Article

# The Book of Daniel - Number Forty-Three

Daniels bok – nummer førtitre

Unveiling the Symbolism of the Abomination of Desolation in Biblical Prophecy

Avsløring av symbolikken i ødeleggelsens styggedom i bibelsk profeti

Author

Jeff Pippenger

Published

January 7, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Paul’s identification of pagan Rome as the power that restrained the papacy from rising to power in the year 538, became the witness that William Miller recognized that established “the daily,” in the book of Daniel as representing paganism. William Miller’s framework was based upon the two desolating powers of paganism followed by papalism. Miller’s most important discovery in support of that framework was Paul’s testimony in 2 Thessalonians, chapter two, where Paul identifies that the restraint upon the papacy, produced by pagan Rome, would be taken away, in order for the “man of sin” to be placed in the temple of God, showing himself that he is God.

Paulus’ identifikasjon av det hedenske Roma som den makt som holdt pavedømmet tilbake fra å komme til makten i året 538, ble det vitnesbyrd som William Miller erkjente som fastsatte «det daglige» i Daniels bok som et uttrykk for hedenskapet. William Millers rammeverk var bygget på de to ødeleggende maktene: hedenskapet, etterfulgt av pavedømmet. Millers viktigste oppdagelse til støtte for dette rammeverket var Paulus’ vitnesbyrd i 2 Tessalonikerbrev, kapittel to, hvor Paulus identifiserer at den tilbakeholdelse av pavedømmet som ble forårsaket av det hedenske Roma, skulle bli tatt bort, for at «syndens menneske» skulle bli satt i Guds tempel og vise seg selv som om han er Gud.

In the book of Daniel, the symbol of “the daily” representing paganism is always followed by a symbol of the papacy, whether it be represented as the transgression of desolation or the abomination of desolation. Yet in Christ’s warning to the Christians concerning the siege and destruction of Jerusalem that took place during the three-and-a-half years from 66 to 70 AD, Christ referred to “the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet” as the sign for the Christians that were in Jerusalem to immediately flee. History identifies that the sign was not the symbol of papal Rome, but of pagan Rome. The sign was to be recognized by the faithful, if they were to avoid the siege and destruction. Is “the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” a symbol of pagan Rome, or papal Rome?

I Daniels bok blir symbolet «det daglige», som representerer hedenskapet, alltid etterfulgt av et symbol på pavedømmet, enten det fremstilles som ødeleggelsens overtredelse eller som ødeleggelsens vederstyggelighet. Likevel henviste Kristus, i sin advarsel til de kristne angående Jerusalems beleiring og ødeleggelse, som fant sted i løpet av de tre og et halvt årene fra år 66 til 70 e.Kr., til «ødeleggelsens vederstyggelighet, som profeten Daniel har talt om» som tegnet for de kristne som var i Jerusalem, på at de straks skulle flykte. Historien fastslår at tegnet ikke var symbolet på det pavelige Roma, men på det hedenske Roma. Tegnet måtte gjenkjennes av de trofaste, dersom de skulle unngå beleiringen og ødeleggelsen. Er «ødeleggelsens vederstyggelighet, som profeten Daniel har talt om», et symbol på det hedenske Roma eller på det pavelige Roma?

> When ye therefore shall see the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet, stand in the holy place, (whoso readeth, let him understand:) Then let them which be in Judaea flee into the mountains: Let him which is on the housetop not come down to take anything out of his house: Neither let him which is in the field return back to take his clothes. And woe unto them that are with child, and to them that give suck in those days! But pray ye that your flight be not in the winter, neither on the sabbath day: For then shall be great tribulation, such as was not since the beginning of the world to this time, no, nor ever shall be. And except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened. Matthew 24:15–22.

> Når dere da ser ødeleggelsens styggedom, som profeten Daniel har talt om, stå på hellig grunn, — den som leser, han gi akt! — da må de som er i Judea, flykte opp i fjellene. Den som er på taket, må ikke gå ned for å hente noe ut av sitt hus. Og den som er ute på marken, må ikke vende tilbake for å hente kappen sin. Men ve dem som er med barn, og dem som gir die i de dager! Be derfor om at deres flukt ikke må skje om vinteren eller på sabbaten. For da skal det bli en stor trengsel, slik det ikke har vært fra verdens begynnelse til nå, og heller aldri mer skal bli. Og dersom ikke de dagene ble forkortet, da ville intet kjød bli frelst; men for de utvalgtes skyld skal de dagene bli forkortet. Matteus 24:15–22.

Sister White comments on how this warning was fulfilled in the history of the destruction of Jerusalem from 66 through 70 AD, and she identifies that the flag, or the standard of the Roman army, was the sign for the Christians still in Jerusalem to flee. So, was the “abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” pagan Rome, or was it papal Rome, as Miller based his framework upon?

Søster White kommenterer hvordan denne advarselen ble oppfylt i historien om Jerusalems ødeleggelse fra år 66 til 70 e.Kr., og hun identifiserer at fanen, eller det romerske hærens banner, var tegnet for de kristne som fremdeles var i Jerusalem, til å flykte. Så var «ødeleggelsens styggedom, som profeten Daniel har talt om», hedensk Roma, eller var det det pavelige Roma, slik Miller bygde sitt rammeverk på?

William Miller was led to understand both manifestations of Rome (pagan followed by papal), but he was forced by the history in which he lived, to treat both kingdoms as one kingdom. And of course, they are one kingdom, but they also represent two successive kingdoms. Forced by the prophetic history of 1798, Miller had to address Rome as primarily one kingdom. In 1798, Miller believed Christ’s Second Coming was approximately twenty-five years in the future. He knew full well that papal Rome had received a deadly wound in 1798. For Miller, there were no other earthly kingdoms to follow papal Rome, for Christ was about to return.

William Miller ble ledet til å forstå begge Roms fremtredelsesformer (det hedenske etterfulgt av det pavelige), men han ble tvunget av den historien han levde i, til å behandle begge rikene som ett rike. Og selvfølgelig er de ett rike, men de representerer også to påfølgende riker. Tvunget av den profetiske historien i 1798 måtte Miller behandle Roma som i hovedsak ett rike. I 1798 trodde Miller at Kristi annet komme lå omtrent tjuefem år inn i fremtiden. Han visste meget godt at det pavelige Roma hadde fått et dødelig sår i 1798. For Miller fantes det ingen andre jordiske riker som skulle følge etter det pavelige Roma, for Kristus stod i begrep med å vende tilbake.

In the history where Miller was located, he understood the statue of chapter two of Daniel, represented four earthly kingdoms, for that was what Daniel testified to.

I den historien hvor Miller befant seg, forstod han at statuen i kapittel to av Daniel representerte fire jordiske riker, for det var det Daniel vitnet om.

> And the fourth kingdom shall be strong as iron: forasmuch as iron breaketh in pieces and subdueth all things: and as iron that breaketh all these, shall it break in pieces and bruise. And whereas thou sawest the feet and toes, part of potters’ clay, and part of iron, the kingdom shall be divided; but there shall be in it of the strength of the iron, forasmuch as thou sawest the iron mixed with miry clay. Daniel 2:40, 41.

> Og det fjerde riket skal være sterkt som jern; for likesom jernet knuser og underkuer alle ting, slik skal det, som jern som sønderslår alt dette, knuse og knuge. Og fordi du så føttene og tærne, dels av pottemakerleire og dels av jern, skal riket være delt; men det skal være i det noe av jernets styrke, siden du så jernet blandet med leire. Daniel 2:40, 41.

Miller understood that there were only four kingdoms, and the fourth and final kingdom was Rome, which he knew from history was pagan Rome followed by papal Rome. The fourth kingdom for Miller, in agreement with Daniel’s word, was “divided,” but for Miller the division only represented a distinction between the literal and spiritual aspects of the kingdom of Rome. He was correct, but his understanding was limited.

Miller forstod at det bare var fire riker, og det fjerde og siste riket var Roma, som han fra historien visste var hedensk Roma etterfulgt av pavemaktens Roma. Det fjerde riket var for Miller, i samsvar med Daniels ord, «delt», men for Miller representerte delingen bare et skille mellom de bokstavelige og åndelige aspektene ved Romerriket. Han hadde rett, men hans forståelse var begrenset.

Miller did not see that the division of pagan and papal Rome, was based upon the division that Paul was raised up to identify. Paul (and John the Baptist), identified that at the time period of the cross literal was to transition into spiritual. Without that understanding Miller was forced to accept that Rome was essentially one kingdom that had two phases. And of course, he was correct (but limited). He could not see that spiritual Rome was represented by literal Babylon, for spiritual Rome (the papacy) is also spiritual Babylon.

Miller så ikke at inndelingen av det hedenske og det pavelige Roma var basert på den inndelingen som Paulus ble oppreist for å identifisere. Paulus (og Johannes Døperen) identifiserte at på korsets tid skulle det bokstavelige gå over i det åndelige. Uten denne forståelsen ble Miller tvunget til å godta at Roma i hovedsak var ett rike som hadde to faser. Og selvfølgelig hadde han rett (men begrenset). Han kunne ikke se at det åndelige Roma var representert ved det bokstavelige Babylon, for det åndelige Roma (pavedømmet) er også det åndelige Babylon.

Literal Babylon, as the first of four kingdoms in Daniel two, would typify the fourth kingdom, for the first always typifies the last. Pagan Rome had been typified by Babylon, but both pagan Rome and Babylon typified spiritual Rome (the papacy). The papacy therefore was the fifth kingdom, and it was represented by Babylon. This is a basic reason why Sister White compares the captivity of literal Israel in Babylon for seventy years, with the captivity of spiritual Israel in spiritual Babylon for twelve hundred and sixty years.

Det bokstavelige Babylon, som det første av de fire rikene i Daniel to, skulle være et forbilde på det fjerde riket, for det første er alltid et forbilde på det siste. Det hedenske Roma var blitt forbilledlig fremstilt ved Babylon, men både det hedenske Roma og Babylon var forbilder på det åndelige Roma (pavedømmet). Pavedømmet var derfor det femte riket, og det ble representert ved Babylon. Dette er en grunnleggende årsak til at Søster White sammenligner det bokstavelige Israels fangenskap i Babylon i sytti år med det åndelige Israels fangenskap i det åndelige Babylon i ett tusen to hundre og seksti år.

> “God’s church on earth was as verily in captivity during this long period of relentless persecution as were the children of Israel held captive in Babylon during the period of the exile.” Prophets and Kings, 714.

> «Guds menighet på jorden var like sannelig i fangenskap under denne lange perioden med nådeløs forfølgelse som Israels barn var holdt i fangenskap i Babylon under eksilet.» Prophets and Kings, 714.

Miller therefore had no problem interchanging prophetic fulfillments that more specifically identified pagan Rome, with papal Rome. We will provide examples of this as we continue, but if we understand that Miller viewed pagan and papal Rome as one kingdom, we can understand why Miller would have no problem with Jesus referencing the “abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” as a fulfillment of pagan Rome, while still understanding the expression of the “abomination of desolation,” in the book of Daniel as a symbol of papal Rome. Miller could not see the three desolating powers, and for this reason his prophetic framework was limited, though accurate.

Miller hadde derfor ingen vanskeligheter med å veksle mellom profetiske oppfyllelser som mer spesifikt identifiserte det hedenske Roma, og det pavelige Roma. Vi vil fremlegge eksempler på dette etter hvert som vi fortsetter, men hvis vi forstår at Miller betraktet det hedenske og det pavelige Roma som ett rike, kan vi forstå hvorfor Miller ikke hadde noe problem med at Jesus henviste til «ødeleggelsens styggedom, som profeten Daniel har talt om», som en oppfyllelse knyttet til det hedenske Roma, samtidig som han fremdeles forstod uttrykket «ødeleggelsens styggedom» i Daniels bok som et symbol på det pavelige Roma. Miller kunne ikke se de tre ødeleggende maktene, og av denne grunn var hans profetiske rammeverk begrenset, skjønt korrekt.

But how are we to understand the discrepancy of the historical fulfillment of 66 AD, when pagan Rome placed its standards in the sacred precincts of the temple in fulfillment of Christ’s prediction? Is “the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” a symbol of pagan or papal Rome? The answer to that dilemma is fairly simple when you recognize three desolating powers, instead of two. We should begin with Sister White’s commentary on the fulfillment of Christ’s prediction of the destruction of Jerusalem.

Men hvordan skal vi forstå avviket knyttet til den historiske oppfyllelsen i år 66 e.Kr., da det hedenske Roma reiste sine felttegn på templets hellige område som oppfyllelse av Kristi forutsigelse? Er «ødeleggelsens styggedom, som profeten Daniel har talt om», et symbol på det hedenske eller det pavelige Roma? Svaret på dette dilemmaet er forholdsvis enkelt når man erkjenner tre ødeleggende makter, i stedet for to. Vi bør begynne med Søster Whites kommentar til oppfyllelsen av Kristi forutsigelse om Jerusalems ødeleggelse.

> “In the Jews’ crucifixion of Christ was involved the destruction of Jerusalem. The blood shed upon Calvary was the weight that sank them to ruin for this world and for the world to come. So it will be in the great final day, when judgment shall fall upon the rejecters of God’s grace. Christ, their rock of offense, will then appear to them as an avenging mountain. The glory of His countenance, which to the righteous is life, will be to the wicked a consuming fire. Because of love rejected, grace despised, the sinner will be destroyed.

> «I jødenes korsfestelse av Kristus lå Jerusalems ødeleggelse innbefattet. Blodet som ble utgytt på Golgata, var den vekt som senket dem i undergang for denne verden og for den kommende verden. Slik skal det også være på den store, siste dag, når dommen skal falle over dem som forkaster Guds nåde. Kristus, deres anstøts klippe, vil da åpenbare seg for dem som et hevnende fjell. Hans åsyns herlighet, som for de rettferdige er liv, vil for de ugudelige være en fortærende ild. På grunn av avvist kjærlighet og foraktet nåde skal synderen bli tilintetgjort.»

> “By many illustrations and repeated warnings, Jesus showed what would be the result to the Jews of rejecting the Son of God. In these words He was addressing all in every age who refuse to receive Him as their Redeemer. Every warning is for them. The desecrated temple, the disobedient son, the false husbandmen, the contemptuous builders, have their counterpart in the experience of every sinner. Unless he repent, the doom which they foreshadowed will be his.” The Desire of Ages, 600.

> «Ved mange illustrasjoner og gjentatte advarsler viste Jesus hva som ville bli følgen for jødene av å forkaste Guds Sønn. Med disse ordene henvendte Han seg til alle i enhver tidsalder som nekter å ta imot Ham som sin Forløser. Hver advarsel gjelder dem. Det vanhelligede tempelet, den ulydige sønnen, de falske vingårdsmennene, de foraktfulle byggerne, har sitt motstykke i enhver synders erfaring. Om han ikke omvender seg, vil den dom som disse varslet om, bli hans.» The Desire of Ages, 600.

When Paul identified the transition from literal to spiritual, he identifies that it occurred during the time period of the cross, and it should be noted that the destruction of Jerusalem is directly associated with the cross. The destruction of literal Jerusalem which was first accomplished by literal Babylon was accomplished a last time by literal Rome, for Jesus always represents the end with the beginning. The trampling down of the sanctuary and the host that began with the pagan power of Babylon, ended with the pagan power of Rome.

Da Paulus identifiserte overgangen fra bokstavelig til åndelig, angir han at den fant sted i korsets tidsperiode, og det bør bemerkes at Jerusalems ødeleggelse er direkte forbundet med korset. Ødeleggelsen av det bokstavelige Jerusalem, som først ble fullbyrdet av det bokstavelige Babylon, ble fullbyrdet en siste gang av det bokstavelige Roma, for Jesus fremstiller alltid enden ved begynnelsen. Nedtrampingen av helligdommen og hæren, som begynte med Babylons hedenske makt, endte med Romas hedenske makt.

The spiritual trampling down of spiritual Jerusalem was accomplished by papal Rome and both of those periods of trampling down (literal and spiritual) typify the trampling down of God’s people by the third desolating power, which in terms of Rome is called modern Rome.

Den åndelige nedtrampingen av det åndelige Jerusalem ble fullbyrdet av det pavelige Roma, og begge disse periodene med nedtramping (den bokstavelige og den åndelige) er et forbilde på nedtrampingen av Guds folk ved den tredje ødeleggende makten, som, i romersk sammenheng, kalles det moderne Roma.

There are three desolating powers that each persecute God’s people. The dragon of paganism, followed by the sea beast of Catholicism, that is followed by the earth beast of the United States (the false prophet). Paganism was represented by various pagan powers that trampled down literal Israel. Papalism then trampled down spiritual Israel for twelve hundred and sixty years from 538 to 1798. The three-fold union of the dragon, the beast and the false prophet is modern Rome and it also tramples down God’s people during the “hour” of the Sunday law crisis. The three desolating powers of the dragon, the beast and the false prophet are also represented as pagan Rome, papal Rome and modern Rome.

Det finnes tre ødeleggende makter som hver forfølger Guds folk. Hedenskapets drage, etterfulgt av havdyret, katolisismen, som etterfølges av jorddyret fra De forente stater (den falske profet). Hedenskapet ble representert ved ulike hedenske makter som nedtrampet det bokstavelige Israel. Deretter nedtrampet pavedømmet det åndelige Israel i ett tusen to hundre og seksti år, fra 538 til 1798. Den trefoldige forening av dragen, dyret og den falske profet er det moderne Roma, og den nedtramper også Guds folk under «timen» i søndagslovskrisen. De tre ødeleggende maktene – dragen, dyret og den falske profet – fremstilles også som det hedenske Roma, det pavelige Roma og det moderne Roma.

In terms of Revelation seventeen paganism is the first four kings, the fifth king is the papacy and the sixth, seventh and eighth kings is the three-fold union of modern Rome.

I Åpenbaringen syttens terminologi er hedenskapen de fire første kongene; den femte kongen er pavedømmet, og den sjette, sjuende og åttende kongen er det trefoldige forbundet i det moderne Roma.

> And there are seven kings: five are fallen, and one is, and the other is not yet come; and when he cometh, he must continue a short space. And the beast that was, and is not, even he is the eighth, and is of the seven, and goeth into perdition. Revelation 17:10, 11.

> Og det er sju konger: fem er falt, én er, og den andre er ennå ikke kommet; og når han kommer, må han bli en kort tid. Og dyret som var, og ikke er, han er selv den åttende, og er av de sju, og går bort til fortapelse. Åpenbaringen 17:10, 11.

In terms of Daniel chapter two, paganism is all four kingdoms from literal Babylon to literal Rome. Spiritual Babylon is the papacy (the head of gold), and the three-fold union of the dragon, the beast, and the false prophet (modern Rome), is represented by the three-fold union of spiritual Medo-Persia, spiritual Greece, and spiritual Rome (whose deadly wound is healed).

I lys av Daniel kapittel to er hedenskapen alle de fire rikene fra det bokstavelige Babylon til det bokstavelige Roma. Det åndelige Babylon er pavedømmet (hodet av gull), og den trefoldige foreningen av dragen, dyret og den falske profet (det moderne Roma) er framstilt ved den trefoldige foreningen av det åndelige Medo-Persia, det åndelige Hellas og det åndelige Roma (hvis dødelige sår er leget).

When Jesus referred to the “abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet,” he was identifying a specific “sign” that Christians must recognize in each of the three Rome’s. Pagan Rome, papal Rome and modern Rome all persecute God’s people. That persecution is represented prophetically as trampling down the sanctuary and host. Jesus provided a warning of the approach of that persecution for each of the three periods of persecutions. When the “sign” of Rome’s authority was placed within the sanctuary, the time to flee Jerusalem had arrived. Jesus was not using Daniel’s expression of the “abomination of desolation,” as a symbol of an earthly power, but as a symbol of the sign that Christians needed to recognize.

Da Jesus henviste til «ødeleggelsens styggedom, som profeten Daniel har talt om», identifiserte han et bestemt «tegn» som de kristne må gjenkjenne i hver av de tre Rom. Det hedenske Roma, det pavelige Roma og det moderne Roma forfølger alle Guds folk. Denne forfølgelsen er profetisk fremstilt som å tråkke ned helligdommen og hæren. Jesus ga en advarsel om at denne forfølgelsen nærmet seg for hver av de tre forfølgelsesperiodene. Da «tegnet» på Romas myndighet ble satt innenfor helligdommen, var tiden kommet for å flykte fra Jerusalem. Jesus brukte ikke Daniels uttrykk «ødeleggelsens styggedom» som et symbol på en jordisk makt, men som et symbol på det tegn som de kristne måtte gjenkjenne.

> “Jesus declared to the listening disciples the judgments that were to fall upon apostate Israel, and especially the retributive vengeance that would come upon them for their rejection and crucifixion of the Messiah. Unmistakable signs would precede the awful climax. The dreaded hour would come suddenly and swiftly. And the Saviour warned His followers: ‘When ye therefore shall see the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet, stand in the holy place, (whoso readeth, let him understand:) then let them which be in Judea flee into the mountains.’ Matthew 24:15, 16; Luke 21:20, 21. When the idolatrous standards of the Romans should be set up in the holy ground, which extended some furlongs outside the city walls, then the followers of Christ were to find safety in flight. When the warning sign should be seen, those who would escape must make no delay. Throughout the land of Judea, as well as in Jerusalem itself, the signal for flight must be immediately obeyed. He who chanced to be upon the housetop must not go down into his house, even to save his most valued treasures. Those who were working in the fields or vineyards must not take time to return for the outer garment laid aside while they should be toiling in the heat of the day. They must not hesitate a moment, lest they be involved in the general destruction.” The Great Controversy, 25.

> «Jesus forkynte for de lyttende disiplene de dommer som skulle komme over det frafalne Israel, og særlig den gjengjeldende hevn som ville ramme dem for deres forkastelse og korsfestelse av Messias. Uomtvistelige tegn ville gå forut for det fryktelige klimaks. Den redede time ville komme plutselig og raskt. Og Frelseren advarte sine etterfølgere: ‘Når I da ser ødeleggelsens vederstyggelighet, som det er talt om ved profeten Daniel, stå på hellig grunn — den som leser, han forstå det! — da må de som er i Judea, flykte til fjells.’ Matteus 24:15, 16; Lukas 21:20, 21. Når romernes avgudiske felttegn ble reist på den hellige grunn, som strakte seg noen stadier utenfor bymurene, da skulle Kristi etterfølgere finne trygghet i flukten. Når advarselstegnet ble sett, måtte de som ville unnslippe, ikke gjøre noe opphold. Over hele Judeas land, så vel som i Jerusalem selv, måtte signalet til flukt adlydes øyeblikkelig. Den som tilfeldigvis befant seg på taket, måtte ikke gå ned i huset sitt, ikke engang for å redde sine mest verdsatte eiendeler. De som arbeidet på markene eller i vingårdene, måtte ikke ta seg tid til å vende tilbake for den ytterkappen som var lagt til side mens de strevde i dagens hete. De måtte ikke nøle et øyeblikk, for at de ikke skulle bli innviklet i den alminnelige ødeleggelsen.» Alfa og Omega, 25.

In the passage Sister White identifies the “abomination of desolation,” as an “unmistakable sign,” that was represented by the “idolatrous standards of the Romans,” which they set “up in the holy ground” of the sanctuary. Jesus was not using the “abomination of desolation” to represent either power of pagan or papal Rome, but as a “sign.” When the “sign” was placed in the holy ground of the temple, the Christians were to flee from Jerusalem “lest they be involved in the general destruction.” Sister White goes further later on in the same passage and identifies that the prophecy of Christ that identified the destruction had more than one fulfillment.

I avsnittet identifiserer søster White «ødeleggelsens styggedom» som et «utvetydig tegn», representert ved «romernes avgudsbilder på fanene», som de satte «opp på hellig grunn» ved helligdommen. Jesus brukte ikke «ødeleggelsens styggedom» for å representere noen av maktene i det hedenske eller det pavelige Roma, men som et «tegn». Da «tegnet» ble satt opp på templets hellige grunn, skulle de kristne flykte fra Jerusalem «for at de ikke skulle bli innviklet i den alminnelige ødeleggelsen». Søster White går senere i det samme avsnittet videre og fastslår at Kristi profeti, som pekte ut ødeleggelsen, hadde mer enn én oppfyllelse.

> “The Saviour’s prophecy concerning the visitation of judgments upon Jerusalem is to have another fulfillment, of which that terrible desolation was but a faint shadow. In the fate of the chosen city we may behold the doom of a world that has rejected God’s mercy and trampled upon His law. Dark are the records of human misery that earth has witnessed during its long centuries of crime. The heart sickens, and the mind grows faint in contemplation. Terrible have been the results of rejecting the authority of Heaven. But a scene yet darker is presented in the revelations of the future. The records of the past,—the long procession of tumults, conflicts, and revolutions, the ‘battle of the warrior … with confused noise, and garments rolled in blood’ (Isaiah 9:5),—what are these, in contrast with the terrors of that day when the restraining Spirit of God shall be wholly withdrawn from the wicked, no longer to hold in check the outburst of human passion and satanic wrath! The world will then behold, as never before, the results of Satan’s rule.

> «Frelserens profeti om de hjemsøkende dommer over Jerusalem skal få en ny oppfyllelse, hvor denne fryktelige ødeleggelsen bare var en svak skygge. I den utvalgte bys skjebne kan vi skue den undergang som venter en verden som har forkastet Guds miskunn og tråkket hans lov under fot. Mørke er beretningene om den menneskelige elendighet som jorden har vært vitne til gjennom sine lange århundrer med forbrytelse. Hjertet fylles med kval, og sinnet blir matt ved betraktningen. Forferdelige har følgene vært av å forkaste himmelens myndighet. Men et enda mørkere skue fremstilles i åpenbaringene om fremtiden. Fortegnelsene fra fortiden, — den lange rekke av opprør, konflikter og revolusjoner, krigerens kamp «med larm og klær tilsølt av blod» (Jesaja 9,5), — hva er vel disse i sammenligning med redslerne på den dag da Guds tilbakeholdende Ånd helt skal bli trukket bort fra de ugudelige, ikke lenger for å holde utbruddet av menneskelig lidenskap og satanisk vrede i tømme! Verden skal da, som aldri før, få se resultatene av Satans herredømme.»

> “But in that day, as in the time of Jerusalem’s destruction, God’s people will be delivered, everyone that shall be found written among the living. Isaiah 4:3. Christ has declared that He will come the second time to gather His faithful ones to Himself: ‘Then shall all the tribes of the earth mourn, and they shall see the Son of man coming in the clouds of heaven with power and great glory. And He shall send His angels with a great sound of a trumpet, and they shall gather together His elect from the four winds, from one end of heaven to the other.’ Matthew 24:30, 31. Then shall they that obey not the gospel be consumed with the spirit of His mouth and be destroyed with the brightness of His coming. 2 Thessalonians 2:8. Like Israel of old the wicked destroy themselves; they fall by their iniquity. By a life of sin, they have placed themselves so out of harmony with God, their natures have become so debased with evil, that the manifestation of His glory is to them a consuming fire.

> «Men på den dag, som på den tid da Jerusalem ble ødelagt, skal Guds folk bli frelst, hver den som blir funnet oppskrevet blant de levende.» Jesaja 4:3. Kristus har erklært at Han vil komme annen gang for å samle sine trofaste til seg: «Da skal alle jordens stammer jamre seg, og de skal se Menneskesønnen komme på himmelens skyer med kraft og stor herlighet. Og Han skal sende ut sine engler med mektig basunklang, og de skal samle sammen Hans utvalgte fra de fire vinder, fra den ene ende av himmelen til den andre.» Matteus 24:30, 31. Da skal de som ikke lyder evangeliet, fortæres ved Hans munns ånde og tilintetgjøres ved glansen av Hans komme. 2 Tessaloniker 2:8. Som Israel i gammel tid ødelegger de ugudelige seg selv; de faller ved sin misgjerning. Ved et liv i synd har de stilt seg så utenfor samklang med Gud, deres naturer er blitt så fordervet av det onde, at åpenbarelsen av Hans herlighet for dem blir en fortærende ild.

> “Let men beware lest they neglect the lesson conveyed to them in the words of Christ. As He warned His disciples of Jerusalem’s destruction, giving them a sign of the approaching ruin, that they might make their escape; so He has warned the world of the day of final destruction and has given them tokens of its approach, that all who will may flee from the wrath to come. Jesus declares: ‘There shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars; and upon the earth distress of nations.’ Luke 21:25; Matthew 24:29; Mark 13:24–26; Revelation 6:12–17. Those who behold these harbingers of His coming are to ‘know that it is near, even at the doors.’ Matthew 24:33. ‘Watch ye therefore,’ are His words of admonition. Mark 13:35. They that heed the warning shall not be left in darkness, that that day should overtake them unawares. But to them that will not watch, ‘the day of the Lord so cometh as a thief in the night.’ 1 Thessalonians 5:2–5.” The Great Controversy, 36, 37.

> «La menneskene vokte seg, så de ikke forsømmer den lærdom som formidles til dem i Kristi ord. Likesom Han advarte sine disipler om Jerusalems ødeleggelse og ga dem et tegn på den forestående undergang, for at de kunne unnslippe, slik har Han advart verden om den endelige ødeleggelsens dag og gitt dem tegn på dens nærhet, for at alle som vil, kan flykte fra den kommende vrede. Jesus erklærer: ‘Og det skal vise seg tegn i sol og måne og stjerner, og på jorden angst blant folkene.’ Lukas 21:25; Matteus 24:29; Markus 13:24–26; Åpenbaringen 6:12–17. De som ser disse forvarslene om Hans komme, skal ‘vite at det er nær, for døren.’ Matteus 24:33. ‘Våk derfor,’ er Hans formaningsord. Markus 13:35. De som akter på advarselen, skal ikke bli etterlatt i mørke, så den dagen skulle overraske dem uforvarende. Men for dem som ikke vil våke, ‘kommer Herrens dag som en tyv om natten.’ 1 Tessaloniker 5:2–5.» The Great Controversy, 36, 37.

When Sister White wrote these words there was still to be a future fulfillment of the destruction of Jerusalem. The retributive judgment that is carried out against modern Rome (the dragon, the beast and the false prophet), at the end of the world represents the final fall of spiritual Babylon, but spiritual Babylon (the papacy) already fell once in 1798. The destruction of Jerusalem represents God’s retributive judgment upon an apostate church.

Da Søster White skrev disse ordene, skulle ødeleggelsen av Jerusalem ennå få en fremtidig oppfyllelse. Den gjengjeldende dommen som blir fullbyrdet over det moderne Roma (dragen, dyret og den falske profet) ved verdens ende, representerer det endelige fallet for det åndelige Babylon, men det åndelige Babylon (pavedømmet) falt allerede én gang i 1798. Jerusalems ødeleggelse representerer Guds gjengjeldende dom over en frafallen kirke.

The destruction of Jerusalem in the three and a half years from 66 AD to 70 AD typifies the destruction of God’s retributive judgment at the end of the world that is brought upon modern Rome (the dragon, the beast and the false prophet). The siege and destruction of Jerusalem, which was accomplished by paganism from 66 AD unto 70 AD, lasted exactly three and a half years.

Jerusalems ødeleggelse i de tre og et halvt årene fra år 66 e.Kr. til år 70 e.Kr. er et forbilde på ødeleggelsen under Guds gjengjeldende dom ved verdens ende, som rammer det moderne Roma (dragen, dyret og den falske profet). Beleiringen og ødeleggelsen av Jerusalem, som ble fullbyrdet ved hedenskapet fra år 66 e.Kr. til år 70 e.Kr., varte nøyaktig tre og et halvt år.

The siege and destruction of spiritual Jerusalem which was accomplished by papalism lasted three and a half prophetic years, from 538 unto 1798. Those two illustrations typify the siege and destruction of Jerusalem in the “hour” of the Sunday law crisis that is brought about by modern Rome. The last of the three destructions of Jerusalem is reversed, as represented in the book of Daniel.

Beleiringen og ødeleggelsen av det åndelige Jerusalem, som ble fullbyrdet ved pavedømmet, varte i tre og et halvt profetiske år, fra 538 til 1798. Disse to illustrasjonene er forbilleder på beleiringen og ødeleggelsen av Jerusalem i «stunden» under søndagslovkrisen som blir frembrakt av det moderne Roma. Den siste av de tre ødeleggelsene av Jerusalem blir omvendt, slik det er fremstilt i Daniels bok.

The book of Daniel begins with Babylon conquering and destroying Jerusalem and it ends with Babylon’s destruction and Jerusalem’s victory. In each of the three battles, there was a sign given to Christians that informed them to flee from the coming warfare. In AD 66, it was when the armies of pagan Rome placed their standards (their battle flags) in the sacred ground of the sanctuary. In the year 538, it was when the “man of sin” was revealed, sitting in the temple of God (the Christian church), showing himself that he was God, when he passed a Sunday law at the Counsel of Orleans in that year. Sunday enforcement is what the papacy identifies as the proof of their authority over the Christian world, for they argue (correctly) that there is no support for Sunday worship in God’s Word, and the fact that they instituted Sunday as the day of worship in Christianity is proof that the authority of their pagan traditions and customs are above the Bible.

Daniels bok begynner med at Babylon erobrer og ødelegger Jerusalem, og den ender med Babylons ødeleggelse og Jerusalems seier. I hver av de tre kampene ble det gitt et tegn til de kristne som underrettet dem om å flykte fra den kommende krigføringen. I år 66 e.Kr. var det da det hedenske Romas hærer oppstilte sine faner (sine krigsflagg) på helligdommens hellige grunn. I året 538 var det da «syndens menneske» ble åpenbart, idet han satte seg i Guds tempel (den kristne menighet) og viste seg selv som om han var Gud, da han vedtok en søndagslov på konsilet i Orléans det året. Håndhevelse av søndagen er det pavedømmet identifiserer som beviset på sin myndighet over den kristne verden, for de hevder (med rette) at det ikke finnes støtte for søndagstilbedelse i Guds Ord, og at det forhold at de innførte søndagen som tilbedelsesdag i kristendommen, er bevis på at deres hedenske tradisjoners og skikkers myndighet står over Bibelen.

In the year 538, Christians were to separate from the Roman church, not simply because it was not truly a Christian church, but also because the sign of papal authority had been placed in the sacred grounds of God’s church. Sister White identifies the separation process of that history that began the period when God’s church fled into the wilderness for twelve hundred and sixty years.

I året 538 skulle de kristne skille seg fra den romerske kirke, ikke bare fordi den i sannhet ikke var en kristen kirke, men også fordi tegnet på pavemakt var blitt oppsatt på Guds kirkes hellige grunn. Søster White identifiserer den atskillelsesprosessen i den historien som innledet den perioden da Guds kirke flyktet ut i ørkenen i ett tusen to hundre og seksti år.

> “But there is no union between the Prince of light and the prince of darkness, and there can be no union between their followers. When Christians consented to unite with those who were but half converted from paganism, they entered upon a path which led further and further from the truth. Satan exulted that he had succeeded in deceiving so large a number of the followers of Christ. He then brought his power to bear more fully upon these, and inspired them to persecute those who remained true to God. None understood so well how to oppose the true Christian faith as did those who had once been its defenders; and these apostate Christians, uniting with their half-pagan companions, directed their warfare against the most essential features of the doctrines of Christ.

> «Men det er intet fellesskap mellom lysets Fyrste og mørkets fyrste, og det kan ikke være noe fellesskap mellom deres etterfølgere. Da de kristne samtykket i å forene seg med dem som bare var halvt omvendt fra hedenskapet, slo de inn på en vei som førte dem stadig lenger bort fra sannheten. Satan jublet over at det hadde lykkes ham å bedra så stort et antall av Kristi etterfølgere. Deretter lot han sin makt virke desto sterkere på disse og tilskyndet dem til å forfølge dem som forble tro mot Gud. Ingen forsto så godt hvordan den sanne kristne tro skulle motarbeides som de som en gang hadde vært dens forsvarere; og disse frafalne kristne, som forente seg med sine halvt hedenske ledsagere, rettet sin krigføring mot de mest vesentlige trekk ved Kristi lære.»

> “It required a desperate struggle for those who would be faithful to stand firm against the deceptions and abominations which were disguised in sacerdotal garments and introduced into the church. The Bible was not accepted as the standard of faith. The doctrine of religious freedom was termed heresy, and its upholders were hated and proscribed.

> «Det krevde en fortvilet kamp for at de som ville være trofaste, skulle stå fast mot de bedrag og vederstyggeligheter som var forkledd i prestelige gevanter og innført i kirken. Bibelen ble ikke godtatt som troens norm. Læren om religionsfrihet ble kalt kjetteri, og dens forsvarere ble hatet og lyst i bann.»

> “After a long and severe conflict, the faithful few decided to dissolve all union with the apostate church if she still refused to free herself from falsehood and idolatry. They saw that separation was an absolute necessity if they would obey the word of God. They dared not tolerate errors fatal to their own souls, and set an example which would imperil the faith of their children and children’s children. To secure peace and unity they were ready to make any concession consistent with fidelity to God; but they felt that even peace would be too dearly purchased at the sacrifice of principle. If unity could be secured only by the compromise of truth and righteousness, then let there be difference, and even war.” The Great Controversy, 45.

> «Etter en lang og hard konflikt besluttet de få trofaste å oppløse all forbindelse med den frafalne kirke dersom hun fortsatt nektet å frigjøre seg fra løgn og avgudsdyrkelse. De så at adskillelse var en absolutt nødvendighet dersom de ville lyde Guds ord. De våget ikke å tåle villfarelser som var skjebnesvangre for deres egne sjeler, og å sette et eksempel som ville sette troen hos deres barn og barnebarn i fare. For å sikre fred og enhet var de rede til å gjøre enhver innrømmelse som var forenlig med troskap mot Gud; men de følte at selv freden ville være kjøpt for dyrt dersom den ble oppnådd ved å ofre prinsippet. Hvis enhet bare kunne sikres ved kompromiss med sannhet og rettferdighet, da la det heller bli uenighet, ja endog krig.» The Great Controversy, 45.

We will continue these thoughts in the next article.

Vi vil fortsette disse tankene i den neste artikkelen.

> “Eternity stretches before us. The curtain is about to be lifted. We who occupy this solemn, responsible position, what are we doing, what are we thinking about, that we cling to our selfish love of ease, while souls are perishing around us? Have our hearts become utterly callous? Cannot we feel or understand that we have a work to do for the salvation of others? Brethren, are you of the class who having eyes see not, and having ears hear not? Is it in vain that God has given you a knowledge of His will? Is it in vain that He has sent you warning after warning? Do you believe the declarations of eternal truth concerning what is about to come upon the earth, do you believe that God’s judgments are hanging over the people, and can you still sit at ease, indolent, careless, pleasure loving?

> «Evigheten strekker seg foran oss. Forhenget er i ferd med å bli løftet. Vi som innehar denne alvorlige, ansvarsfulle stilling, hva gjør vi, hva tenker vi på, siden vi klamrer oss til vår selviske kjærlighet til bekvemmelighet, mens sjeler går fortapt omkring oss? Er våre hjerter blitt fullstendig følelsesløse? Kan vi ikke føle eller forstå at vi har et verk å utføre for andres frelse? Brødre, hører dere til den klasse som, enda de har øyne, ikke ser, og enda de har ører, ikke hører? Er det forgjeves at Gud har gitt dere kunnskap om sin vilje? Er det forgjeves at han har sendt dere advarsel etter advarsel? Tror dere den evige sannhets erklæringer om det som snart skal komme over jorden, tror dere at Guds dommer henger over folket, og kan dere fremdeles sitte i ro, late, likegyldige, lystelskende?»

> “It is no time now for God’s people to be fixing their affections or laying up their treasure in the world. The time is not far distant, when, like the early disciples, we shall be forced to seek a refuge in desolate and solitary places. As the siege of Jerusalem by the Roman armies was the signal for flight to the Judean Christians, so the assumption of power on the part of our nation in the decree enforcing the papal sabbath will be a warning to us. It will then be time to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains. And now, instead of seeking expensive dwellings here, we should be preparing to move to a better country, even a heavenly. Instead of spending our means in self-gratification, we should be studying to economize. Every talent lent of God should be used to His glory in giving the warning to the world. God has a work for His colaborers to do in the cities. Our missions must be sustained; new missions must be opened. To carry forward this work successfully will require no small outlay. Houses of worship are needed, where the people may be invited to hear the truths for this time. For this very purpose, God has entrusted a capital to His stewards. Let not your property be tied up in worldly enterprises, so that this work shall be hindered. Get your means where you can handle it for the benefit of the cause of God. Send your treasures before you into heaven.” Testimonies, volume 5, 464.

> «Det er ikke nå tid for Guds folk til å feste sine hjerter ved verden eller samle seg skatter på jorden. Tiden er ikke langt borte da vi, lik de første disiplene, skal bli tvunget til å søke tilflukt på øde og ensomme steder. Slik Jerusalems beleiring ved de romerske hærer var signalet til flukt for de jødekristne, slik vil vårt lands maktovertakelse i det dekret som håndhever det pavelige sabbat, være en advarsel for oss. Da vil tiden være inne til å forlate de store byene, som en forberedelse til også å forlate de mindre og dra til avsides hjem på bortgjemte steder blant fjellene. Og nå, i stedet for å søke kostbare boliger her, bør vi forberede oss på å flytte til et bedre land, ja, det himmelske. I stedet for å bruke våre midler til selvtilfredsstillelse, bør vi lære å spare. Hvert talent som er lånt oss av Gud, bør brukes til Hans ære ved å gi verden advarselen. Gud har et arbeid for sine medarbeidere å utføre i byene. Våre misjoner må holdes oppe; nye misjoner må opprettes. Å føre dette arbeidet frem med hell vil kreve ikke så lite som betydelige utlegg. Gudshus trengs, hvor folket kan innbys til å høre sannhetene for denne tid. Nettopp for dette formål har Gud betrodd kapital til sine forvaltere. La ikke deres eiendom være bundet opp i verdslige foretagender, slik at dette arbeid blir hindret. Få deres midler dit hvor dere kan råde over dem til gagn for Guds sak. Send deres skatter forut for dere til himmelen.» Testimonies, bind 5, 464.

Back to Articles