Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and One

Daniels bok – nummer hundre og én

The Messenger of the Covenant: From Purification to Purging

Paktens Budbringer: Fra renselse til utryddelse

Author

Jeff Pippenger

Published

February 29, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The week that Christ confirmed the covenant represented the period from His baptism, until Christ in the heavenly sanctuary stood up at the stoning of Stephen.

Uken da Kristus stadfestet pakten, representerte perioden fra hans dåp til den tid da Kristus i den himmelske helligdom reiste seg ved steiningen av Stefanus.

> But he, being full of the Holy Ghost, looked up stedfastly into heaven, and saw the glory of God, and Jesus standing on the right hand of God, And said, Behold, I see the heavens opened, and the Son of man standing on the right hand of God. Then they cried out with a loud voice, and stopped their ears, and ran upon him with one accord, And cast him out of the city, and stoned him: and the witnesses laid down their clothes at a young man’s feet, whose name was Saul. And they stoned Stephen, calling upon God, and saying, Lord Jesus, receive my spirit. And he kneeled down, and cried with a loud voice, Lord, lay not this sin to their charge. And when he had said this, he fell asleep. Acts 7:55–60.

> Men han, full av Den Hellige Ånd, festet blikket mot himmelen og så Guds herlighet og Jesus stå ved Guds høyre hånd. Og han sa: Se, jeg ser himlene åpnet og Menneskesønnen stå ved Guds høyre hånd. Da ropte de med høy røst, holdt seg for ørene og stormet alle som én inn på ham. Og de drev ham ut av byen og steinet ham; og vitnene la klærne sine ned ved føttene til en ung mann ved navn Saulus. Og de steinet Stefanus, mens han påkalte Gud og sa: Herre Jesus, ta imot min ånd. Så falt han på kne og ropte med høy røst: Herre, tilregn dem ikke denne synd. Og da han hadde sagt dette, sovnet han inn. Apostlenes gjerninger 7:55–60.

When Stephen was stoned and Michael stood up, the gospel went to the Gentiles, for until that time the gospel was restricted to the Jews.

Da Stefan ble steinet og Mikael reiste seg, gikk evangeliet til hedningene, for inntil da var evangeliet begrenset til jødene.

> “Then, said the angel, ‘He shall confirm the covenant with many for one week [seven years].’ For seven years after the Saviour entered on His ministry, the gospel was to be preached especially to the Jews; for three and a half years by Christ Himself; and afterward by the apostles. ‘In the midst of the week He shall cause the sacrifice and the oblation to cease.’ Daniel 9:27. In the spring of A. D. 31, Christ the true sacrifice was offered on Calvary. Then the veil of the temple was rent in twain, showing that the sacredness and significance of the sacrificial service had departed. The time had come for the earthly sacrifice and oblation to cease.

> «Så sa engelen: ‘Han skal stadfeste pakten med de mange i én uke [sju år].’ I sju år etter at Frelseren begynte sin tjeneste, skulle evangeliet forkynnes særlig for jødene; i tre og et halvt år av Kristus selv, og deretter av apostlene. ‘Midt i uken skal han gjøre slutt på slaktoffer og grødeoffer.’ Daniel 9:27. Våren i år 31 e.Kr. ble Kristus, det sanne offer, ofret på Golgata. Da revnet forhenget i templet i to, noe som viste at offersystemets hellighet og betydning var opphørt. Tiden var kommet da det jordiske slaktoffer og grødeoffer skulle opphøre.»

> “The one week—seven years—ended in A. D. 34. Then by the stoning of Stephen the Jews finally sealed their rejection of the gospel; the disciples who were scattered abroad by persecution ‘went everywhere preaching the word’ (Acts 8:4); and shortly after, Saul the persecutor was converted, and became Paul, the apostle to the Gentiles.” The Desire of Ages, 233.

> «Den ene uken—sju år—endte i år 34 e.Kr. Da beseglet jødene endelig sin forkastelse av evangeliet ved steiningen av Stefanus; disiplene, som ble spredt omkring ved forfølgelsen, ‘drog omkring og forkynte ordet overalt’ (Apg 8,4); og kort tid etter ble Saul, forfølgeren, omvendt og ble Paulus, hedningenes apostel.» Slektenes håp, 233.

In the year 34, the sacred week (twenty-five hundred and twenty days), ended and ancient Israel was divorced from God, their probation had fully closed. At that point the retribution against ancient Israel for the rejection of the covenant, and for the crucifixion of the Son of God was subject to God’s executive judgment. God in His longsuffering mercy deferred the destruction of Jerusalem until the siege and destruction in 66 AD through to 70 AD.

I året 34 tok den hellige uken (to tusen fem hundre og tjue dager) slutt, og det gamle Israel ble skilt fra Gud; deres nådetid var fullt og helt avsluttet. På dette tidspunkt var gjengjeldelsen over det gamle Israel for forkastelsen av pakten og for korsfestelsen av Guds Sønn underlagt Guds utøvende dom. I sin langmodige barmhjertighet utsatte Gud Jerusalems ødeleggelse inntil beleiringen og ødeleggelsen i år 66 e.Kr. og frem til år 70 e.Kr.

The verses in Daniel chapter nine, that identified the week Christ confirmed the covenant, also identifies that pagan Rome (the prince that shall come) would destroy the city and sanctuary, but God in His longsuffering mercy, allowed the children of ancient Israel time to hear the gospel and make a decision as their fathers had done during the seven year period of Christ’s and the disciples’ ministry among them.

Versene i Daniels niende kapittel, som identifiserte den uken da Kristus stadfestet pakten, identifiserer også at det hedenske Roma (fyrsten som skal komme) ville ødelegge byen og helligdommen; men Gud lot i sin langmodige barmhjertighet Israels barn i gammel tid få tid til å høre evangeliet og treffe en beslutning, slik deres fedre hadde gjort i løpet av den syvårige perioden da Kristus og disiplene virket iblant dem.

> “For nearly forty years after the doom of Jerusalem had been pronounced by Christ Himself, the Lord delayed His judgments upon the city and the nation. Wonderful was the long-suffering of God toward the rejectors of His gospel and the murderers of His Son. The parable of the unfruitful tree represented God’s dealings with the Jewish nation. The command had gone forth, ‘Cut it down; why cumbereth it the ground?’ (Luke 13:7) but divine mercy had spared it yet a little longer. There were still many among the Jews who were ignorant of the character and the work of Christ. And the children had not enjoyed the opportunities or received the light which their parents had spurned. Through the preaching of the apostles and their associates, God would cause light to shine upon them; they would be permitted to see how prophecy had been fulfilled, not only in the birth and life of Christ, but in His death and resurrection. The children were not condemned for the sins of the parents; but when, with a knowledge of all the light given to their parents, the children rejected the additional light granted to themselves, they became partakers of the parents’ sins, and filled up the measure of their iniquity.

> «I nærmere førti år etter at Jerusalems undergang var blitt forkynt av Kristus selv, utsatte Herren sine dommer over byen og folket. Underfull var Guds langmodighet mot dem som forkastet Hans evangelium og myrdet Hans Sønn. Lignelsen om det ufruktbare treet fremstilte Guds handlemåte med den jødiske nasjon. Befalingen var gått ut: «Hogg det ned! Hvorfor skal det få suge jorden?» (Luk 13,7), men den guddommelige barmhjertighet hadde spart det ennå en liten stund. Det var fremdeles mange blant jødene som var uvitende om Kristi karakter og gjerning. Og barna hadde ikke hatt de anledninger eller mottatt det lys som deres foreldre hadde foraktet. Ved apostlenes og deres medarbeideres forkynnelse ville Gud la lys skinne for dem; de skulle få se hvordan profetien var blitt oppfylt, ikke bare i Kristi fødsel og liv, men i Hans død og oppstandelse. Barna ble ikke fordømt for foreldrenes synder; men da barna, med kunnskap om alt det lys som var gitt deres foreldre, forkastet det ytterligere lys som var gitt dem selv, ble de delaktige i foreldrenes synder og fylte deres misgjerningers mål.»

> “The long-suffering of God toward Jerusalem only confirmed the Jews in their stubborn impenitence. In their hatred and cruelty toward the disciples of Jesus they rejected the last offer of mercy. Then God withdrew His protection from them and removed His restraining power from Satan and his angels, and the nation was left to the control of the leader she had chosen. Her children had spurned the grace of Christ, which would have enabled them to subdue their evil impulses, and now these became the conquerors. Satan aroused the fiercest and most debased passions of the soul. Men did not reason; they were beyond reason—controlled by impulse and blind rage. They became satanic in their cruelty. In the family and in the nation, among the highest and the lowest classes alike, there was suspicion, envy, hatred, strife, rebellion, murder. There was no safety anywhere. Friends and kindred betrayed one another. Parents slew their children, and children their parents. The rulers of the people had no power to rule themselves. Uncontrolled passions made them tyrants. The Jews had accepted false testimony to condemn the innocent Son of God. Now false accusations made their own lives uncertain. By their actions they had long been saying: ‘Cause the Holy One of Israel to cease from before us.’ Isaiah 30:11. Now their desire was granted. The fear of God no longer disturbed them. Satan was at the head of the nation, and the highest civil and religious authorities were under his sway.” The Great Controversy, 27, 28.

> «Guds langmodighet overfor Jerusalem bekreftet bare jødene i deres gjenstridige ubotferdighet. I sitt hat og sin grusomhet mot Jesu disipler forkastet de det siste tilbud om barmhjertighet. Da trakk Gud sin beskyttelse tilbake fra dem og fjernet sin tilbakeholdende makt fra Satan og hans engler, og nasjonen ble overlatt til den kontroll som den lederen hun hadde valgt, utøvde. Hennes barn hadde foraktet Kristi nåde, som ville ha satt dem i stand til å underkue sine onde tilbøyeligheter, og nå ble disse deres erobrere. Satan oppildnet sjelens voldsomste og mest fornedrede lidenskaper. Menneskene resonnerte ikke; de var hinsides all fornuft — styrt av innskytelse og blindt raseri. De ble sataniske i sin grusomhet. I familien og i nasjonen, blant de høyeste så vel som de laveste klasser, var det mistanke, misunnelse, hat, strid, opprør, mord. Det fantes ingen trygghet noe sted. Venner og slektninger forrådte hverandre. Foreldre drepte sine barn, og barn sine foreldre. Folkets ledere hadde ingen makt til å styre seg selv. Ubeherskede lidenskaper gjorde dem til tyranner. Jødene hadde godtatt falskt vitnesbyrd for å dømme Guds uskyldige Sønn. Nå gjorde falske anklager deres eget liv usikkert. Ved sine handlinger hadde de lenge sagt: ‘La Israels Hellige vike bort fra oss.’ Jesaja 30:11. Nå ble deres ønske oppfylt. Frykten for Gud forstyrret dem ikke lenger. Satan sto i spissen for nasjonen, og de høyeste sivile og religiøse myndigheter var under hans herredømme.» The Great Controversy, 27, 28.

As the Messenger of the Covenant, Christ first dealt exclusively with the Jews. In the year 34, at the stoning of Stephen, the gospel then went to the Gentiles, and the time of God’s executive judgment arrived, though God in His mercy deferred that point in time for about forty years.

Som Paktens Sendebud handlet Kristus først utelukkende med jødene. I år 34, ved steiningen av Stefanus, gikk evangeliet deretter til hedningene, og tiden for Guds utøvende dom var kommet, skjønt Gud i sin barmhjertighet utsatte dette tidspunktet i omkring førti år.

As the Messenger of the Covenant, in fulfillment of Malachi chapter three, Christ twice cleansed the temple. He did so in a period that was especially set apart for the covenant people who were then being passed by and divorced, and also for those who would then become the new chosen people. When that period of time concluded, the time of God’s executive judgment began. John the Baptist was the messenger who prepared the way for Christ’s work of raising up a new chosen people that He would enter into covenant with.

Som Paktens Sendebud, til oppfyllelse av Malakias, kapittel tre, renset Kristus tempelet to ganger. Dette gjorde Han i en tidsperiode som på en særlig måte var satt til side for paktsfolket som da ble forbigått og skilt, og også for dem som da skulle bli det nye utvalgte folket. Da denne tidsperioden var avsluttet, begynte tiden for Guds utøvende dom. Johannes Døperen var det sendebud som beredte veien for Kristi verk med å oppreise et nytt utvalgt folk som Han ville inngå pakt med.

The two temple cleansings were object lessons identifying Christ’s work of cleansing the soul temple. When the Messenger of the Covenant suddenly arrives in Malachi chapter three, He purifies and also purges the sons of Levi, for the purpose of creating an offering, as in days of old.

De to tempelrenselsene var anskuelsesundervisning som identifiserte Kristi verk med å rense sjelens tempel. Når paktens budbærer plutselig kommer i Malaki kapittel tre, renser og lutrer Han også Levis sønner, med det formål å frembringe et offer, som i fordums dager.

> But who may abide the day of his coming? and who shall stand when he appeareth? for he is like a refiner’s fire, and like fullers’ soap: And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:2–3.

> Men hvem kan utholde hans kommes dag? og hvem kan bli stående når han åpenbarer seg? For han er lik en smelters ild og lik vaskernes såpe. Og han skal sitte som en som smelter og renser sølv; og han skal rense Levis sønner og lutre dem som gull og sølv, så de kan bære fram for Herren et offer i rettferdighet. Da skal Judas og Jerusalems offer være til behag for Herren, som i gamle dager og som i fordums år. Malaki 3:2–3.

Malachi chapter three, and the two temple cleansings represent a perfection of the faith of the sons of Levi that is accomplished by the Messenger of the Covenant. The perfection of the faith of the sons of Levi is represented by the purification of the gold.

Malaki kapittel tre, og de to tempelrenselsene representerer en fullkommengjørelse av Levi-sønnenes tro, som fullbyrdes av Paktens Budbærer. Fullkommengjørelsen av Levi-sønnenes tro er fremstilt ved renselsen av gullet.

> “There must be, with all who have any influence in the sanitarium, a conforming to God’s will, a humiliation of self, an opening of the heart to the precious influence of the Spirit of Christ. The gold tried in the fire represents love and faith. Many are nearly destitute of love. Self-sufficiency blinds their eyes to their great need. There is a positive necessity for a daily conversion to God, a new, deep, and daily experience in the religious life.” Testimonies, volume 4, 558.

> «Hos alle som har noen innflytelse i sanatoriet, må det være en tilpasning til Guds vilje, en ydmykelse av selvet, en åpning av hjertet for den dyrebare innflytelsen fra Kristi Ånd. Gullet prøvd i ilden representerer kjærlighet og tro. Mange er nesten blottet for kjærlighet. Selvtilstrekkelighet gjør deres øyne blinde for deres store behov. Det er en avgjort nødvendighet med en daglig omvendelse til Gud, en ny, dyp og daglig erfaring i det religiøse liv.» Testimonies, bind 4, 558.

Malachi chapter three, and the two temple cleansings represent a perfection of the understanding of the increase of knowledge within the wise, who are the sons of Levi, that is accomplished by the Messenger of the Covenant. The perfection of the sons of Levi’s represented by the purification of the silver.

Malaki kapittel tre, og de to tempelrenselsene representerer en fullkommengjøring av forståelsen av kunnskapens økning innen de vise, som er Levis sønner, og dette fullbyrdes av Paktens Budbærer. Fullkommengjøringen av Levis sønner er framstilt ved renselsen av sølvet.

> The words of the Lord are pure words: as silver tried in a furnace of earth, purified seven times. Psalm 12:6.

> Herrens ord er rene ord, som sølv lutret i en smelteovn i jorden, renset sju ganger. Salme 12:6.

The Messenger of the Covenant was to purify the sons of Levi as silver and gold. The Word of God is what purifies, for to be purified is to be justified and sanctified.

Paktens budbærer skulle rense Levis sønner som sølv og gull. Guds Ord er det som renser, for å bli renset er å bli rettferdiggjort og helliggjort.

> Sanctify them through thy truth: thy word is truth. John 17:17.

> Hellige dem i din sannhet; ditt ord er sannhet. Johannes 17:17.

John the Baptist was the messenger that prepared the way for the Messenger of the Covenant in the first fulfillment of Malachi chapter three, and his message in that regard was fourfold in nature. His work included the identification of the work of purification that was to be accomplished by the Messenger of the Covenant, and that the work of purification accomplished was represented as an act of sweeping a threshing-floor. He identified that the former chosen people were then in the process of being passed by. He also presented the Laodicean message to God’s people, thus showing them their sins and the sins of their fathers. He placed all these realities in the context of the “wrath to come.” The work of the messenger who prepared the way, represented a work by one who had never received an education in the educational system of the people who were being passed by.

Johannes Døperen var budbæreren som beredte veien for Paktens Budbærer i den første oppfyllelsen av Malaki kapittel tre, og hans budskap i den forbindelse var firfoldig av natur. Hans gjerning innbefattet identifikasjonen av det renselsesverk som skulle fullføres av Paktens Budbærer, og at det fullførte renselsesverket ble framstilt som en handling der en treskeplass ble feid. Han påviste at det tidligere utvalgte folk da var i ferd med å bli forbigått. Han framholdt også det laodikeiske budskap for Guds folk og viste dem således deres synder og deres fedres synder. Han satte alle disse realiteter inn i sammenhengen med den «kommende vrede». Den gjerning som ble utført av budbæreren som beredte veien, representerte et verk utført av en som aldri hadde mottatt utdannelse i utdannelsessystemet til det folk som var i ferd med å bli forbigått.

> “In John the Baptist the Lord raised up for Himself a messenger to prepare the way of the Lord. He was to bear to the world an unflinching testimony in reproving and denouncing sin. Luke, in announcing his mission and work, says, ‘And he shall go before Him in the spirit and power of Elias, to turn the hearts of the fathers to the children, and the disobedient to the wisdom of the just; to make ready a people prepared for the Lord’ (Luke 1:17).

> «I døperen Johannes reiste Herren opp for seg selv en budbærer til å berede Herrens vei. Han skulle bære fram for verden et urokkelig vitnesbyrd idet han irettesatte og fordømte synd. Lukas sier i kunngjøringen av hans oppdrag og gjerning: ‘Og han skal gå framfor Ham i Elias’ ånd og kraft, for å vende fedrenes hjerter til barna, og de ulydige til de rettferdiges visdom, for å gjøre i stand et folk som er beredt for Herren’ (Luk 1:17).»

> “Many of the Pharisees and Sadducees came to the baptism of John, and addressing these, he said, ‘O generation of vipers, who hath warned you to flee from the wrath to come? Bring forth therefore fruits meet for repentance: and think not to say within yourselves, We have Abraham to our father: for I say unto you, that God is able of these stones to raise up children unto Abraham. And now also the ax is laid unto the root of the trees: therefore every tree which bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire. I indeed baptize you with water unto repentance: but He that cometh after me is mightier than I, whose shoes I am not worthy to bear: He shall baptize you with the Holy Ghost, and with fire: whose fan is in His hand, and He will throughly purge His floor, and gather His wheat into the garner; but He will burn up the chaff with unquenchable fire’ (Matthew 3:7–12).

> «Mange av fariseerne og saddukeerne kom til Johannes’ dåp, og da han talte til dem, sa han: «Ormeyngels, hvem har advart dere om å flykte fra den kommende vrede? Bær derfor frukt som er omvendelsen verdig; og tro ikke at dere kan si ved dere selv: Vi har Abraham til far; for jeg sier dere at Gud av disse steiner kan oppreise barn for Abraham. Og allerede nå ligger øksen ved roten av trærne; derfor blir hvert tre som ikke bærer god frukt, hogd ned og kastet på ilden. Jeg døper dere med vann til omvendelse; men Han som kommer etter meg, er mektigere enn jeg, og jeg er ikke verdig til å bære Hans sko; Han skal døpe dere med Den Hellige Ånd og ild. Hans kasteskovl er i Hans hånd, og Han skal rense treskeplassen sin grundig og samle hveten sin i låven; men agnene skal Han brenne opp med uslukkelig ild» (Matteus 3:7–12).

> “The voice of John was lifted up like a trumpet. His commission was, ‘Shew My people their transgression, and the house of Jacob their sins’ (Isaiah 58:1). He had obtained no human scholarship. God and nature had been his teachers. But one was needed to prepare the way before Christ who was bold enough to make his voice heard like the prophets of old, summoning the degenerate nation to repentance.” Selected Messages, book 2, 147, 148.

> «Johannes’ røst ble løftet opp som en basun. Hans oppdrag var: ‘Forkynn mitt folk deres overtredelse og Jakobs hus deres synder’ (Jesaja 58:1). Han hadde ikke tilegnet seg noen menneskelig lærdom. Gud og naturen hadde vært hans lærere. Men det behøvdes en som kunne berede veien for Kristus, en som var frimodig nok til å la sin røst høres lik de gamle profeter og kalle den fordervede nasjon til omvendelse.» Selected Messages, bok 2, 147, 148.

William Miller was the second messenger that prepared the way for the Messenger of the Covenant, and Miller’s person and work had been typified by John the Baptist.

William Miller var den andre budbæreren som beredte veien for Paktens Budbærer, og Millers person og gjerning var blitt forbildet ved Johannes Døperen.

> “Thousands were led to embrace the truth preached by William Miller, and servants of God were raised up in the spirit and power of Elijah to proclaim the message. Like John, the forerunner of Jesus, those who preached this solemn message felt compelled to lay the ax at the root of the tree, and call upon men to bring forth fruits meet for repentance.” Early Writings, 233.

> «Tusener ble ledet til å ta imot sannheten som ble forkynt av William Miller, og Guds tjenere ble oppreist i Elias’ ånd og kraft for å forkynne budskapet. I likhet med Johannes, Jesu forløper, følte de som forkynte dette alvorlige budskapet seg tvunget til å legge øksen ved roten av treet og kalle mennesker til å bære frukter som er omvendelsen verdige.» Early Writings, 233.

The quibbling Jews in the time of Christ had been led to trust in a false message of the Messiah. “Messiah” is the Hebrew word for the Greek word “Christ” which means “anointed”.

De kverulerende jødene på Kristi tid var blitt ledet til å sette sin lit til et falskt budskap om Messias. «Messias» er det hebraiske ordet for det greske ordet «Kristus», som betyr «salvet».

> The word which God sent unto the children of Israel, preaching peace by Jesus Christ: (he is Lord of all:) That word, I say, ye know, which was published throughout all Judaea, and began from Galilee, after the baptism which John preached; How God anointed Jesus of Nazareth with the Holy Ghost and with power: who went about doing good, and healing all that were oppressed of the devil; for God was with him. Acts 10:36–38.

> Det ord som Gud sendte til Israels barn idet han forkynte fred ved Jesus Kristus – han er alles Herre – dette ord, sier jeg, kjenner dere, det som ble kunngjort over hele Judea og tok sin begynnelse fra Galilea etter den dåp som Johannes forkynte; hvordan Gud salvet Jesus fra Nasaret med Den Hellige Ånd og med kraft, han som gikk omkring og gjorde godt og helbredet alle dem som var underkuet av djevelen; for Gud var med ham. Apostlenes gjerninger 10:36–38.

Both “messiah” and “Christ” mean “the anointed one”. Christ was anointed at His baptism, so technically He was not the Messiah or the Christ until His baptism. His baptism prophetically aligns with the descent of the angel in Revelation chapter ten, that descended on August 11, 1840, and it also aligns with the descent of the mighty angel of Revelation chapter eighteen, who descended on September 11, 2001. The three prophetic waymarks identify the manifestation of the Holy Spirit in the latter rain.

Både «Messias» og «Kristus» betyr «den salvede». Kristus ble salvet ved sin dåp, så strengt tatt var Han ikke Messias eller Kristus før sin dåp. Hans dåp står i profetisk overensstemmelse med engelens nedstigning i Åpenbaringen kapittel ti, som steg ned den 11. august 1840, og den står også i overensstemmelse med den veldige engelens nedstigning i Åpenbaringen kapittel atten, som steg ned den 11. september 2001. De tre profetiske veimerkene identifiserer Den Hellige Ånds åpenbarelse i sildigregnet.

The quibbling Jews held to a misconception, a false prophetic message that the Messiah would bring about a literal earthly kingdom where the nation of Israel would govern the world. It was a false message that promised “peace and prosperity”.

De ordkjeklende jødene holdt fast ved en villfarelse, et falskt profetisk budskap om at Messias ville opprette et bokstavelig jordisk rike hvor Israels nasjon skulle herske over verden. Det var et falskt budskap som lovet «fred og fremgang».

William Miller’s message had two major elements. The first was the application of the time prophecies that identified the cleansing of the sanctuary, and the second was his rejection of the Catholic interpretation of the thousand-year millennium that the Protestants were prone to believe. That false view of the millennium identified as a thousand years of peace and prosperity, had been represented by the false view of the Messiah’s kingdom that was held by the quibbling Jews.

William Millers budskap hadde to hovedbestanddeler. Den første var anvendelsen av tidsprofetiene som identifiserte renselsen av helligdommen, og den andre var hans forkastelse av den katolske fortolkningen av det tusenårige millennium som protestantene var tilbøyelige til å tro på. Denne falske oppfatningen av millenniumet, forstått som tusen år med fred og framgang, hadde sin parallell i den falske oppfatningen av Messias’ rike som de ordstridige jødene holdt fast ved.

Those two witnesses identify a counterfeit latter rain message promising “peace and prosperity” in the third and final fulfillment of the history of the messenger who prepares for the Messenger of the Covenant to suddenly come to His temple. That false latter rain message is identified as a “peace and safety” message, in contrast to the message of John the Baptist who identified that “every tree which bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire,” when “the wrath to come” arrives. It was also represented by Miller’s identification that there would be no thousand years of peace, as Catholicism teaches, for when the Lord returns, He will destroy the earth with the brightness of His coming.

Disse to vitnene identifiserer et forfalsket budskap om senregnet som lover «fred og framgang» i den tredje og siste oppfyllelsen av historien om budbæreren som bereder veien for Paktens Budbærer til plutselig å komme til sitt tempel. Dette falske budskapet om senregnet blir identifisert som et budskap om «fred og sikkerhet», i kontrast til budskapet fra døperen Johannes, som forkynte at «hvert tre som ikke bærer god frukt, blir hogd ned og kastet på ilden», når «den kommende vrede» kommer. Det ble også fremstilt ved Millers påvisning av at det ikke ville bli tusen år med fred, slik katolisismen lærer; for når Herren vender tilbake, vil han ødelegge jorden ved glansen av sitt komme.

> And to you who are troubled rest with us, when the Lord Jesus shall be revealed from heaven with his mighty angels, In flaming fire taking vengeance on them that know not God, and that obey not the gospel of our Lord Jesus Christ: Who shall be punished with everlasting destruction from the presence of the Lord, and from the glory of his power. 2 Thessalonians 1:7–9.

> Og dere som er trengt, skal få hvile sammen med oss når Herren Jesus blir åpenbart fra himmelen med sine mektige engler, i luende ild, idet han tar hevn over dem som ikke kjenner Gud, og over dem som ikke er lydige mot vår Herre Jesu Kristi evangelium. De skal bli straffet med evig fortapelse borte fra Herrens åsyn og fra hans makts herlighet. 2 Thessalonians 1:7–9.

The first two messengers who prepared for the Messenger of the Covenant to enter into covenant with a new chosen people, demonstrate that a false “peace and safety” latter rain message, which was formulated in the third generation of Laodicean Adventism, has been designed by Satan to prevent Laodicean Adventism in the fourth generation from recognizing the role of Islam, as represented in the third Woe.

De to første budbærerne som forberedte veien for at Paktens Budbærer skulle inngå pakt med et nytt utvalgt folk, viser at et falskt budskap om «fred og trygghet» som den sene regn, og som ble formulert i tredje generasjon av laodikeisk adventisme, er blitt utformet av Satan for å hindre laodikeisk adventisme i den fjerde generasjon i å erkjenne Islams rolle, slik den er fremstilt i det tredje ve.

In the purification process that is accomplished for those represented by the sons of Levi, the one who comes after John the Baptist was to thoroughly sweep and “purge” His floor, with the fan that is in His hand. That work is accomplished by His Word.

I den renselsesprosess som fullbyrdes for dem som er framstilt ved Levis sønner, skulle han som kommer etter døperen Johannes, med skovlen som er i hans hånd, grundig feie og «rense» sin treskeplass. Dette verk fullbyrdes ved hans Ord.

> “‘Whose fan is in His hand, and He will throughly purge His floor, and gather His wheat into the garner.’ Matthew 3:12. This was one of the times of purging. By the words of truth, the chaff was being separated from the wheat. Because they were too vain and self-righteous to receive reproof, too world-loving to accept a life of humility, many turned away from Jesus. Many are still doing the same thing. Souls are tested today as were those disciples in the synagogue at Capernaum. When truth is brought home to the heart, they see that their lives are not in accordance with the will of God. They see the need of an entire change in themselves; but they are not willing to take up the self-denying work. Therefore they are angry when their sins are discovered. They go away offended, even as the disciples left Jesus, murmuring, ‘This is an hard saying; who can hear it?’” The Desire of Ages, 392.

> «Han har kasteskovlen i sin hånd, og han skal rense sin treskeplass grundig og samle sin hvete i låven.» Matteus 3:12. Dette var en av renselsens tider. Ved sannhetens ord ble agnene skilt fra hveten. Fordi de var for forfengelige og selvrettferdige til å ta imot irettesettelse, for verdsliginnstilte til å godta et liv i ydmykhet, vendte mange seg bort fra Jesus. Mange gjør fremdeles det samme. Sjeler blir prøvet i dag, slik disse disiplene ble det i synagogen i Kapernaum. Når sannheten blir anvendt på hjertet, ser de at deres liv ikke er i samsvar med Guds vilje. De ser behovet for en fullstendig forandring i seg selv; men de er ikke villige til å ta opp det selvfornektende arbeidet. Derfor blir de vrede når deres synder blir avdekket. De går bort forarget, slik disiplene forlot Jesus, mens de mumlet: «Dette er harde ord; hvem kan høre dem?» Slektenes håp, 392.

The message of the latter rain is the “debate” of Habakkuk chapter two, and it is the words of truth, that separate the chaff from the wheat. That separation is the purging accomplished by the Messenger of the Covenant. In Millerite history, the message of Daniel chapter eight, verse fourteen, produced a purging when it first failed and brought about the tarrying time of Habakkuk chapter two and the parable of the ten virgins in Matthew chapter twenty-five. When the message of the Midnight Cry was ultimately fulfilled on October 22, 1844, it produced an even greater purging. Then it was that the Messenger of the Covenant suddenly arrived and began the final purging and purification. The movement that had passed through the first two of three purifications and purging’s, failed the third and was sent to the wilderness of Laodicea in 1863.

Budskapet om sildigregnet er «striden» i Habakkuk kapittel to, og det er sannhetens ord som skiller agnene fra hveten. Denne adskillelsen er den renselse som fullbyrdes av paktens budbærer. I den millerittiske historien frembrakte budskapet i Daniel kapittel åtte, vers fjorten, en renselse da det først slo feil og førte til ventetiden i Habakkuk kapittel to og lignelsen om de ti jomfruer i Matteus kapittel tjuefem. Da budskapet om midnattsropet til sist ble oppfylt den 22. oktober 1844, frembrakte det en enda større renselse. Det var da paktens budbærer plutselig kom og begynte den endelige renselse og lutring. Bevegelsen som hadde gått gjennom de to første av tre renselser og utrensninger, sviktet i den tredje og ble sendt til Laodikeas ørken i 1863.

In the Millerite history the Protestants were first purged by the words of truth, thereafter the movement of the first angel was purged at the arrival of the third testing message. But those who had been the builders of the Millerite temple during the forty-six years from 1798 unto 1844, failed the third test, which arrived on October 22, 1844, though they perfectly fulfilled the parable of the ten virgins.

I Milleritt-bevegelsens historie ble protestantene først renset ved sannhetens ord; deretter ble den første engels bevegelse renset ved ankomsten av det tredje prøvende budskap. Men de som hadde vært byggerne av det millerittiske tempel i løpet av de førtiseks årene fra 1798 til 1844, bestod ikke den tredje prøve, som kom den 22. oktober 1844, skjønt de fullkomment oppfylte lignelsen om de ti jomfruer.

> “Many who went forth to meet the Bridegroom under the messages of the first and second angels, refused the third, the last testing message to be given to the world, and a similar position will be taken when the last call is made.

> «Mange som gikk ut for å møte Brudgommen under den første og den andre engels budskap, forkastet det tredje, det siste prøvende budskap som skulle gis til verden, og en lignende holdning vil bli inntatt når det siste kall lyder.

> “Every specification of this parable should be carefully studied. We are represented either by the wise or by the foolish virgins.” Review and Herald, October 31, 1899.

> «Hver enkelt detalj i denne lignelsen bør studeres nøye. Vi er framstilt enten ved de kloke eller ved de dårlige jomfruene.» Review and Herald, 31. oktober 1899.

The prophetic history that began at the arrival of the third angel on October 22, 1844, was a failure, and it ended with the rebellion of 1863. By 1850 Sister White penned the following message.

Den profetiske historien som begynte ved den tredje engelens ankomst den 22. oktober 1844, var en fiasko, og den endte med opprøret i 1863. Innen 1850 nedskrev søster White følgende budskap.

> “The Lord gave me a view, January 26, which I will relate. I saw that some of the people of God were stupid and dormant; and were but half awake, and did not realize the time we were now living in; and that the ‘man’ with the ‘dirt-brush’ had entered, and that some were in danger of being swept away. I begged of Jesus to save them, to spare them a little longer, and let them see their awful danger, that they might get ready before it should be forever too late. The angel said, ‘Destruction is coming like a mighty whirlwind.’ I begged of the angel to pity and to save those who loved this world, and were attached to their possessions, and were not willing to cut loose from them, and sacrifice them to speed the messengers on their way to feed the hungry sheep, who were perishing for want of spiritual food.

> «Herren gav meg et syn den 26. januar, som jeg vil fortelle. Jeg så at noen av Guds folk var sløve og sovende; de var bare halvt våkne og innså ikke den tid vi nå levde i; og at ‘mannen’ med ‘skurekosten’ var kommet inn, og at noen var i fare for å bli feid bort. Jeg bønnfalt Jesus om å frelse dem, om å spare dem litt lenger og la dem se sin fryktelige fare, så de kunne gjøre seg rede før det for alltid skulle være for sent. Engelen sa: ‘Ødeleggelsen kommer som en mektig stormvind.’ Jeg bønnfalt engelen om å ha medynk og frelse dem som elsket denne verden og hang ved sine eiendeler, og ikke var villige til å løsrive seg fra dem og ofre dem for å hjelpe budbærerne videre på deres vei for å fø de hungrige får, som holdt på å gå til grunne av mangel på åndelig føde.»

> “As I viewed poor souls dying for want of the present truth, and some who professed to believe the truth were letting them die, by withholding the necessary means to carry forward the work of God, the sight was too painful, and I begged of the angel to remove it from me. I saw that when the cause of God called for some of their property, like the young man who came to Jesus, [Matthew 19:16–22.] they went away sorrowful; and that soon the overflowing scourge would pass over and sweep their possessions all away, and then it would be too late to sacrifice earthly goods, and lay up a treasure in heaven.” Review and Herald, April 1, 1850.

> «Da jeg så stakkars sjeler dø av mangel på den nærværende sannhet, og noen som bekjente å tro sannheten, lot dem dø ved å holde tilbake de nødvendige midler til å føre Guds verk fremover, var synet altfor smertefullt, og jeg ba engelen om å ta det bort fra meg. Jeg så at når Guds sak krevde noe av deres eiendom, slik som den unge mannen som kom til Jesus, [Matteus 19:16–22.] gikk de bedrøvet bort; og at den overveldende svøpe snart ville fare frem og rive all deres eiendom bort, og da ville det være for sent å ofre jordiske goder og legge seg opp en skatt i himmelen.» Review and Herald, 1. april 1850.

In 1850, the dirt-brush man had already arrived. On October 22, 1844, the Messenger of the Covenant had suddenly come to His temple, and He began the work of purging and purifying the sons of Levi.

I 1850 hadde mannen med skurebørsten allerede kommet. Den 22. oktober 1844 var Paktens Engel plutselig kommet til sitt tempel, og Han begynte arbeidet med å rense og lutre Levis sønner.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> “Today souls are being tested and tried, and many are passing over the same ground trodden by those who forsook Christ. When tested by the Word, they reject the divine Teacher. When rebuked because their lives are not in harmony with truth and righteousness, they turn from the Saviour; and their decision, like that of the offended disciples, is never reversed. They walk no more with Christ. Thus are the words fulfilled, ‘Whose fan is in His hand, and He will throughly purge His floor, and gather His wheat into the garner.’” Signs of the Times, May 15, 1901.

> «I dag blir sjeler prøvd og testet, og mange går over den samme grunn som ble trådt av dem som forlot Kristus. Når de blir prøvd ved Ordet, forkaster de den guddommelige Lærer. Når de blir irettesatt fordi deres liv ikke er i samklang med sannhet og rettferdighet, vender de seg bort fra Frelseren; og deres beslutning blir, lik de forargede disiplenes, aldri omgjort. De vandrer ikke lenger med Kristus. Slik blir ordene oppfylt: ‘Han har sin kasteskovl i hånden, og Han skal rense sin treskeplass til bunns og samle sin hvete i låven.’» Signs of the Times, 15. mai 1901.

Back to Articles