pro-Syrian voice in the Ptolemaic court). The ploy backfired for Cleopatra sided with her husband and Egypt, not her father, undermining Antiochus’s long-term control. This mirrors the Pact of Brundisium (40 BC) and related to Roman events in several ways.

Dette ble fremstilt som en generøs gest: Antiokos fremstilte seg selv som en alliert og «beskytter» for den unge kongen, idet han sikret fred samtidig som han beholdt sine gevinster i Asia. Ekteskapet gav ham indirekte innflytelse over Egypt gjennom hans datter (han håpet at hun ville forbli lojal mot sine seleukidiske røtter og opptre som en pro-syrisk stemme ved det ptolemeiske hoff). Renkespillet slo feil, for Kleopatra stilte seg på sin manns og Egypts side, ikke på sin fars, og undergravde dermed Antiokos’ langsiktige kontroll. Dette speiler Brundisium-pakten (40 f.Kr.) og stod i flere henseender i forbindelse med romerske begivenheter.

Just as Antony married Octavia (sister of Octavian) to bind rival powers after near-war, Antiochus used his daughter’s marriage to Ptolemy V to formalize a temporary peace and territorial division (Seleucids kept conquests in the north, Ptolemy retained Egypt the south).

Slik Antonius giftet seg med Octavia (Octavians søster) for å binde rivaliserende makter sammen etter en nær forestående krig, brukte Antiochos sin datters ekteskap med Ptolemaios V til å formalisere en midlertidig fred og en territorial deling (selevkidene beholdt erobringene i nord, og Ptolemaios beholdt Egypt i sør).

Antiochus acted as a de facto guardian over the child-king Ptolemy V (via family ties), similar to how Octavian (and the Triumvirate) positioned themselves amid power vacuums or rivalries. In both cases, the “stronger” figure (Antiochus/Octavian) sought leverage over a vulnerable counterpart through kinship. Both arrangements brought short-term stability but ‘did not prosper’ long-term due to underlying distrust—Cleopatra favored Egypt (undermining Antiochus), while Antony’s eastern focus (Cleopatra VII) led to the breakdown with Octavian.

Antiochos opptrådte som en de facto verge for barnekongen Ptolemaios V (via familiebånd), på lignende måte som Oktavian (og triumviratet) posisjonerte seg midt i maktvakuum eller rivaliseringer. I begge tilfeller søkte den «sterkere» skikkelsen (Antiochos/Oktavian) å oppnå innflytelse over en sårbar motpart gjennom slektskap. Begge ordningene førte til kortvarig stabilitet, men «lyktes ikke» på lang sikt på grunn av underliggende mistillit — Kleopatra favoriserte Egypt (og undergravde Antiochos), mens Antonios’ østlige orientering (Kleopatra VII) førte til sammenbruddet med Oktavian.

Ptolemy V’s minority under regents parallels the instability after Julius Caesar’s death (leading to the Triumvirate’s formation and power struggles). The marriage of Berenice to Antiochus marked the beginning of the Seleucid Empire’s history in Daniel eleven, and the marriage of Antiochus Magnus daughter to the Egyptian child king, marked the ending of the Seleucid Empire. The ending of the marriage of Marc Antony to Octavia marked the ending of the Ptolemaic kingdom. The ending of Judah as God’s covenant people took place at the cross, and that Judean kingdom began with the Maccabees and the league they made with Rome. All of these prophetic lines are represented within the narrative of Daniel chapter eleven, and they all align with the hidden history of verse forty. Beginning in verse five we have the treaty of Berenice, that leads to Antiochus the Great and the treaty of his daughter Cleopatra Syra, that takes place in the history of the Maccabees of verse twenty-three. The Maccabees become part of the line based upon their rebellion against Antiochus Epiphanes, one of the last of the Seleucid Dynasty.

Ptolemaios Vs mindreårighet under regenter svarer til ustabiliteten etter Julius Cæsars død (som førte til dannelsen av triumviratet og maktkamper). Ekteskapet mellom Berenike og Antiokos markerte begynnelsen på det selevkidiske rikets historie i Daniel elleve, og ekteskapet mellom Antiokos Magnus’ datter og det egyptiske barnekongedømmet markerte slutten på det selevkidiske riket. Oppløsningen av Marcus Antonius’ ekteskap med Octavia markerte slutten på det ptolemeiske riket. Slutten på Juda som Guds paktsfolk fant sted ved korset, og det judeiske kongedømmet begynte med makkabeerne og den alliansen de inngikk med Roma. Alle disse profetiske linjene er representert innenfor fortellingen i Daniel kapittel elleve, og de er alle i samsvar med den skjulte historien i vers førti. Fra og med vers fem har vi Berenikes traktat, som leder til Antiokos den store og traktaten om hans datter Kleopatra Syra, som finner sted i historien om makkabeerne i vers tjuetre. Makkabeerne blir en del av linjen på grunnlag av sitt opprør mot Antiokos Epifanes, en av de siste i det selevkidiske dynastiet.

Antiochus Epiphanes is the Antiochus who was in Egypt in 168 BC near Alexandria during the Sixth Syrian War. Antiochus Epiphanes had invaded Egypt and was on the verge of capturing Alexandria. The Ptolemaic rulers appealed to Rome for help. Rome sent Popillius Laenas (with just a small entourage—no army) to deliver an ultimatum from the Senate; Antiochus must immediately withdraw from Egypt and Cyprus, or face war with Rome. When Antiochus received the letter and asked for time to consult his advisors, Popillius—described as stern and imperious—took his walking stick and drew a circle in the sand around the king’s feet. He then declared, “Before you step out of that circle, give me a reply to lay before the Senate.”

Antiokus Epifanes er den Antiokus som var i Egypt i 168 f.Kr., nær Alexandria, under den sjette syriske krigen. Antiokus Epifanes hadde invadert Egypt og stod på terskelen til å innta Alexandria. De ptolemeiske herskerne appellerte til Roma om hjelp. Roma sendte Popillius Laenas (med bare et lite følge—ingen hær) for å overbringe et ultimatum fra senatet; Antiokus måtte straks trekke seg ut av Egypt og Kypros, ellers ville han stå overfor krig med Roma. Da Antiokus mottok brevet og ba om tid til å rådføre seg med sine rådgivere, tok Popillius—som blir beskrevet som streng og myndig—sin vandringsstav og trakk en sirkel i sanden rundt kongens føtter. Deretter erklærte han: «Før du trår ut av den sirkelen, gi meg et svar som jeg kan legge fram for senatet.»

The implication was clear; Antiochus could not leave the circle without committing to Rome’s demands—crossing it without agreement would mean war. Stunned and humiliated, Antiochus hesitated briefly but then agreed to comply, withdrew his forces from Egypt, and returned to Syria. This bold act of diplomacy (backed by Rome’s growing reputation for power) forced the retreat without a battle, showcasing Rome’s emerging dominance in the eastern Mediterranean. It’s widely cited as an origin for the phrase “drawing a line in the sand” (though it was literally a circle).

Innebörden var klar; Antiochos kunne ikke forlate sirkelen uten å binde seg til Romas krav — å krysse den uten enighet ville bety krig. Overveldet og ydmyket nølte Antiochos et øyeblikk, men gikk deretter med på å føye seg, trakk sine styrker ut av Egypt og vendte tilbake til Syria. Denne dristige diplomatiske handlingen (understøttet av Romas voksende ry for makt) tvang fram tilbaketrekningen uten et slag og demonstrerte Romas fremvoksende herredømme i det østlige Middelhavet. Den blir ofte anført som opphavet til uttrykket «å trekke en strek i sanden» (selv om det bokstavelig talt var en sirkel).

Antiochus Epiphanes also became the Protestant understanding of the power that exalts himself, falls and establishes the vision in verse fourteen of Daniel eleven.

Antiokus Epifanes ble også i protestantisk forståelse den makten som opphøyer seg selv, faller og stadfester synet i vers fjorten i Daniel elleve.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> Og i de tider skal mange reise seg mot kongen i sør; også voldsmennene av ditt folk skal opphøye seg for å stadfeste synet, men de skal falle. Daniel 11:14.

Antiochus IV Epiphanes reigned 175–164 BC, and was the eighth of thirteen Seleucid kings. He sought to impose Hellenistic culture and unify his empire under Greek religious practices. He plundered the Temple in 169 BC, banned Jewish practices (circumcision, Sabbath observance, Torah study), and forced sacrifices to pagan gods. In December 167 BC he erected a pagan altar (to Zeus) on top of the Jewish altar of burnt offerings in the Temple and sacrificed a pig, along with other profane acts. The desecration was the final straw for observant Jews, who saw it as the ultimate violation of the Temple’s sanctity and God’s law. It sparked immediate resistance when Mattathias (a priest from Modein) refused a Seleucid officer’s order to sacrifice to pagan gods and killed an apostate Jew and the officer, then fled to the hills with his sons (the future Maccabees). This ignited guerrilla warfare and revolt from 167–160 BC which aimed to restore Jewish worship, leading to the rededication of the Temple (Hanukkah) in 164 BC under Judas Maccabeus.

Antiochos IV Epifanes regjerte 175–164 f.Kr. og var den åttende av tretten selevkidiske konger. Han søkte å påtvinge hellenistisk kultur og å samle sitt rike under greske religiøse skikker. Han plyndret templet i 169 f.Kr., forbød jødiske skikker (omskjærelse, sabbatsfeiring, studiet av Toraen) og tvang folket til å ofre til hedenske guder. I desember 167 f.Kr. reiste han et hedensk alter (for Zevs) oppå jødenes brennofferalter i templet og ofret en gris, sammen med andre vanhellige handlinger. Denne vanhelligelsen ble den siste dråpen for de lovlydige jødene, som så den som det ytterste brudd på templets hellighet og Guds lov. Den utløste umiddelbar motstand da Mattatias (en prest fra Modein) nektet å adlyde en selevkidisk offisers befaling om å ofre til hedenske guder og drepte en frafallen jøde og offiseren, og deretter flyktet til fjellene med sine sønner (de fremtidige makkabeerne). Dette antente geriljakrig og opprør fra 167–160 f.Kr., med mål om å gjenopprette jødisk gudsdyrkelse, og førte til gjeninnvielsen av templet (Hanukka) i 164 f.Kr. under Judas Makkabeus.

At the beginning and ending of the Seleucid Empire there was a significant treaty represented by a diplomatic marriage that possessed the element of division of either east and west, or north and south. As the Seleucid Empire waned Antiochus Epiphanes becomes the symbol of the rising Roman power, and the focus of the Maccabean’s indignation. Later in history he becomes the counterfeit of the prophetic symbol that establishes the vision. The power in verse twenty-two of chapter eleven is broken when the prince of the covenant was broken.

Ved begynnelsen og avslutningen av det selevkidiske riket fantes det en betydningsfull traktat, representert ved et diplomatisk ekteskap, som inneholdt elementet av deling enten mellom øst og vest, eller nord og sør. Da det selevkidiske riket gikk mot sin nedgang, blir Antiokus Epifanes symbolet på den fremvoksende romerske makt og fokus for makkabeernes harme. Senere i historien blir han forfalskningen av det profetiske symbolet som etablerer synet. Makten i vers tjue-to i kapittel elleve blir knust da paktens fyrste ble knust.

> And with the arms of a flood shall they be overflown from before him, and shall be broken; yea, also the prince of the covenant. Daniel 11:22.

> Og med en flods armer skal de skylles bort for hans åsyn og knuses; ja, også paktens fyrste. Daniel 11:22.

Antiochus Epiphanes’ reign ended in 164 BC, almost two hundred years before Christ, “the prince of the covenant” was “broken” at the cross. What we wish to note here is that the Seleucid Empire began and ended with a diplomatic treaty marriage where the deceit between the two parties is a matter of the historical record. During the reign of Antiochus Epiphanes, the Maccabean revolt began, which typified the American Revolution. In the history of the Maccabees their struggle to throw off the Seleucid power included a significant treaty with Rome. The verse that identifies the treaty directly identifies Rome as working deceitfully, or telling lies at the treaty table.

Antiokus Epifanes’ herredømme tok slutt i 164 f.Kr., nesten to hundre år før Kristus, da «paktens fyrste» ble «knust» på korset. Det vi ønsker å bemerke her, er at det selevkidiske riket begynte og endte med et diplomatisk traktatekteskap, hvor bedraget mellom de to partene er en del av den historiske beretningen. Under Antiokus Epifanes’ regjeringstid begynte makkabeeropprøret, som var et forbilde på den amerikanske revolusjon. I makkabeernes historie innbefattet deres kamp for å kaste av seg den selevkidiske makten en betydningsfull traktat med Roma. Verset som direkte identifiserer traktaten, identifiserer også Roma som en aktør som handlet svikefullt, eller talte løgn ved traktatbordet.

> And after the league made with him he shall work deceitfully: for he shall come up, and shall become strong with a small people. Daniel 11:23.

> Og etter at forbundet er inngått med ham, skal han fare svikefullt fram; for han skal dra opp og bli sterk med et lite folk. Daniel 11:23.

Every prophetic line that precedes the time of the end in verse forty contains a broken treaty. Uriah Smith commenting on verse thirty’s “them that forsake the holy covenant” records the following:

Hver profetisk linje som går forut for endens tid i vers førti, inneholder en brutt pakt. Uriah Smith, som kommenterer vers trettis «dem som forlater den hellige pakt», anfører følgende:

> “‘Indignation against the covenant;’ that is, the Holy Scriptures, the book of the covenant. A revolution of this nature was accomplished in Rome. The Heruli, Goths, and Vandals, who conquered Rome, embraced the Arian faith, and became enemies of the Catholic Church. It was especially for the purpose of exterminating this heresy that Justinian decreed the pope to be the head of the church and the corrector of heretics. The Bible soon came to be regarded as a dangerous book that should not be read by the common people, but all questions in dispute were to be submitted to the pope. Thus was indignity heaped upon God’s word. And the emperors of Rome, the eastern division of which still continued, had intelligence, or connived with the Church of Rome, which had forsaken the covenant, and constituted the great apostasy, for the purpose of putting down ‘heresy.’ The man of sin was raised to his presumptuous throne by the defeat of the Arian Goths, who then held possession of Rome, in A.D.538.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 281.

> «‘Harme mot pakten;’ det vil si Den hellige skrift, paktens bok. En omveltning av denne art ble fullbyrdet i Roma. Herulene, goterne og vandalene, som erobret Roma, antok den arianske tro og ble den katolske kirkes fiender. Det var særlig med det formål å utrydde dette kjetteriet at Justinian bestemte at paven skulle være kirkens overhode og kjetternes tukter. Bibelen kom snart til å bli betraktet som en farlig bok som ikke burde leses av det alminnelige folk, men alle omstridte spørsmål skulle forelegges paven. Slik ble vanære lagt på Guds ord. Og Romerrikets keisere, hvis østlige del fortsatt besto, hadde forståelse med, eller samvirket med, Romerkirken, som hadde forlatt pakten og utgjorde det store frafallet, med det formål å undertrykke ‘kjetteri’. Syndens menneske ble opphøyd til sin formastelige trone ved nederlaget til de arianske goterne, som da hadde Roma i sin besittelse, i år 538 e.Kr.» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 281.

Verse five of Daniel eleven identifies the line of history where the king of the south provides a diplomatic bride as a symbol of a treaty that was thereafter broken by the king of the north. The retaliation of the king of the south typified the retaliation of Napoleon’s spiritual king of the south against the papal king of the north in 1798. The broken treaty of verses five through nine typified Napoleon’s broken treaty of Tolentino, which typified Putin’s claim of a broken treaty by NATO. The retaliation of Napoleon typified the retaliation of Putin against the Ukraine in 2014. Verse ten’s retaliation of Antiochus Magnus ending the fourth Syrian War aligns with Napoleon in 1798 and also Putin in 2014. Following verse fifteen’s battle of Panium n 200 BC, Antiochus arranged a diplomatic marriage with the hidden intent of taking Egypt under his command without employing military boots on the ground. Antiochus Magnus throne was passed to his son, who was assassinated which brought Antiochus Magnus’s youngest son, Antiochus Epiphanes to the throne. His actions in implementing Greek customs and religion brought about the Maccabean revolt, that led to the deceitful treaty with Rome in verse twenty-three. Verse twenty-four introduces pagan Rome and identifies Antony and Augustus’s table of lies. In verse thirty pagan Rome enters into dialogue with the papal church, who are noted as them that had broken the holy covenant.

Vers fem i Daniel elleve identifiserer den historiske linjen der kongen i sør frembringer en diplomatisk brud som et symbol på en pakt som deretter ble brutt av kongen i nord. Gjengjeldelsen fra kongen i sør var et forbilde på gjengjeldelsen fra Napoleons åndelige konge i sør mot den pavelige kongen i nord i 1798. Den brutte pakten i vers fem til ni var et forbilde på Napoleons brutte Tolentino-traktat, som var et forbilde på Putins påstand om en brutt traktat fra NATOs side. Napoleons gjengjeldelse var et forbilde på Putins gjengjeldelse mot Ukraina i 2014. Vers ti sitt gjengjeldelsesmotiv, der Antiokus Magnus avslutter den fjerde syriske krigen, samsvarer med Napoleon i 1798 og også med Putin i 2014. Etter vers femtens slag ved Panium i 200 f.Kr. arrangerte Antiokus et diplomatisk ekteskap med den skjulte hensikt å bringe Egypt inn under sitt herredømme uten å ta i bruk militære styrker på bakken. Antiokus Magnus’ trone gikk videre til hans sønn, som ble myrdet, noe som førte Antiokus Magnus’ yngste sønn, Antiokus Epifanes, til tronen. Hans handlinger i å innføre greske skikker og gresk religion førte til makkabeeropprøret, som ledet til den svikefulle pakten med Roma i vers tjuetre. Vers tjuefire introduserer det hedenske Roma og identifiserer Antonius’ og Augustus’ løgnens bord. I vers tretti innleder det hedenske Roma dialog med den pavelige kirke, som omtales som dem som hadde brutt den hellige pakt.

Verses twenty-four to thirty is the testimony of pagan Rome and verses thirty-one to forty provide the testimony of papal Rome. Every line of Daniel eleven verse one on through verse forty represents a line of prophecy that is applied in the hidden history of verse forty. The line of the Seleucid kingdom, the line of the Ptolemaic kingdom, the line of the Judean kingdom of the Maccabees, the line of pagan Rome and the line of papal Rome all illustrate the history of 1989 unto the Sunday law. Each of those lines identify a broken treaty as a major element of the history.

Versene tjuefire til tretti er det hedenske Romas vitnesbyrd, og versene trettien til førti gir det pavelige Romas vitnesbyrd. Hver linje i Daniel elleve, vers én og videre til vers førti, representerer en profetilinje som anvendes i den skjulte historien i vers førti. Linjen for det selevkidiske riket, linjen for det ptolemeiske riket, linjen for det judeiske riket under makkabeerne, linjen for det hedenske Roma og linjen for det pavelige Roma illustrerer alle historien fra 1989 og frem til søndagsloven. Hver av disse linjene identifiserer en brutt traktat som et hovedelement i historien.

It is Rome that establishes the vision of Daniel eleven, and both pagan and papal Rome’s prophetic treaties of deceit are marked as progressive and as occurring before Rome ruled supremely for their respective and distinct prophetic periods. Both powers marked the beginning of the prophetic period of supremacy as beginning when their third obstacle was overcome. Before the soon coming Sunday law in the United States there will be a treaty of deceit between two powers. Four times the two powers have been the kings of the south and the north, once between the glorious land of Judah and Rome, once between two parts of the Roman triumvirate and once between pagan and papal Rome. In both deceitful treaties concerning Rome it amounted to a treaty between one half of the Roman empire, whether Antony of the east, Augustus of the west, or pagan Rome of the east and papal Rome of the west. Four treaties of deceit between the kings of the north and south, two between the kings of the east and west and one between the soon-to-be king of the north and the glorious land.

Det er Roma som fastsetter synet i Daniel elleve, og både hedensk og pavelig Romas profetiske bedragerske pakter er kjennetegnet som progressive og som forekommende før Roma hersket suverent i sine respektive og særskilte profetiske perioder. Begge makter markerte begynnelsen på den profetiske overherredømmets periode som begynnende da deres tredje hindring var overvunnet. Før den snart kommende søndagsloven i De forente stater vil det være en bedragersk pakt mellom to makter. Fire ganger har de to maktene vært kongen i sør og kongen i nord, én gang mellom Judas herlige land og Roma, én gang mellom to deler av det romerske triumvirat, og én gang mellom hedensk og pavelig Roma. I begge de bedragerske paktene som angår Roma, utgjorde det en pakt mellom den ene halvdelen av Romerriket, enten Antonius i øst, Augustus i vest, eller hedensk Roma i øst og pavelig Roma i vest. Fire bedragerske pakter mellom kongen i nord og kongen i sør, to mellom kongene i øst og vest, og én mellom den snart kommende kongen i nord og det herlige land.

This concludes our initial presentation of the book of Daniel. The Panium series represents the conclusion of the series on the book of Daniel, which is the introduction to the hidden history of verse forty which we will continue to consider in the next article.

Dette avslutter vår innledende framstilling av Daniels bok. Panium-serien utgjør avslutningen på serien om Daniels bok, som er innledningen til den skjulte historien i vers førti, som vi vil fortsette å behandle i den neste artikkelen.

Back to Articles