Article

# The Hidden History of Verse Forty - Number Thirteen

Den skjulte historien om vers førti – tall tretten

Number Thirteen

Tallet tretten

Author

Jeff Pippenger

Published

May 28, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

As a primary symbol of the one hundred and forty-four thousand, Peter is standing at Panium in 2026 working to correct the false prediction of July 18, 2020. His work in that regard aligns with the work of Josiah Litch’s correction of August 11, 1840 and Samuel Snow’s identification of October 22, 1844. Litch’s correction empowered the first angel’s message and Snow’s empowered the second angel’s message. The empowerment of the first and second angels’ messages typify the empowerment of the third angel’s message. The characteristics of the first and second are represented in the third as a combination of an external woe message and the internal message of the midnight cry of the parable of the ten virgins.

Som et primærsymbol på de hundre og førtifire tusen står Peter ved Panium i 2026 og arbeider for å korrigere den falske forutsigelsen av 18. juli 2020. Hans arbeid i så måte samsvarer med Josiah Litchs korrigering av 11. august 1840 og Samuel Snows identifisering av 22. oktober 1844. Litchs korrigering ga kraft til den første engels budskap, og Snows ga kraft til den andre engels budskap. Bemyndigelsen av den første og den andre engels budskap er et forbilde på bemyndigelsen av den tredje engels budskap. Den førstes og den andres kjennetegn er representert i den tredje som en kombinasjon av et ytre ve-budskap og det indre budskapet om midnattsropet i lignelsen om de ti jomfruene.

In a triple application of prophecy, the first and third, which are also the beginning and ending will possess parallel characteristics. Recently, a brother has uncovered several truths associated with the first woe of Revelation nine, which, when applied under the principle of Alpha and Omega identify another profound confirmation of Revelation eleven’s “earthquake.” The Sunday law in the United States is the “earthquake” that was first fulfilled in the French Revolution when France, who was one part of the ten nations that made up the prophetic structure of pagan Rome in the book of Daniel was overthrown. Thus, chapter eleven says a tenth part of the city fell.

I en tredobbelt anvendelse av profetien vil den første og den tredje, som også er begynnelsen og avslutningen, ha parallelle kjennetegn. Nylig har en bror avdekket flere sannheter knyttet til det første ve i Åpenbaringen ni, som, når de anvendes under Alpha og Omega-prinsippet, påviser enda en dyptgripende bekreftelse på «jordskjelvet» i Åpenbaringen elleve. Søndagsloven i De forente stater er det «jordskjelvet» som først ble oppfylt under den franske revolusjon, da Frankrike, som var én del av de ti nasjonene som utgjorde den profetiske strukturen til det hedenske Roma i Daniels bok, ble styrtet. Derfor sier kapittel elleve at en tiendedel av byen falt.

> And the same hour was there a great earthquake, and the tenth part of the city fell, and in the earthquake were slain of men seven thousand: and the remnant were affrighted, and gave glory to the God of heaven. Revelation 11:13.

> Og i samme stund ble det et stort jordskjelv, og en tiendedel av byen falt, og i jordskjelvet ble sju tusen mennesker drept; og resten ble grepet av frykt og gav himmelens Gud ære. Åpenbaringen 11:13.

Immediately after this verse Islam of the third woe arrives.

Umiddelbart etter dette verset ankommer islam, det tredje ve.

> The second woe is past; and, behold, the third woe cometh quickly. Revelation 11:14.

> Det andre ve er over; og se, det tredje ve kommer snart. Åpenbaringen 11,14.

The pioneers expected that “the third woe” would immediately follow the second woe, but the word translated as “quickly,” means suddenly and unexpectedly, which is the characteristic of Islam’s surprise attacks. The third woe wasn’t to arrive on October 22, 1844 as the pioneers conjectured, but when it arrived it would happen “suddenly and unexpectedly,” as it did at 9/11, thus marking the beginning of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which ends shortly before the earthquake of the Sunday law.

Pionerene forventet at «det tredje ve» umiddelbart ville følge det andre ve, men ordet som er oversatt med «snart», betyr plutselig og uventet, noe som er kjennetegnende for Islams overraskelsesangrep. Det tredje ve skulle ikke komme den 22. oktober 1844, slik pionerene formodet, men når det kom, ville det skje «plutselig og uventet», slik det gjorde ved 11. september, og dermed markere begynnelsen på beseglingen av de hundre og førtifire tusen, som avsluttes kort tid før søndagslovens jordskjelv.

The “earthquake” of the Sunday law is the shaking of the “earth” beast, and when 9/11 arrived, Sister White identified that the Lord arose to “shake terribly the earth.” At the beginning of the sealing and the end, the earth beast is shaken, thus the “great earthquake.”

«Jordskjelvet» ved søndagsloven er rystelsen av dyret fra «jorden», og da 11. september inntraff, identifiserte Søster White at Herren reiste seg for å «ryste jorden forferdelig». Ved begynnelsen av beseglingen og ved slutten blir dyret fra jorden rystet, således det «store jordskjelv».

> “This I have never said. I have said, as I looked at the great buildings going up there, story after story, ‘What terrible scenes will take place when the Lord shall arise to shake terribly the earth! Then the words of Revelation 18:1–3 will be fulfilled.’” Review and Herald, July 5, 1906.

> «Dette har jeg aldri sagt. Jeg har sagt, idet jeg så de store bygningene reise seg der, etasje etter etasje: ‘Hvilke forferdelige scener vil ikke finne sted når Herren skal reise seg for å ryste jorden med stor kraft! Da vil ordene i Åpenbaringen 18:1–3 bli oppfylt.’» Review and Herald, 5. juli 1906.

The Lord “arises” when there is a change in His dispensational work, as was the case when Stephen was stoned on October 22, 1844, when the judgment of the dead commenced. When the judgment of the living began on 9/11, the Lord again arose, and then he shook the earth beast, as He will do at the end of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, when He changes His dispensational work from His church to His other flock of those still in Babylon.

Herren «reiser seg» når det skjer en forandring i Hans forvaltningsmessige verk, slik tilfellet var da Stefanus ble steinet den 22. oktober 1844, da dommen over de døde begynte. Da dommen over de levende begynte den 11. september, reiste Herren seg igjen, og da rystet han jorddyret, slik Han vil gjøre ved avslutningen av beseglingen av de hundre og førtifire tusen, når Han forandrer Sitt forvaltningsmessige verk fra Sin menighet til Sin andre hjord av dem som ennå er i Babylon.

What brother Daniel has discovered is the characteristics of the first woe, that align with the testimony of the “great earthquake” of chapter eleven in agreement with history and the pioneer’s understanding of the history that fulfilled the first woe.

Det bror Daniel har oppdaget, er kjennetegnene ved det første ve, som samsvarer med vitnesbyrdet om det «store jordskjelv» i kapittel elleve, i overensstemmelse med historien og pionerenes forståelse av den historien som oppfylte det første ve.

> And the fifth angel sounded, and I saw a star fall from heaven unto the earth: and to him was given the key of the bottomless pit. And he opened the bottomless pit; and there arose a smoke out of the pit, as the smoke of a great furnace; and the sun and the air were darkened by reason of the smoke of the pit. And there came out of the smoke locusts upon the earth: and unto them was given power, as the scorpions of the earth have power. And it was commanded them that they should not hurt the grass of the earth, neither any green thing, neither any tree; but only those men which have not the seal of God in their foreheads. Revelation 9:1–4.

> Og den femte engelen blåste i basunen, og jeg så en stjerne falle fra himmelen ned på jorden; og nøkkelen til avgrunnens brønn ble gitt til ham. Og han åpnet avgrunnens brønn; og det steg opp røyk av brønnen, som røyk fra en stor ovn; og solen og luften ble formørket av røyken fra brønnen. Og ut av røyken kom det gresshopper over jorden; og det ble gitt dem makt, slik jordens skorpioner har makt. Og det ble befalt dem at de ikke skulle skade gresset på jorden, heller ikke noe grønt eller noe tre, men bare de mennesker som ikke har Guds segl på sine panner. Åpenbaringen 9:1–4.

The pioneers correctly applied these verses to the history that introduced Mohammed, who was born in 570, unified the tribes in 606, received his first revelation in 610, migrated to Medina in 622, started his warfare in 624 and died in 632. The “bottomless pit” prophetically represents a new manifestation of Satan, but Mohammed began in Arabia, which is also known as the bottomless pit because of the vast deserts.

Pionerene anvendte med rette disse versene på den historie som innledet Mohammed, som ble født i 570, forente stammene i 606, mottok sin første åpenbaring i 610, utvandret til Medina i 622, begynte sin krigføring i 624 og døde i 632. Den «avgrunnsløse avgrunn» representerer profetisk en ny manifestasjon av Satan, men Mohammed begynte i Arabia, som også er kjent som avgrunnen på grunn av de veldige ørkenene.

Mohammed became the prophetic king, or as he was labelled, “the trustworthy one” in 606, when he resolved a dispute among the various tribes who were in a dilemma about who should be allowed to return the “black rock” cornerstone of the Kaaba. The Kaaba is a cube-shaped building (hence the name “Kaaba,” which means “cube” in Arabic) located in the center of the Great Mosque of Mecca in Saudi Arabia. It is approximately 43 feet high, eleven foot wide and 10 foot long, built of granite and marble, with a black silk and cotton cloth covering it. The Kaaba existed long before Muhammad and according to Islamic tradition, it was originally built by Abraham and his son Ishmael as a house of worship for the One God (Allah). Over the centuries, it became filled with idols and was used as a pagan shrine by the Arab tribes.

Muhammed ble den profetiske kongen, eller som han ble kalt, «den pålitelige», i 606, da han løste en strid blant de ulike stammene som befant seg i et dilemma om hvem som skulle få lov til å sette den «svarte steinen», hjørnesteinen i Kabaen, tilbake på plass. Kabaen er en kubeformet bygning (derav navnet «Kaba», som betyr «kube» på arabisk) beliggende i sentrum av Den store moské i Mekka i Saudi-Arabia. Den er omtrent 43 fot høy, elleve fot bred og 10 fot lang, oppført av granitt og marmor, med et svart klede av silke og bomull som dekker den. Kabaen eksisterte lenge før Muhammed, og ifølge islamsk tradisjon ble den opprinnelig bygget av Abraham og hans sønn Ismael som et tilbedelseshus for den ene Gud (Allah). Gjennom århundrene ble den fylt med avgudsbilder og brukt som et hedensk helligdomssted av de arabiske stammene.

The Kaaba is the spiritual center of the Islamic world—a simple, ancient building that symbolizes monotheism, unity, and the connection between Abrahamic faith and Islam. Muslims do not consider it “God’s house” in a literal sense, but rather a divinely appointed focal point for worship. Mohammed’s actions during a period when the Kaaba had been destroyed and was then rebuilt are where his leadership began.

Kaaba er det islamske verdens åndelige sentrum—en enkel, gammel bygning som symboliserer monoteisme, enhet og forbindelsen mellom den abrahamittiske tro og islam. Muslimer betrakter den ikke som «Guds hus» i bokstavelig forstand, men snarere som et guddommelig utpekt samlingspunkt for tilbedelse. Det var gjennom Muhammeds handlinger i en periode da Kaaba var blitt ødelagt og deretter gjenoppbygd, at hans lederskap begynte.

A flash flood damaged the Kaaba and the Quraysh tribe rebuilt it. When it came time to place the Black Stone (Hajar al-Aswad) back in its corner, the different clans quarreled over who should have the honor. They agreed that the next person to enter the area would decide. Muhammad walked in, and he resolved the dispute wisely: He placed the Black Stone on a cloth, had a representative from each clan lift it together, carrying it together, and then he personally set it in place. This event earned him great respect and the title Al-Amin (“the Trustworthy”) among the people of Mecca. It is one of the key pre-prophetic events highlighted in many timelines. The “Black Stone” was the cornerstone that was placed by Mohammed, who is the prophetic king over Islam. The black cornerstone is an obvious counterfeit of Christ (the true cornerstone), and the corruption of the house of Kaaba after years of the introduction of idols was also resolved by Mohammed.

En styrtflom skadet Kabaen, og Quraysh-stammen bygde den opp igjen. Da tiden kom for å plassere den svarte steinen (Hajar al-Aswad) tilbake i sitt hjørne, oppstod det strid mellom de ulike klanene om hvem som skulle ha æren. De ble enige om at den neste personen som kom inn på området, skulle avgjøre saken. Muhammad trådte inn, og han løste konflikten med visdom: Han la den svarte steinen på et klede, lot en representant fra hver klan løfte den sammen og bære den sammen, og deretter satte han den personlig på plass. Denne hendelsen skaffet ham stor respekt og tittelen Al-Amin («den pålitelige») blant Mekkas folk. Det er en av de viktigste førprofetiske hendelsene som fremheves i mange tidslinjer. Den «svarte steinen» var hjørnesteinen som ble satt på plass av Mohammed, som er den profetiske kongen over islam. Den svarte hjørnesteinen er en åpenbar forfalskning av Kristus (den sanne hjørnesteinen), og fordervelsen av Kabaens hus etter år med innføringen av avguder ble også løst av Mohammed.

After the Quraysh broke the Treaty of Hudaybiyyah, Muhammad marched on Mecca with an army of about 10,000 Muslims. The city surrendered with very little fighting. Muhammad then entered the Kaaba, destroyed the 360 idols inside it, and rededicated the shrine to the worship of the one God (Allah). Thus, Mohammed the king of Islam, laid the cornerstone, and he cleansed the temple of idolatry.

Etter at Quraysh hadde brutt Hudaybiyyah-traktaten, marsjerte Muhammad mot Mekka med en hær på omkring 10 000 muslimer. Byen overgav seg med svært lite kamp. Muhammad gikk deretter inn i Kaba, ødela de 360 avgudsbildene som var i den, og viet helligdommen på nytt til tilbedelsen av den ene Gud (Allah). Slik la Muhammed, islams konge, grunnsteinen, og han renset tempelet for avgudsdyrkelse.

There are three powers that come from the bottomless pit in the book of Revelation, and each of the three represents a counterfeit Christ. Satan, the dragon seeks to be as the Most High, seated on His throne and His church.

Det er tre makter som kommer opp fra avgrunnen i Åpenbaringsboken, og hver av de tre representerer en falsk Kristus. Satan, dragen, søker å være som Den Høyeste, sittende på hans trone og i hans menighet.

> How art thou fallen from heaven, O Lucifer, son of the morning! how art thou cut down to the ground, which didst weaken the nations! For thou hast said in thine heart, I will ascend into heaven, I will exalt my throne above the stars of God: I will sit also upon the mount of the congregation, in the sides of the north: I will ascend above the heights of the clouds; I will be like the most High. Yet thou shalt be brought down to hell, to the sides of the pit. Isaiah 14:12–15.

> Hvor er du falt fra himmelen, du morgenstjerne, morgenrødens sønn! Hvor er du felt til jorden, du som nedbrøt folkeslagene! For du sa i ditt hjerte: Jeg vil stige opp til himmelen, jeg vil opphøye min trone over Guds stjerner; jeg vil også sette meg på sammenkomstens fjell, lengst i nord; jeg vil stige opp over skyenes høyder; jeg vil gjøre meg lik Den Høyeste. Men til dødsriket skal du styrtes ned, til hulens dypeste avgrunner. Jesaja 14:12–15.

The dragon of atheism came from the bottomless pit in Revelation eleven and the beast of Catholicism ascends out of the bottomless pit when her deadly wound is healed.

Ateismens drage kom opp fra avgrunnen i Åpenbaringen elleve, og katolisismens dyr stiger opp fra avgrunnen når dets dødelige sår blir leget.

> The beast that thou sawest was, and is not; and shall ascend out of the bottomless pit, and go into perdition: and they that dwell on the earth shall wonder, whose names were not written in the book of life from the foundation of the world, when they behold the beast that was, and is not, and yet is. Revelation 17:8.

> Dyret som du så, var, og er ikke; og skal stige opp av avgrunnen og gå til fortapelse. Og de som bor på jorden, skal undre seg, de hvis navn ikke er skrevet i livets bok fra verdens grunnvoll ble lagt, når de ser dyret som var, og ikke er, og likevel er. Åpenbaringen 17:8.

The beast of Catholicism ascends to the throne of the earth at the Sunday law when the threefold union is put in place. Like unto the dragon, Catholicism claims to be God, as Paul so aptly identified.

Dyret, katolisismen, stiger opp til jordens trone ved søndagsloven når den trefoldige union blir innført. Lik dragen gjør katolisismen krav på å være Gud, slik Paulus så treffende påpekte.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God. 2 Thessalonians 2:3, 4.

> La ingen bedra dere på noen måte; for den dagen skal ikke komme uten at frafallet først kommer, og syndens menneske blir åpenbart, fortapelsens sønn, han som står imot og opphøyer seg over alt det som kalles Gud, eller som blir tilbedt, så han setter seg i Guds tempel som Gud og viser seg selv fram som om han var Gud. 2 Tessalonikerbrev 2:3, 4.

Like the dragon, the beast of Catholicism is antichrist, both profess to be God, and both have their final destruction associated with their biblical testimony, for the dragon is brought down to hell, and the beast is the son of perdition. Perdition being final destruction.

I likhet med dragen er katolisismens dyr antikrist; begge utgir seg for å være Gud, og begge har sin endelige tilintetgjørelse knyttet til sitt bibelske vitnesbyrd, for dragen styrtes ned til helvete, og dyret er fortapelsens sønn. Fortapelse er den endelige tilintetgjørelse.

> “The determination of antichrist to carry out the rebellion he began in heaven will continue to work in the children of disobedience.” Testimonies, volume 9, 230.

> «Antikrists besluttsomhet om å gjennomføre det opprøret han begynte i himmelen, vil fortsette å virke i ulydighetens barn.» Testimonies, bind 9, 230.

> “Through the pope of Rome the same work has been carried on here on earth as was carried on in the courts of heaven before the expulsion of the prince of darkness. Satan sought to correct the law of God in heaven, and to supply an amendment of his own. He exalted his own judgment above that of his Creator, and placed his will above the will of Jehovah, and in this way virtually declared God to be fallible. The pope also takes the same course and, claiming infallibility for himself, seeks to adjust the law of God to meet his own ideas, thinking himself able to correct the mistakes he thinks he sees in the statutes and commands of the Lord of heaven and earth. He virtually says to the world, I will give you better laws than those of Jehovah. What an insult is this to the God of heaven!” Signs of the Times, November 19, 1894.

> «Gjennom paven i Roma er det samme verk blitt ført videre her på jorden som ble ført i himmelens forgårder før mørkets fyrste ble utstøtt. Satan søkte å korrigere Guds lov i himmelen og å tilføye en endring av sin egen. Han opphøyet sin egen dømmekraft over sin Skapers og satte sin vilje over Jehovas vilje, og på denne måten erklærte han i realiteten at Gud kunne feile. Paven følger også den samme kurs, og idet han gjør krav på ufeilbarlighet for seg selv, søker han å tilpasse Guds lov til sine egne forestillinger, i den tanke at han er i stand til å rette de feil han mener å se i himmelens og jordens Herres forskrifter og bud. Han sier i realiteten til verden: Jeg vil gi dere bedre lover enn Jehovas. For en fornærmelse er ikke dette mot himmelens Gud!» Signs of the Times, 19. november 1894.

Islam, represented by Mohammed in the history of the seventh century also came out of the bottomless pit when the key that was given to Mohammed was turned. When the pit was opened, “smoke” came out that darkened the sun and the air. The pioneers correctly identified that the “key” that opened the pit was the battle of Nineveh.

Islam, representert ved Muhammed i det syvende århundres historie, kom også opp av avgrunnen da nøkkelen som ble gitt til Muhammed, ble dreid om. Da avgrunnen ble åpnet, kom det ut «røyk» som formørket solen og luften. Pionerene identifiserte med rette at «nøkkelen» som åpnet avgrunnen, var slaget ved Nineve.

When we approach the first three verses on Revelation chapter nine from the pioneer understanding in the context of a triple application of prophecy, we find the prophetic characteristics of those verses that represent the first woe, typify the prophetic characteristics of the third woe that arrives “quickly” at the great earthquake. The Sunday law is represented by the battle of Nineveh.

Når vi nærmer oss de tre første versene i Åpenbaringen kapittel ni ut fra pionerforståelsen i sammenhengen av en tredobbel anvendelse av profetien, finner vi at de profetiske kjennetegnene i disse versene, som representerer det første ve, danner et forbilde på de profetiske kjennetegnene ved det tredje ve, som kommer «snart» ved det store jordskjelvet. Søndagsloven er fremstilt ved slaget om Ninive.

Peter is responsible for correcting the false prediction of the fireballs of Nashville, and he recognizes that the correct application of Ellen White's warning of fireballs upon Nashville marks the beginning of “the destruction of thousands of cities almost fully given to idolatry.”

Peter har ansvar for å korrigere den falske forutsigelsen om ildkulene over Nashville, og han erkjenner at den rette anvendelsen av Ellen Whites advarsel om ildkuler over Nashville markerer begynnelsen på «ødeleggelsen av tusenvis av byer nesten fullstendig hengitt til avgudsdyrkelse».

The fireballs of Nashville mark the beginning of a period of destruction upon the cities, and it also marks the beginning of the proclamation of the short midnight cry message. That message begins with an unexpected attack from Islam and the period ends with an unexpected attack from Islam at the great earthquake. The period of the proclamation of the midnight cry marks the end of the sealing time of the one hundred and forty-four thousand which began with the unexpected attack of Islam on 9/11.

Ildkulene over Nashville markerer begynnelsen på en ødeleggelsesperiode over byene, og de markerer også begynnelsen på forkynnelsen av budskapet i det korte midnattsropet. Dette budskapet begynner med et uventet angrep fra islam, og perioden ender med et uventet angrep fra islam ved det store jordskjelvet. Perioden for forkynnelsen av midnattsropet markerer avslutningen på beseglingstiden for de hundre og førtifire tusen, som begynte med islams uventede angrep den 11. september.

The sealing of the one hundred and forty-four thousand then began in agreement with the line of Balaam and the ass, where there are three strikes that culminate at the Sunday law, but where the second unexpected attack includes October 7, 2023 upon the ancient glorious land and then at the fireballs of Nashville. All the lines agree, and Peter understands that the unsealing of these truths, which are represented as the dirt brush man gathering up the scattered jewels and casting them into the casket is the work of the Lion of the tribe of Judah.

Beseglingen av de ett hundre og førtifire tusen begynte da i samsvar med linjen om Bileam og asen, hvor det er tre slag som kulminerer i søndagsloven, men hvor det andre uventede angrepet omfatter 7. oktober 2023 mot det gamle herlige landet og deretter ved Nashvilles ildkuler. Alle linjene stemmer overens, og Peter forstår at avforseglingen av disse sannhetene, som fremstilles som mannen med støvbørsten som samler opp de spredte juvelene og kaster dem i skrinet, er Løven av Judas stammes verk.

The Lion of Judah identifies Peter’s corrected message of Nashville as occurring in the final period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand that is represented in the hidden history of verse forty of Daniel eleven, and more specifically in the portion of that hidden history represented in verses eleven through fifteen of the same chapter. In those verses, the battle of Raphia and the battle of Panium lead to the Sunday law of verse sixteen, which is represented by the battle of Actium. When the battle of Panium joins the battle of Actium at the Sunday law, the battle of Nineveh is also repeated.

Løven av Juda identifiserer Peters korrigerte budskap i Nashville som inntruffet i den siste perioden av beseglingen av de hundre og førtifire tusen, som er framstilt i den skjulte historien i Daniel 11, vers 40, og mer spesifikt i den delen av denne skjulte historien som er framstilt i versene 11 til 15 i det samme kapittelet. I disse versene leder slaget ved Rafia og slaget ved Panium fram til søndagsloven i vers 16, som er framstilt ved slaget ved Actium. Når slaget ved Panium forenes med slaget ved Actium ved søndagsloven, blir også slaget ved Ninive gjentatt.

The “key” given to Mohammed, the king of Islam, whose name is not only the character of Islam, but also the place of the destruction marked by the battle of Nineveh. The king’s name “in the Hebrew tongue is Abaddon,” and “in the Greek tongue hath his name Apollyon.” The Greek and Hebrew emphasize the Old and New Testaments and instruct us that Abaddon means “the place of destruction” and Apollyon means “the destroyer.” In verse eleven of Revelation nine the king over Islam is Mohammed, but it is also the “angel of the bottomless pit,” which is Satan. Just as the pope is the antichrist as Satan’s right-hand man on earth, Mohammed is also directly controlled by Satan, the angel of the bottomless pit.

«Nøkkelen» som ble gitt til Muhammed, islams konge, hvis navn ikke bare er islams karakter, men også stedet for ødeleggelsen markert ved slaget ved Ninive. Kongens navn «på hebraisk er Abaddon», og «på gresk har han navnet Apollyon». Det greske og det hebraiske fremhever Det gamle og Det nye testamente og lærer oss at Abaddon betyr «ødeleggelsens sted» og Apollyon betyr «ødeleggeren». I det ellevte verset i Åpenbaringen ni er kongen over islam Muhammed, men han er også «avgrunnens engel», som er Satan. Likesom paven er antikrist som Satans høyre hånd på jorden, er også Muhammed direkte styrt av Satan, avgrunnens engel.

At the Sunday law, the threefold union is forced upon the world and the deadly wound that was delivered to the papacy in 1798, thus marking the end of the Dark Ages is healed. When the deadly wound is healed, the second period of the Dark Ages arrives, and at the great earthquake that is the Sunday law, Islam turns the key and smoke as from a furnace blots out the sun and stars as darkness returns. The battle of Nineveh is repeated at the Sunday law, for it is the key that brings the second period of darkness. There national apostasy is followed by national ruin. There “active despotism” bears full sway, for the smoke of Islam that darkens the sun and stars at the battle of Nineveh is as a burning furnace. The “burning furnace” was an element of God’s covenant with Abraham.

Ved søndagsloven tvinges den trefoldige forening over verden, og det dødelige sår som ble tilføyd pavedømmet i 1798, og som således markerte slutten på den mørke middelalder, leges. Når det dødelige sår leges, inntrer den mørke middelalders annen periode, og ved det store jordskjelvet, som er søndagsloven, dreier islam nøkkelen, og røyk som fra en ovn utsletter solen og stjernene idet mørket vender tilbake. Slaget ved Ninive gjentas ved søndagsloven, for den er nøkkelen som frembringer mørkets annen periode. Der blir nasjonalt frafall etterfulgt av nasjonal undergang. Der utøver «aktiv despotisme» fullt herredømme, for islams røyk, som formørker solen og stjernene ved slaget ved Ninive, er som en brennende ovn. Den «brennende ovn» var et element i Guds pakt med Abraham.

> And it came to pass, that, when the sun went down, and it was dark, behold a smoking furnace, and a burning lamp that passed between those pieces. Genesis 15:17.

> Og det skjedde, da solen gikk ned, og det ble mørkt: se, en rykende ovn og en brennende fakkel fór fram mellom disse stykkene. 1 Mosebok 15:17.

The smoking furnace that passed between Abram’s covenant offerings identified the bondage in Egypt represented in the passage in verse thirteen.

Den rykende ovnen som gikk mellom Abrams paktofre, identifiserte trelldommen i Egypt som er framstilt i avsnittet i vers tretten.

> And he said unto Abram, Know of a surety that thy seed shall be a stranger in a land that is not theirs, and shall serve them; and they shall afflict them four hundred years. Genesis 15:13.

> Og han sa til Abram: Vit for visst at din ætt skal være fremmed i et land som ikke er deres, og de skal tjene dem; og de skal plage dem i fire hundre år. 1. Mosebok 15:13.

A “burning furnace,” such as Nebuchadnezzar’s furnace in chapter three of Daniel represents bondage and slavery, as was the condition of Shadrach, Meshach and Abednego.

En «brennende ovn», slik som Nebukadnesars ovn i Daniels tredje kapittel, representerer trelldom og slaveri, slik tilstanden var for Sjadrak, Mesjak og Abed-Nego.

> “But like the stars in the vast circuit of their appointed path, God’s purposes know no haste and no delay. Through the symbols of the great darkness and the smoking furnace, God had revealed to Abraham the bondage of Israel in Egypt, and had declared that the time of their sojourning should be four hundred years. “Afterward,” He said, “shall they come out with great substance.” Genesis 15:14.” The Desire of Ages, 33.

> «Men likesom stjernene i den vide krets av sin bestemte bane kjenner Guds hensikter verken hastverk eller forsinkelse. Gjennom symbolene med det store mørket og den rykende ovnen hadde Gud åpenbart for Abraham Israels trelldom i Egypt, og hadde erklært at tiden for deres opphold der skulle være fire hundre år. «Siden,» sa han, «skal de dra ut med stor rikdom.» 1 Mosebok 15:14.» Slektenes håp, 33.

> But the Lord hath taken you, and brought you forth out of the iron furnace, even out of Egypt, to be unto him a people of inheritance, as ye are this day. Deuteronomy 4:20.

> Men Herren tok dere og førte dere ut av jernovnen, ja, ut av Egypt, for at dere skulle være et arvefolk for ham, slik dere er denne dag. 5 Mosebok 4:20.

The smoke that darkens the sun and moon when the key of the battle of Nineveh is turned identifies the persecution that begins in earnest at the Sunday law. The persecution of the Dark Ages then is repeated. The pioneers correctly identified that the battle of Nineveh was the “key” that brought Islam into prophetic history as the first woe in 627. The battle was between Rome and Persia, and it represented a victory for Rome, but it was what is called a Pyrrhic victory. A victory that is actually detrimental to the victor. The phrase comes from a victory by king Pyrrhus of Epirus. After two battles against the Romans (Heraclea in 280 BC and Asculum in 279 BC), he defeated the Roman army but lost a huge portion of his own troops. According to legend, he then said, “One more such victory and we are lost.”

Røyken som formørker solen og månen når nøkkelen til slaget ved Nineve vendes om, identifiserer den forfølgelsen som for alvor begynner ved søndagsloven. Da blir forfølgelsen fra den mørke middelalder gjentatt. Pionerene identifiserte med rette at slaget ved Nineve var «nøkkelen» som brakte islam inn i den profetiske historien som det første ve i 627. Slaget stod mellom Roma og Persia, og det representerte en seier for Roma, men det var det som kalles en pyrrhosseier. En seier som i virkeligheten er til skade for seiersherren. Uttrykket stammer fra en seier vunnet av kong Pyrrhos av Epirus. Etter to slag mot romerne (Herakleia i 280 f.Kr. og Asculum i 279 f.Kr.) beseiret han den romerske hæren, men mistet en enorm del av sine egne tropper. Ifølge legenden sa han da: «Én slik seier til, og vi er fortapt.»

The battle of Nineveh was a strategic victory for Rome, but when finished neither Rome or Persia had the power to thereafter effectively resist the onslaught of Islam. Persia is the United States and Rome is the papacy in the modern fulfillment of the battle of Nineveh. Medo-Persia as a two-horned power represent the two-horned power of the United States. At the Sunday law the United States is simply one horn, for leading to the Sunday law the image of the beast has been formed, and that formation consists of combining both horns into one. In Daniel eight, there are two horns representing the Medo-Persian Empire, and the Persian horn came up last.

Slaget ved Ninive var en strategisk seier for Roma, men da det var avsluttet, hadde verken Roma eller Persia makt til deretter på virksomt vis å motstå islams framstormende angrep. Persia er De forente stater, og Roma er pavedømmet, i den moderne oppfyllelsen av slaget ved Ninive. Medo-Persia som en tohornet makt representerer De forente staters tohornede makt. Ved søndagsloven er De forente stater ganske enkelt ett horn, for i tiden som leder fram til søndagsloven, er dyrets bilde blitt dannet, og denne dannelsen består i å forene begge horn til ett. I Daniel åtte er det to horn som representerer det medo-persiske riket, og det persiske hornet kom opp sist.

> Then I lifted up mine eyes, and saw, and, behold, there stood before the river a ram which had two horns: and the two horns were high; but one was higher than the other, and the higher came up last. Daniel 8:3.

> Da løftet jeg mine øyne og så, og se, foran elven stod en vær som hadde to horn; og de to hornene var høye, men det ene var høyere enn det andre, og det høyeste kom opp sist. Daniel 8:3.

The United States’ two horns of Republicanism and Protestantism join into one when church and state come together to form the image of the beast. That formation is fully consummated when the mark of the beast is enforced at the Sunday law. This identifies the United States as simply Persia at the Sunday law. Persia was defeated by Rome at the battle of Nineveh. How Rome defeated Persia is of historical significance, because of the maneuvers of Heraclius, the Roman Emperor.

De to hornene i De forente stater, republikanisme og protestantisme, smelter sammen til ett når kirke og stat går sammen for å danne dyrets bilde. Denne dannelsen fullbyrdes helt når dyrets merke håndheves ved søndagsloven. Dette identifiserer De forente stater som rett og slett Persia ved søndagsloven. Persia ble beseiret av Roma i slaget ved Nineve. Hvordan Roma beseiret Persia, er av historisk betydning, på grunn av manøvrene til Herakleios, den romerske keiseren.

Simply put Heraclius accomplished a surprise attack, as opposed to a straight forward advancing attack. His efforts to accomplish the surprise are noted in history. The surprise included his decision to attack in winter, which was uncommon during those historic times, but it did not stop there. Heraclius started his invasion in mid-September 627 from the north (Armenian highlands). Instead of taking the expected route southward directly toward the Persian capital Ctesiphon, he made a wide arc, moving southeast along the border regions (roughly modern Turkey-Iran border). He then turned south and west, crossing the Great Zab River on December 1, 627. This placed his army on the Nineveh Plateau (east bank of the Tigris River), near the ruins of ancient Nineveh. This movement was from south to north relative to the Persian forces—the opposite of what the Persians anticipated. They expected him to continue pushing south toward Ctesiphon. It caught the Persian commander Rhahzadh off guard and forced him to chase Heraclius into unfavorable terrain. It allowed the Romans to choose the battlefield on the plains near Nineveh. The maneuver prevented the Romans from being trapped between Persian forces and gave them an escape route if needed. Combined with the fog on the day of battle and a feigned retreat tactic during the actual fighting, there were multiple layers of surprise. This bold winter invasion and flanking route deep into Persian territory is considered one of Heraclius’s greatest military achievements. It helped shatter Persian confidence and contributed heavily to the eventual Roman victory in the long war.

Enkelt sagt gjennomførte Herakleios et overraskelsesangrep, i motsetning til et rett fremrykkende angrep. Hans anstrengelser for å oppnå overraskelsen er nedtegnet i historien. Overraskelsen innbefattet hans beslutning om å angripe om vinteren, noe som var uvanlig i disse historiske tider, men det stanset ikke der. Herakleios innledet sin invasjon i midten av september 627 fra nord (det armenske høylandet). I stedet for å ta den forventede ruten sørover direkte mot den persiske hovedstaden Ktesifon, foretok han en vid bue og beveget seg sørøstover langs grenseregionene (omtrent dagens grense mellom Tyrkia og Iran). Deretter vendte han sørover og vestover og krysset Store Zab den 1. desember 627. Dette plasserte hans hær på Ninevesletten (østbredden av elven Tigris), nær ruinene av det gamle Ninive. Denne bevegelsen gikk fra sør til nord i forhold til de persiske styrkene – det motsatte av hva perserne ventet. De forventet at han skulle fortsette å trenge sørover mot Ktesifon. Det tok den persiske kommandanten Rhahzadh på sengen og tvang ham til å forfølge Herakleios inn i ugunstig terreng. Det gjorde det mulig for romerne å velge slagmarken på slettene nær Ninive. Manøveren hindret romerne i å bli fanget mellom persiske styrker og gav dem en retrettvei om nødvendig. Sammen med tåken på slagdagen og en skinnretrett som taktikk under selve kampene, var det flere lag av overraskelse. Denne dristige vinterinvasjonen og flankerende ruten dypt inn på persisk territorium regnes som en av Herakleios’ største militære bedrifter. Den bidro til å knuse persernes selvtillit og medvirket i høy grad til den endelige romerske seieren i den lange krigen.

> “In the battle of Nineveh, which was fiercely fought from daybreak to the eleventh hour, twenty-eight standards, besides those which might be broken or torn, were taken from the Persians; the greatest part of their army was cut in pieces, and the victors (the Romans), concealing their own loss, passed the night on the field. The cities and palaces of Assyria were opened for the first time to the Romans.

> «I slaget ved Ninive, som ble utkjempet med stor intensitet fra daggry til den ellevte time, ble åtteogtyve faner, foruten dem som kunne være brukket eller sønderrevet, tatt fra perserne; den største delen av deres hær ble hugget ned, og seierherrene (romerne), som skjulte sitt eget tap, tilbrakte natten på slagmarken. Assyrias byer og palasser ble for første gang åpnet for romerne.

> “The Roman emperor was not strengthened by the conquests which he achieved; and a way was prepared at the same time, and by the same means, for the multitudes of Saracens from Arabia, like locusts from the same region, who, propagating in their course the dark and delusive Mohammedan creed, speedily overspread both the Persian and the Roman empire.

> «Den romerske keiseren ble ikke styrket ved de erobringene han oppnådde; og samtidig, og ved de samme midler, ble det banet en vei for de tallrike skarene av sarasenere fra Arabia, lik gresshopper fra den samme region, som, idet de på sin fremrykning utbredte den mørke og forførende muhammedanske tro, hurtig oversvømte både det persiske og det romerske rike.

> “More complete illustration of this fact could not be desired than is supplied in the concluding words of the chapter from Gibbon, from which the preceding extracts are taken. ‘Although a victorious army had been formed under the standard of Heraclius, the unnatural effort seems to have exhausted rather than exercised their strength. While the emperor triumphed at Constantinople or Jerusalem, an obscure town on the confines of Syria was pillaged by the Saracens, and they cut in pieces some troops who advanced to its relief,—an ordinary and trifling occurrence, had it not been the prelude of a mighty revolution. These robbers were the apostles of Mohammed; their frantic valor had emerged from the desert; and in the last eight years of his reign, Heraclius lost to the Arabs the same provinces which he had rescued from the Persians.

> «Et mer fullstendig bilde på dette forhold kunne knapt ønskes enn det som gis i de avsluttende ordene i kapitlet hos Gibbon, hvorfra de foregående utdrag er hentet. ‘Skjønt en seirende hær var blitt oppstilt under Herakleios’ banner, synes den unaturlige anstrengelsen heller å ha uttømt enn øvet deres styrke. Mens keiseren triumferte i Konstantinopel eller Jerusalem, ble en uanselig by på Syriens grenser plyndret av sarasenerne, og de hugget ned noen tropper som rykket frem til dens unnsetning,—en alminnelig og ubetydelig hendelse, dersom den ikke hadde vært forspillet til en mektig omveltning. Disse røvere var Muhammeds apostler; deres ville tapperhet var trådt frem fra ørkenen; og i de siste åtte år av hans regjering mistet Herakleios til araberne de samme provinser som han hadde befridd fra perserne.’»

> “‘The spirit of fraud and enthusiasm, whose abode is not in the heavens,’ was let loose on earth. The bottomless pit needed but a key to open it, and that key was the fall of Chosroes. He had contemptuously torn the letter of an obscure citizen of Mecca. But when from his ‘blaze of glory’ he sunk into the ‘tower of darkness’ which no eye could penetrate, the name of Chosroes was suddenly to pass into oblivion before that of Mohammed; and the crescent seemed but to wait its rising till the falling of the star. Chosroes, after his entire discomfiture and loss of empire, was murdered in the year 628; and the year 629 is marked by ‘the conquest of Arabia,’ and ‘the first war of the Mohammedans against the Roman empire.’ ‘And the fifth angel sounded, and I saw a star fall from heaven unto the earth; and to him was given the key of the bottomless pit. And he opened the bottomless pit.’ He fell unto the earth. When the strength of the Roman empire was exhausted, and the great king of the East lay dead in his tower of darkness, the pillage of an obscure town on the borders of Syria was ‘the prelude of a mighty revolution.’ ‘The robbers were the apostles of Mohammed, and their frantic valor emerged from the desert.’” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 495–497.

> «‘Bedragets og begeistringens ånd, hvis bolig ikke er i himlene,’ ble sluppet løs på jorden. Den bunnløse avgrunn trengte bare en nøkkel for å åpnes, og den nøkkelen var Chosroes’ fall. Han hadde foraktfullt revet i stykker brevet fra en ukjent borger av Mekka. Men da han fra sin ‘stråleglans’ sank ned i ‘mørkets tårn’ som intet øye kunne trenge inn i, skulle Chosroes’ navn brått vike inn i glemselen for Mohammeds; og halvmånen syntes bare å vente på sin oppgang til stjernens fall. Chosroes ble, etter sitt fullstendige nederlag og tap av rike, myrdet i året 628; og året 629 kjennetegnes ved ‘erobringen av Arabia’ og ‘mohammedanernes første krig mot Romerriket.’ ‘Og den femte engel blåste i basunen, og jeg så en stjerne falle fra himmelen ned på jorden; og til ham ble nøkkelen til den bunnløse avgrunn gitt. Og han åpnet den bunnløse avgrunn.’ Han falt ned på jorden. Da Romerrikets styrke var uttømt, og Østens store konge lå død i sitt mørkets tårn, var plyndringen av en ukjent by ved Syriens grenser ‘forspillet til en mektig revolusjon.’ ‘Røverne var Mohammeds apostler, og deres rasende tapperhet brøt frem fra ørkenen.’» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 495–497.

The battle of Nineveh represents modern Rome conquering the United States at the Sunday law, but it is a pyrrhic victory, for a progressive judgment upon Rome begins at the Sunday law.

Slaget om Ninive representerer det moderne Roma som erobrer Amerikas forente stater ved søndagsloven, men det er en pyrrhosseier, for en gradvis dom over Roma begynner ved søndagsloven.

Chosroes, was the head of the Persian empire, so Persia representing the United States’ fall at the Sunday law is the key that opens the bottomless pit at the fall of the sixth kingdom of Bible prophecy. It represents the Sunday law of verses sixteen, thirty-one, and forty-one of Daniel eleven, as well as, Revelation thirteen verse eleven.

Khosrau var overhodet for det persiske riket; således er Persia, som representerer De forente staters fall ved søndagsloven, nøkkelen som åpner avgrunnen ved det sjette rikets fall i Bibelens profeti. Det representerer søndagsloven i Daniel elleve, vers seksten, trettien og førtien, så vel som Åpenbaringen tretten, vers elleve.

Notice the pioneer Stephen Haskell’s comments on the same verses and history:

Legg merke til pioneren Stephen Haskells kommentarer til de samme versene og den samme historien:

> “The Arabs, or the Saracens, had never exercised any influence in the earth. In the history of nations, these free men of the desert had passed with scarcely a notice. Mohammedanism united the scattered tribes, and sent them forth as the conquerors of nations. The rapid progress which attended the Saracen arms was due, in great measure, to the strife between the Romans and Chosroes, the head of the modern Persian empire. This strife resulted in the fall of the latter. Modern Persia had stood as a barrier wall, keeping in check the power of Mohammed; but when that power fell, the barrier was gone, the ‘bottomless pit’ opened, and the Saracens deluged the world. When the 'bottomless pit was opened, there arose a smoke which hid the face of the sun.' The figure is a strong one, representing the darkening effect of Mohammedanism, as it spread over the face of the earth.” Stephen Haskell, The Story of the Seer of Patmos, 164, 165.

> «Araberne, eller sarasenerne, hadde aldri utøvd noen innflytelse på jorden. I folkenes historie hadde disse ørkenens frie menn gått forbi nesten uten å bli lagt merke til. Muhammedanismen forente de spredte stammene og sendte dem ut som folkenes erobrere. Den raske fremgangen som ledsaget sarasenernes våpenmakt, skyldtes i stor grad striden mellom romerne og Khosrau, overhodet for det moderne persiske riket. Denne striden resulterte i sistnevntes fall. Det moderne Persia hadde stått som en sperremur og holdt Muhammeds makt i tømme; men da denne makten falt, var sperren borte, «avgrunnen» åpnet, og sarasenerne oversvømmet verden. Da «avgrunnen ble åpnet, steg det opp en røyk som skjulte solens ansikt». Bildet er et kraftig bilde og fremstiller den formørkende virkningen av muhammedanismen, slik den bredte seg over jordens overflate.» Stephen Haskell, The Story of the Seer of Patmos, 164, 165.

That barrier wall in Rome’s history is the wall of separation of church and state that is removed at the Sunday law. There is another layer to the pyrrhic victory of Rome over Persia in the battle of Nineveh, for there was a previous battle of Nineveh, representing an Alpha and the battle of 627 representing the Omega. The battle was in 612 BC, roughly twelve hundred years apart. In that battle Assyria was defeated by a threefold confederacy and marked the end of the Assyrian Empire.

Den barrieremuren i Romas historie er muren som skiller kirke og stat, og som blir fjernet ved søndagsloven. Det finnes enda et lag i Romas pyrrhosseier over Persia i slaget ved Ninive, for det fantes et tidligere slag ved Ninive, som representerer en alfa, og slaget i 627 representerer omega. Slaget fant sted i 612 f.Kr., med om lag tolv hundre års mellomrom. I det slaget ble Assyria beseiret av en trefoldig konføderasjon, og det markerte slutten på det assyriske riket.

A. T. Jones comments on the alpha battle of Nineveh:

A. T. Jones kommenterer alfakampen om Ninive:

> “Affairs in the government of Assyria went from bad to worse, so that in 612 BC there was another grand revolt on the part of the same three countries, led this time by Nabopolassar himself. This one was completely successful: Nineveh was made a heap of ruins; and the Assyrian Empire was divided into three great divisions,—Media, holding the northeast and the extreme north, Babylon holding Elam and all the plain and valleys of the Euphrates and the Tigris, and Egypt holding all the country west of the Euphrates. The seal of this alliance between Babylon and Media was the marriage of the daughter of the king of Media to Nebuchadnezzar, son of Nabopolassar. It was in the performance of his part in the alliance against Assyria, that Pharaoh-Necho king of Egypt went up against the king of Assyria to fight against Carchemish by Euphrates when King Josiah of Judah went out to fight with him, and was slain at Megiddo. Then as all this western territory pertained to the king of Egypt, it was in exercise of his legitimate sovereignty, gained by conquest, that he removed Shallum, the son of Josiah, from being king of Judah, and appointed Eliakim king of Judah in his stead, changing his name to Jehoiakim, and laid a tax upon the land.” 1 Chronicles 3:15; 2 Kings 23:31–35.” A. T. Jones, Review and Herald, March 15, 1898.

> «Forholdene i Assyrias styre gikk fra vondt til verre, slik at det i 612 f.Kr. kom enda et stort opprør fra de samme tre landenes side, denne gang ledet av Nabopolassar selv. Dette var fullstendig vellykket: Ninive ble gjort til en ruinhaug; og det assyriske riket ble delt i tre store deler,—Media, som holdt nordøst og det ytterste nord, Babylon, som holdt Elam og hele sletten og dalene ved Eufrat og Tigris, og Egypt, som holdt hele landet vest for Eufrat. Seglet på denne alliansen mellom Babylon og Media var ekteskapet mellom datteren til kongen av Media og Nebukadnesar, Nabopolassars sønn. Det var under utførelsen av sin del i alliansen mot Assyria at farao Neko, kongen av Egypt, drog opp mot kongen av Assyria for å stride mot Karkemis ved Eufrat, da kong Josjia av Juda drog ut for å kjempe mot ham og ble drept ved Megiddo. Siden hele dette vestlige området tilhørte kongen av Egypt, var det så i utøvelsen av hans legitime overhøyhet, vunnet ved erobring, at han avsatte Sallum, Josjias sønn, fra å være konge av Juda, og innsatte Eljakim til konge over Juda i hans sted, idet han forandret hans navn til Jojakim, og la skatt på landet.» 1 Krønikebok 3:15; 2 Kongebok 23:31–35.» A. T. Jones, Review and Herald, 15. mars 1898.

In the alpha battle of Nineveh of 612 BC, the Assyrian Empire came to an end, just as the sixth kingdom of Bible prophecy ends at the Sunday law. The victor in the battle was a threefold union of Babylon, Egypt and Media. In the warfare of that period King Josiah dies at Megiddo, thus typifying Armageddon. In the omega battle of Nineveh in 627, Islam of the third woe is released as the wall of protection in the Constitution is removed as typified, as Haskell noted of Persia as the “barrier wall” of protection being removed with the defeat of Persia. King Josiah’s death at Megiddo identifies the first battle of Nineveh as being the second battle in the last days. The last of the two battles of Nineveh in 627, when the key is turned and the pit is opened is the first in the last days, for the first will be last. The first battle of Nineveh between Assyria and the threefold union leads to Armageddon. The period of the second Dark Ages begins with the battle of Nineveh and ends with the battle of Nineveh.

I alfaslaget ved Ninive i 612 f.Kr. gikk det assyriske riket til ende, likesom det sjette riket i Bibelens profeti tar slutt ved søndagsloven. Seierherren i slaget var en trefoldig union av Babylon, Egypt og Media. I krigføringen i denne perioden dør kong Josjia ved Megiddo, og typifiserer således Harmageddon. I omegaslaget ved Ninive i 627 blir islam, det tredje ve, løslatt idet beskyttelsesmuren i grunnloven fjernes, slik dette er forbilledlig fremstilt, idet Haskell bemerket om Persia at «barrieremuren» av beskyttelse ble fjernet ved Persias nederlag. Kong Josjias død ved Megiddo identifiserer det første slaget ved Ninive som det andre slaget i de siste dager. Det siste av de to slagene ved Ninive i 627, når nøkkelen dreies om og avgrunnen åpnes, er det første i de siste dager, for de første skal bli de siste. Det første slaget ved Ninive mellom Assyria og den trefoldige union leder til Harmageddon. Perioden med de andre mørke tidsaldre begynner med slaget ved Ninive og ender med slaget ved Ninive.

The facts of the fifth trumpet which is the first woe of Revelation chapter nine is what the pioneers understood to be the clearest historical witness of any passage in the book of Revelation. Uriah Smith expresses that fact as follows:

Faktaene om den femte basun, som er det første ve i Åpenbaringen kapittel ni, ble av pionerene forstått som det klareste historiske vitnesbyrdet om noe avsnitt i Åpenbaringen. Uriah Smith uttrykker dette slik:

> “‘VERSE 1. And the fifth angel sounded, and I saw a star fall from heaven unto the earth: and to him was given the key of the bottomless pit.’

> «VERS 1. Og den femte engelen blåste i basunen, og jeg så en stjerne falle fra himmelen ned på jorden; og nøkkelen til avgrunnen ble gitt til ham.»

> “For an exposition of this trumpet, we shall again draw from the writings of Mr. Keith. This writer truthfully says: ‘There is scarcely so uniform an agreement among interpreters concerning any other part of the Apocalypse as respecting the application of the fifth and sixth trumpets, or the first and second woes, to the Saracens and Turks. It is so obvious that it can scarcely be misunderstood. Instead of a verse or two designating each, the whole of the ninth chapter of the Revelation in equal portions, is occupied with a description of both.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 495.

> «For en utlegging av denne basunen skal vi igjen hente fra hr. Keiths skrifter. Denne forfatter sier med rette: ‘Det finnes neppe en så samstemmig enighet blant fortolkere om noen annen del av Apokalypsen som når det gjelder anvendelsen av den femte og sjette basun, eller det første og annet ve, på sarasenerne og tyrkerne. Det er så åpenbart at det knapt kan misforstås. I stedet for at ett eller to vers betegner hver av dem, er hele det niende kapittel i Åpenbaringen, i like deler, opptatt med en beskrivelse av begge.’» Uriah Smith, Daniel og Åpenbaringen, 495.

Peter is at Panium with the responsibility to correct the message of the fireballs of Nashville, and it is seen for the first time that the elements of the first woe perfectly align with the elements of the soon-coming Sunday law. The Lion of the tribe of Judah unsealed this understanding in agreement with other lines of prophecy that He had already put in place. The historians will testify to the significance of the surprise attack accomplished by Rome upon the Persians in 627, and when they do so, they noted Heraclius’ maneuvering around and behind Persia in the winter time as a ploy to keep hidden until the time of the attack.

Peter er ved Panium med ansvaret for å korrigere budskapet om ildkulene i Nashville, og for første gang blir det sett at elementene i den første ve nøye samsvarer med elementene i den snart kommende søndagsloven. Løven av Juda stamme åpnet denne forståelsen i samklang med andre profetiske linjer som Han allerede hadde lagt på plass. Historikerne vil vitne om betydningen av det overraskelsesangrepet som Roma gjennomførte mot perserne i 627, og når de gjør det, bemerket de Herakleios’ manøvrering rundt og bak Persia i vintertiden som et knep for å holde seg skjult inntil tidspunktet for angrepet.

Sister White informs us that Rome is simply waiting for “vantage ground,” and then she will strike.

Søster White forteller oss at Roma ganske enkelt bare venter på et «gunstig utgangspunkt», og så vil hun slå til.

> “God’s word has given warning of the impending danger; let this be unheeded, and the Protestant world will learn what the purposes of Rome really are, only when it is too late to escape the snare. She is silently growing into power. Her doctrines are exerting their influence in legislative halls, in the churches, and in the hearts of men. She is piling up her lofty and massive structures in the secret recesses of which her former persecutions will be repeated. Stealthily and unsuspectedly she is strengthening her forces to further her own ends when the time shall come for her to strike. All that she desires is vantage ground, and this is already being given her. We shall soon see and shall feel what the purpose of the Roman element is. Whoever shall believe and obey the word of God will thereby incur reproach and persecution.” The Great Controversy, 581.

> «Guds ord har gitt advarsel om den overhengende fare; dersom dette ikke blir tatt til følge, vil den protestantiske verden få lære hva Romas hensikter virkelig er, først når det er for sent å unnslippe snaren. Hun vokser stille frem til makt. Hennes læresetninger utøver sin innflytelse i lovgivende forsamlinger, i kirkene og i menneskenes hjerter. Hun reiser sine høye og massive bygninger, i hvis hemmelige avlukker hennes tidligere forfølgelser vil bli gjentatt. Snedig og ubemerket styrker hun sine krefter for å fremme sine egne mål når tiden kommer for henne til å slå til. Alt hun begjærer, er et fordelaktig utgangspunkt, og dette blir allerede gitt henne. Vi skal snart se og skal kjenne hva hensikten med det romerske element er. Hver den som vil tro og adlyde Guds ord, vil derved pådra seg vanære og forfølgelse.» The Great Controversy, 581.

As with the Emperor Heraclius, the papacy has been moving toward her goal “stealthily and unexpectedly” in fulfillment of Isaiah chapter twenty-three, where the whore of Tyre is forgotten for the history of the sixth kingdom of Bible prophecy. The secret surprise attack of Heraclius is the world forgetting the papacy from 1798 unto the Sunday law. Line upon line the first woe represents the third and last woe. In the first woe a pronouncement is made that also aligns with the history of Islam and the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand.

Som med keiser Heraklius har pavedømmet beveget seg mot sitt mål «i det skjulte og uventet» til oppfyllelse av Jesaja kapittel tjuetre, hvor skjøgen i Tyrus blir glemt i historien om det sjette riket i Bibelens profeti. Heraklius’ hemmelige overraskelsesangrep er at verden glemmer pavedømmet fra 1798 og fram til søndagsloven. Bud på bud representerer det første ve det tredje og siste ve. I det første ve blir det fremsatt en kunngjøring som også stemmer overens med islams historie og perioden for beseglingen av de hundre og førtifire tusen.

> And it was commanded them that they should not hurt the grass of the earth, neither any green thing, neither any tree; but only those men which have not the seal of God in their foreheads. And to them it was given that they should not kill them, but that they should be tormented five months: and their torment was as the torment of a scorpion, when he striketh a man. And in those days shall men seek death, and shall not find it; and shall desire to die, and death shall flee from them. Revelation 9:4–6.

> Og det ble befalt dem at de ikke skulle skade jordens gress, heller ikke noe grønt, heller ikke noe tre, men bare de mennesker som ikke har Guds segl på sine panner. Og det ble gitt dem at de ikke skulle drepe dem, men at de skulle pines i fem måneder; og deres pine var som pinen fra en skorpion når den stikker et menneske. Og i de dager skal menneskene søke døden og ikke finne den; og de skal lengte etter å dø, og døden skal flykte fra dem. Åpenbaringen 9:4–6.

Before the key is turned at the battle of Nineveh, which is the soon-coming Sunday law the one hundred and forty-four thousand are already sealed. At the Sunday law the destruction of the cities which is initiated with the fireballs of Nashville is represented as a period of “five months,” when warfare rages and the second papal blood bath is initiated in fulfillment of the answer given to the martyrs of the Dark Ages in the fifth seal.

Før nøkkelen dreies i slaget ved Nineve, som er den snart kommende søndagsloven, er de hundre og førtifire tusen allerede beseglet. Ved søndagsloven blir ødeleggelsen av byene, som innledes med ildkulene over Nashville, fremstilt som en periode på «fem måneder», da krigen raser og det andre pavelige blodbadet innledes som oppfyllelse av svaret gitt til martyrerne fra middelalderen i det femte segl.

> And when he had opened the fifth seal, I saw under the altar the souls of them that were slain for the word of God, and for the testimony which they held: And they cried with a loud voice, saying, How long, O Lord, holy and true, dost thou not judge and avenge our blood on them that dwell on the earth? And white robes were given unto every one of them; and it was said unto them, that they should rest yet for a little season, until their fellow servants also and their brethren, that should be killed as they were, should be fulfilled. Revelation 6:9–11.

> Og da han åpnet det femte segl, så jeg under alteret sjelene til dem som var blitt drept for Guds ords skyld og for det vitnesbyrd de holdt fast ved. Og de ropte med høy røst og sa: Hvor lenge, Herre, du hellige og sanne, vil du vente med å dømme og hevne vårt blod på dem som bor på jorden? Og det ble gitt hver og en av dem hvite kapper; og det ble sagt til dem at de ennå skulle hvile en liten stund, inntil også deres medtjenere og deres brødre, som skulle bli drept slik som de var blitt, var fulltallige. Åpenbaringen 6:9–11.

The martyrs of the Dark Ages are the first group that typify the martyrs of Modern Rome during the Sunday law crisis. Before that crisis arrives the one hundred and forty-four thousand are sealed, and that sealing process began at 9/11 with the arrival of Islam of the third woe, and the sprinkling of the latter rain. When the martyrs of the first Dark Ages asked when the papacy would be judged, they were told there will be a second group of martyrs when the Dark Ages are repeated, which is when the key of the battle of Nineveh is fulfilled at the soon-coming Sunday law. Before the second group of martyrs are made up the one hundred and forty-four thousand are sealed, and the period of the sealing that began on 9/11 is identified in the fifth seal, for the conversation there set forth is found in Revelation chapter six, verses NINE through ELEVEN, thus marking the beginning and ending of the sealing with 9/11. The ending introduces the destruction of Islam as set forth in Revelation NINE, ELEVEN, and those who are sealed will have fulfilled the experience of Daniel represented in Daniel NINE, ELEVEN.

Martyrene fra mørketiden er den første gruppen som er et forbilde på martyrene i det moderne Roma under søndagslovkrisen. Før den krisen kommer, blir de hundre og førtifire tusen beseglet, og denne beseglingsprosessen begynte ved 11. september med islams ankomst som det tredje ve, og med utøsningen av senregnet. Da martyrene i den første mørketiden spurte når pavedømmet skulle bli dømt, fikk de til svar at det ville komme en annen gruppe martyrer når mørketiden blir gjentatt, hvilket er når nøkkelen til slaget om Ninive blir oppfylt ved den snart kommende søndagsloven. Før den andre gruppen martyrer er fulltallig, blir de hundre og førtifire tusen beseglet, og beseglingsperioden som begynte 11. september, blir identifisert i det femte segl; for samtalen som der fremstilles, finnes i Åpenbaringen kapittel seks, vers NI til ELLEVE, og markerer således begynnelsen og avslutningen av beseglingen med 9/11. Avslutningen innleder islams ødeleggelse, slik dette er fremstilt i Åpenbaringen NI, ELLEVE, og de som er beseglet, vil ha fullbyrdet Daniels erfaring, slik den er fremstilt i Daniel NI, ELLEVE.

We will continue these things in the next article.

Vi vil fortsette med disse tingene i den neste artikkelen.

Back to Articles