Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eighty-Two

Daniels bok – nummer hundre og åttito

Prophetic Alliances and Battles: From Ancient Seleucus to Modern Geopolitics

Profetiske allianser og kamper: Fra den gamle Seleukos til moderne geopolitikk

Author

Jeff Pippenger

Published

April 12, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Verses thirteen and fourteen, identify a history where Seleucus and Philip of Macedon were forming an alliance, and they typify the United States, which is the first proxy army of Rome, and Macedon (Greece) is a symbol of the United Nations. In that early history, an alliance of the king of the north (Seleucus) and Philip (Greece), represents the history that leads into the Battle of Panium, which, two centuries later, had the name of the town changed from Panium, into the town of Caesarea Philippi. The twofold name of the town was not commemorating the alliance of Seleucus and Philip of Macedon.

Vers tretten og fjorten identifiserer en historie der Seleukos og Filip av Makedonia var i ferd med å danne en allianse, og de er et forbilde på De forente stater, som er Romas første stedfortredende hær, og Makedonia (Hellas) er et symbol på De forente nasjoner. I denne tidlige historien representerer en allianse mellom kongen i nord (Seleukos) og Filip (Hellas) den historien som leder inn i slaget ved Panium, som to århundrer senere fikk navnet på byen endret fra Panium til byen Caesarea Philippi. Byens todelte navn var ikke en markering av alliansen mellom Seleukos og Filip av Makedonia.

The name “Caesarea Philippi” derives from the historical transformation of the ancient city known as Paneas or Panium. The city was originally named Paneas due to its proximity to a prominent spring dedicated to the Greek god Pan. The spring, which was a significant religious site in antiquity, fed into the Jordan River.

Navnet «Caesarea Philippi» stammer fra den historiske forvandlingen av den gamle byen som var kjent som Paneas eller Panium. Byen fikk opprinnelig navnet Paneas på grunn av sin nærhet til en fremtredende kilde viet til den greske guden Pan. Kilden, som i oldtiden var et betydningsfullt religiøst sted, munnet ut i Jordanelven.

During the reign of King Herod the Great, around the 1st century BC, the city underwent significant renovations and was expanded and beautified. Caesarea Philippi was named by Herod Philip, a son of Herod the Great. He named the city Caesarea in honor of the Roman Emperor Caesar Augustus, and Philippi after himself, thus Caesarea Philippi. Therefore, “Caesarea Philippi” is a combination of “Caesarea,” reflecting Herod’s homage to Caesar Augustus, and "Philippi," honoring Herod Philip.

Under kong Herodes den stores regjeringstid, omkring det 1. århundre f.Kr., gjennomgikk byen betydelige renoveringer og ble utvidet og forskjønnet. Cæsarea Filippi fikk sitt navn av Herodes Filip, en sønn av Herodes den store. Han kalte byen Cæsarea til ære for den romerske keiser Cæsar Augustus, og Filippi etter seg selv, således Cæsarea Filippi. Derfor er «Cæsarea Filippi» en sammensetning av «Cæsarea», som gjenspeiler Herodes’ hyllest til Cæsar Augustus, og «Filippi», som hedrer Herodes Filip.

Prophetically Panium is associated with a confederacy between Seleucus and Philip of Macedon, and also the alliance between Caesar and Herod Philip. Those two alliances address the alliance between the United States and the United Nations that follows the collapse of Putin’s Russia as represented by Seleucus and Philip. They also represent the alliance between the Papacy, who is the mother, and the United States, who is the daughter, as represented by Caesar and Philip, who were both representatives of Rome. Together they identify the United States reaching “across the gulf to grasp the hand of the Roman power,” and reaching “over the abyss to clasp hands with Spiritualism.” Before the Sunday law of verse sixteen, the threefold union is already put in place.

Profetisk er Panium forbundet med en konføderasjon mellom Seleukos og Filip av Makedonia, og også med alliansen mellom Cæsar og Herodes Filip. Disse to alliansene omhandler alliansen mellom De forente stater og De forente nasjoner som følger sammenbruddet av Putins Russland, representert ved Seleukos og Filip. De representerer også alliansen mellom pavedømmet, som er moren, og De forente stater, som er datteren, slik dette er fremstilt ved Cæsar og Filip, som begge var representanter for Roma. Sammen identifiserer de De forente stater idet de rekker «over kløften for å gripe den romerske makts hånd», og rekker «over avgrunnen for å slå hånd med spiritualismen». Før søndagsloven i vers seksten er trefoldsforeningen allerede etablert.

Panium represents the center of Greek worship of the god Pan. The spring that was dedicated to the Greek god Pan, was also known at that time as the “Gates of Hell,” and when Jesus visited there, His statement about the “Gates of Hell,” identifies a struggle between the political and religious attributes of Greece (globalism), and apostate Protestantism that takes place in the last days. It is the battle that was first initiated by the rich President that stirred up the realm of Grecia in verse two. It is a worldwide external battle and also an internal battle with the United States.

Panium representerer sentrum for grekernes tilbedelse av guden Pan. Kilden som var viet til den greske guden Pan, var også på den tiden kjent som «Helvetes porter», og da Jesus besøkte stedet, identifiserer Hans utsagn om «Helvetes porter» en strid mellom de politiske og religiøse egenskapene ved Hellas (globalismen) og det frafalne protestantismen som finner sted i de siste dager. Det er den kampen som først ble innledet av den rike presidenten som hisset opp Greklands rike i vers to. Det er en verdensomspennende ytre kamp og også en indre kamp innenfor De forente stater.

The religion of globalism, is the religion of the dragon, which in our modern setting is the religion of woke-ism. In 2020, the beast from the bottomless pit, identified in Revelation chapter eleven, manifested its political and religious power and slew both horns of the earth beast. That bottomless pit, among other things, is represented by the “Spring of Pan,” that fed the Jordan River.

Globalismens religion er dragens religion, som i vår moderne sammenheng er wokeismens religion. I 2020 manifesterte dyret fra avgrunnen, identifisert i Åpenbaringen kapittel elleve, sin politiske og religiøse makt og drepte begge hornene på jordens dyr. Denne avgrunnen er blant annet fremstilt ved «Pans kilde», som gav næring til Jordanelven.

In Greek mythology, Pan was associated with nature, wilderness, and rustic music, and the presence of a spring dedicated to him, and held religious importance for worshippers. The god Pan is often depicted with the legs, horns, and ears of a goat. Pan was considered the god of shepherds and flocks, and was often portrayed as a playful and mischievous deity who frolicked in the forests and mountains. The imagery of Pan as a goat-legged deity agrees with Daniel chapter eight, where Greece is represented by a he-goat. Goats are a common domestic animal in ancient Greece, and were often found in mountainous regions where Pan was believed to roam. This depiction became a prominent feature of Pan’s iconography and persisted in Greek art and literature depicting the god, including the national currency.

I gresk mytologi var Pan forbundet med naturen, villmarken og rustikk musikk, og nærværet av en kilde viet til ham hadde religiøs betydning for tilbederne. Guden Pan blir ofte fremstilt med en geits ben, horn og ører. Pan ble ansett som hyrdenes og hjordenes gud, og ble ofte skildret som en leken og skøyeraktig guddom som tumlet seg i skoger og fjell. Billedbruken av Pan som en guddom med geitebein stemmer overens med Daniel kapittel åtte, hvor Hellas er fremstilt ved en geitebukk. Geiter er et vanlig husdyr i det gamle Hellas, og ble ofte funnet i fjellområder hvor Pan ble antatt å ferdes. Denne fremstillingen ble et fremtredende trekk ved Pans ikonografi og vedvarte i gresk kunst og litteratur som skildrer guden, innbefattet den nasjonale valutaen.

When Jesus visited Caesarea Philippi, He identified that the “Gates of Hell” would not prevail against the church. What Peter had stated in answer to Jesus’ question is understood in Christian history and tradition as the “Christian Confession.”

Da Jesus besøkte Cæsarea Filippi, fastslo han at «helvetes porter» ikke skulle få makt over kirken. Det Peter hadde uttalt som svar på Jesu spørsmål, er i kristen historie og tradisjon forstått som «den kristne bekjennelse».

> When Jesus came into the coasts of Caesarea Philippi, he asked his disciples, saying, Whom do men say that I the Son of man am? And they said, Some say that thou art John the Baptist: some, Elias; and others, Jeremias, or one of the prophets. He saith unto them, But whom say ye that I am? And Simon Peter answered and said, Thou art the Christ, the Son of the living God. And Jesus answered and said unto him, Blessed art thou, Simon Barjona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but my Father which is in heaven. And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Then charged he his disciples that they should tell no man that he was Jesus the Christ. Matthew 16:13–20.

> Da Jesus kom til traktene ved Cæsarea Filippi, spurte han sine disipler og sa: Hvem sier folk at jeg, Menneskesønnen, er? Og de sa: Noen sier at du er Johannes Døperen; andre Elia; og andre igjen Jeremia eller en av profetene. Han sa til dem: Men dere, hvem sier dere at jeg er? Da svarte Simon Peter og sa: Du er Kristus, den levende Guds Sønn. Og Jesus svarte og sa til ham: Salig er du, Simon Barjona; for kjøtt og blod har ikke åpenbart dette for deg, men min Far, han som er i himlene. Og jeg sier deg også at du er Peter, og på denne klippe vil jeg bygge min menighet, og dødsrikets porter skal ikke få makt over den. Og jeg vil gi deg nøklene til himlenes rike, og hva du enn binder på jorden, skal være bundet i himlene, og hva du enn løser på jorden, skal være løst i himlene. Deretter bød han sine disipler at de ikke skulle si til noen at han var Jesus Kristus. Matteus 16:13–20.

This passage is significant because it represents a pivotal moment in Jesus’ ministry and the development of Christian theology. Peter’s confession of Jesus as the Messiah, the Son of the living God, is seen as the foundation of Christian faith and the cornerstone upon which the church is built. The phrase “on this rock I will build my church” is interpreted in Catholic tradition as a reference to Peter himself, whom Jesus identifies as the “rock” upon which the church will be built. This interpretation serves as the basis for the papal primacy and authority in Catholic theology.

Denne passasjen er betydningsfull fordi den representerer et avgjørende øyeblikk i Jesu tjeneste og i utviklingen av kristen teologi. Peters bekjennelse av Jesus som Messias, den levende Guds Sønn, blir sett som grunnlaget for den kristne tro og hjørnesteinen som kirken er bygget på. Uttrykket «på denne klippe vil jeg bygge min kirke» blir i katolsk tradisjon tolket som en henvisning til Peter selv, som Jesus utpeker som den «klippe» kirken skal bygges på. Denne tolkningen danner grunnlaget for pavens forrang og autoritet i katolsk teologi.

In Protestant theology, the “rock” is not understood to refer to Peter personally, but to Peter’s confession of faith in Jesus as the Messiah and the Son of God. In this view, the foundation of the church is not Peter, but the confession that Jesus is the Christ and the Son of God. Regardless of theological interpretation, the Confession of Peter in Matthew 16:13–20 is considered a central and foundational passage in Christian belief, emphasizing the identity of Jesus as the Messiah and the Son of God, and affirming the mission and purpose of the church.

I protestantisk teologi forstås «klippen» ikke som en henvisning til Peter personlig, men til Peters trosbekjennelse på Jesus som Messias og Guds Sønn. I dette synet er kirkens grunnvoll ikke Peter, men bekjennelsen av at Jesus er Kristus og Guds Sønn. Uavhengig av teologisk fortolkning regnes Peters bekjennelse i Matteus 16:13–20 som et sentralt og grunnleggende avsnitt i kristen tro, idet den understreker Jesu identitet som Messias og Guds Sønn og stadfester kirkens oppdrag og hensikt.

In the previous article we presented a passage from The Desire of Ages, where Sister White identifies some of the issues associated with Christ’s visit to Caesarea Philippi. One of the points she notes is that Christ had taken the disciples away from the influence of the Jews for the purpose of setting forth the lessons of Caesarea Philippi.

I den forrige artikkelen presenterte vi et avsnitt fra Slektenes håp, hvor søster White identifiserer noen av de forholdene som var knyttet til Kristi besøk i Cæsarea Filippi. Et av punktene hun fremhever, er at Kristus hadde tatt disiplene bort fra jødenes innflytelse med det formål å framholde lærdommene fra Cæsarea Filippi.

> “Jesus and His disciples had now come into one of the towns about Caesarea Philippi. They were beyond the limits of Galilee, in a region where idolatry prevailed. Here the disciples were withdrawn from the controlling influence of Judaism, and brought into closer contact with the heathen worship. Around them were represented forms of superstition that existed in all parts of the world. Jesus desired that a view of these things might lead them to feel their responsibility to the heathen. During His stay in this region, He endeavored to withdraw from teaching the people, and to devote Himself more fully to His disciples.” The Desire of Ages, 411.

> «Jesus og Hans disipler var nå kommet inn i en av byene i traktene omkring Cæsarea Filippi. De var utenfor Galileas grenser, i et område hvor avgudsdyrkelsen rådde. Her ble disiplene trukket bort fra jødedommens beherskende innflytelse og brakt i nærmere berøring med den hedenske gudsdyrkelsen. Rundt omkring dem var former for overtro representert som fantes i alle deler av verden. Jesus ønsket at synet av disse ting måtte lede dem til å føle sitt ansvar overfor hedningene. Under sitt opphold i dette området søkte Han å trekke seg tilbake fra å undervise folket, og å vie seg mer fullstendig til sine disipler.» Slektenes håp, 411.

On July 18, 2020, Christ removed the disciples of September 11, 2001 from the influence of Laodicean Adventism. The first disappointment in the parable of the ten virgins produced a separation of the movement from the assembly of mockers that was in the process of being passed by. This truth was fulfilled in Millerite history on April 19, 1844, and again on July 18, 2020. The history of the tarrying time then began, and it possesses the signature of “Truth” in both the movement of the first and third angels.

Den 18. juli 2020 fjernet Kristus disiplene fra 11. september 2001 fra innflytelsen fra laodikeisk adventisme. Den første skuffelsen i lignelsen om de ti jomfruene frembrakte en adskillelse av bevegelsen fra spotternes forsamling, som var i ferd med å bli forbigått. Denne sannheten ble oppfylt i den millerittiske historien den 19. april 1844, og igjen den 18. juli 2020. Historien om ventetiden begynte da, og den bærer kjennetegnet «Sannhet» i både den første og den tredje engels bevegelse.

The first disappointment is the first of three waymarks, and the history concludes with the Great Disappointment of October 22, 1844, that typifies the “great earthquake” of Revelation chapter eleven. The beginning, first letter of the Hebrew alphabet represents a disappointment, and the ending, twenty-second letter of the Hebrew alphabet also represents a disappointment. The thirteenth letter, representing rebellion, identifies the disappointment of the foolish virgins who manifest their lost condition when the call at Midnight identifies who has and who has not prepared for the crisis. The twenty-two letters of the Hebrew alphabet represent the symbol of the combination of Divinity with humanity that is accomplished within that history, though the Millerite history represents the first Kadesh, and our history today represents the last Kadesh.

Den første skuffelsen er den første av tre veimerker, og historien avsluttes med Den store skuffelsen den 22. oktober 1844, som er et forbilde på det «store jordskjelv» i Åpenbaringen kapittel elleve. Begynnelsen, den første bokstaven i det hebraiske alfabetet, representerer en skuffelse, og avslutningen, den tjueandre bokstaven i det hebraiske alfabetet, representerer også en skuffelse. Den trettende bokstaven, som representerer opprør, identifiserer de dårlige jomfruenes skuffelse, de som åpenbarer sin fortapte tilstand når ropet ved midnatt identifiserer hvem som har og hvem som ikke har forberedt seg på krisen. De tjue to bokstavene i det hebraiske alfabetet representerer symbolet på foreningen av guddommelighet med menneskelighet som fullbyrdes innenfor denne historien, selv om milleritthistorien representerer det første Kadesj, og vår historie i dag representerer det siste Kadesj.

The two lines are parallel, but one represents the failure of God’s people and the other the victory of God’s people. Just before the cross, Jesus brought His disciples to Panium, just as He has brought His last-day disciples to Panium, and in doing so He allowed a disappointment to remove His last day disciples from the “controlling influence” of Laodicean Adventism, represented by “Judaism” in the history of Matthew chapter sixteen. In doing so, He also simultaneously brought His disciples into a closer contact with heathenism, thus representing the working environment of His last-day disciples who are now living in the full-blown manifestation of satanic power represented by the modern communication systems that are being employed to lead the entire world into receiving the mark of the beast.

De to linjene er parallelle, men den ene representerer Guds folks nederlag og den andre Guds folks seier. Like før korset førte Jesus sine disipler til Panium, akkurat slik Han har ført sine disipler i de siste dager til Panium, og ved å gjøre dette lot Han en skuffelse fjerne sine siste-dagers disipler fra den «kontrollerende innflytelsen» til laodikeisk adventisme, representert ved «jødedommen» i historien i Matteus kapittel seksten. Ved å gjøre dette førte Han også samtidig sine disipler inn i en nærmere kontakt med hedenskapet, og slik fremstilte Han arbeidsmiljøet til sine siste-dagers disipler, som nå lever i den fullt utviklede manifestasjonen av satanisk makt representert ved de moderne kommunikasjonssystemene som blir tatt i bruk for å lede hele verden til å motta dyrets merke.

The history of Caesarea Philippi aligns with the history of the Battle of Panium, and verses thirteen through fifteen. Christ and His disciples, were standing in the shadow of the cross, typifying His last-day disciples standing in the shadow of the Sunday law. There, in verses thirteen through fifteen, which was Caesarea Philippi, and also the Battle of Panium, which is where we stand today, Christ began to teach His disciples about what was about to happen in verse sixteen.

Historien om Cæsarea Filippi samsvarer med historien om slaget ved Panium, og med vers tretten til femten. Kristus og Hans disipler stod i korsets skygge, som et forbilde på Hans siste-tids disipler som står i søndagslovens skygge. Der, i vers tretten til femten, som var Cæsarea Filippi, og også slaget ved Panium, som er der vi står i dag, begynte Kristus å undervise sine disipler om det som skulle til å skje i vers seksten.

> “He was about to tell them of the suffering that awaited Him. But first He went away alone, and prayed that their hearts might be prepared to receive His words.” The Desire of Ages, 411.

> «Han skulle til å fortelle dem om den lidelse som ventet Ham. Men først gikk Han bort alene og ba om at deres hjerter måtte bli forberedt til å ta imot Hans ord.» Slektenes håp, 411.

Before Christ told His disciples of the cross, He first went away, or He tarried, thus marking the tarrying time in the parable and the history from July 18, 2020 to July 2023.

Før Kristus fortalte sine disipler om korset, gikk Han først bort, eller Han drygde, og markerte således drygingstiden i lignelsen og historien fra 18. juli 2020 til juli 2023.

> “Upon joining them, He did not at once communicate that which He desired to impart. Before doing this, He gave them an opportunity of confessing their faith in Him that they might be strengthened for the coming trial.” The Desire of Ages, 411.

> «Da Han sluttet seg til dem, meddelte Han ikke straks det som Han ønsket å meddele. Før Han gjorde dette, gav Han dem anledning til å bekjenne sin tro på Ham, så de kunne bli styrket for den forestående prøvelse.» Slektenes håp, 411.

In July 2023, the Lord began to give opportunity for those involved with the disappointment, to express their faith. He did so by opening up the message of Ezekiel thirty-seven, which was a confirmation of the message of September 11, 2001. It was the thread that tied the sealing time from September 11, 2001 to the soon coming Sunday law together. It did so by placing the disappointment of July 18, 2020 in the structure of truth, for, those who were willing to see, could recognize that every reformatory movement has a theme that runs through their peculiar sacred history.

I juli 2023 begynte Herren å gi anledning for dem som var involvert i skuffelsen, til å gi uttrykk for sin tro. Han gjorde dette ved å åpne budskapet i Esekiel trettisju, som var en bekreftelse på budskapet av 11. september 2001. Det var tråden som bandt beseglingstiden fra 11. september 2001 sammen med den snart kommende søndagsloven. Dette gjorde det ved å plassere skuffelsen den 18. juli 2020 inn i sannhetens struktur; for de som var villige til å se, kunne erkjenne at enhver reformatorisk bevegelse har et tema som går gjennom deres særegne hellige historie.

In the last days, the message of the third woe arrived on September 11, 2001, then a false message of the third woe was proclaimed that produced a disappointment, but the message that brought them back to life after three and a half days of being dead, dry and scattered bones was the message of the four winds, that is also the third woe.

I de siste dager kom budskapet om det tredje ve den 11. september 2001; deretter ble et falskt budskap om det tredje ve forkynt, som frembrakte en skuffelse, men budskapet som brakte dem tilbake til livet etter tre og en halv dag som døde, tørre og spredte ben, var budskapet om de fire vinder, som også er det tredje ve.

The last-day disciples can see, if they choose to see, that the three waymarks of the sealing of the one hundred and forty-four thousand are the same theme at each step, and that at the second step, the rebellion represented by the thirteenth letter of the Hebrew alphabet confirmed the message as “Truth.” A second witness the Lord provided was in the fact that the first disappointment of prior reformatory movements was based upon rebellion against God’s revealed will, whether it was Moses not circumcising his son, or Uzzah touching that ark, or Martha and Mary doubting Jesus’ word concerning the death of Lazarus. The only reform line that did not uphold the fact that the first disappointment was based upon disobedience was the reform movement of the Millerites, but it was also shown at that time that the history of the Millerites possessed internal waymarks that were based upon the truth of the eighth, being of the seven.

De siste dagers disipler kan se, dersom de velger å se, at de tre veimerkene i beseglingen av de hundre og førtifire tusen er det samme temaet ved hvert trinn, og at ved det andre trinnet bekreftet opprøret, fremstilt ved den trettende bokstaven i det hebraiske alfabetet, budskapet som «Sannhet». Et annet vitne Herren gav, lå i det faktum at den første skuffelsen i tidligere reformatoriske bevegelser var basert på opprør mot Guds åpenbarte vilje, enten det var Moses som ikke omskar sin sønn, eller Ussa som rørte ved arken, eller Marta og Maria som tvilte på Jesu ord angående Lasarus’ død. Den eneste reformlinjen som ikke opprettholdt det faktum at den første skuffelsen var basert på ulydighet, var millerittenes reformbevegelse, men det ble også på den tiden vist at millerittenes historie hadde interne veimerker som var basert på sannheten om den åttende, som er av de sju.

The fact that the eighth is of the seven is a major element of the Revelation of Jesus Christ which is now being unsealed, and the transition of the Philadelphian Millerite movement unto the Laodicean church was a waymark that identified when the Laodicean movement of the third angel would transition unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand. Thus, the fact that the first Millerite disappointment was accomplished without their movement manifesting disobedience, provided the contrast for the same waymark in the last days where the Laodicean movement of the third angel would disobey and produce a disappointment, and in so doing would align with the Millerite waymark, and produce the logic to see the movement of the one hundred and forty-four thousand is the eighth, that is of the seven.

Det forhold at den åttende er av de sju, er et hovedmoment i Jesu Kristi åpenbaring som nå blir avforseglet, og overgangen fra den filadelfiske millerittbevegelsen til den laodikeiske menighet var et veimerke som identifiserte når den tredje engels laodikeiske bevegelse skulle gå over til de hundre og førtifire tusens filadelfiske bevegelse. Således ga det forhold at den første millerittiske skuffelsen ble fullbyrdet uten at deres bevegelse manifesterte ulydighet, kontrasten til det samme veimerket i de siste dager, hvor den tredje engels laodikeiske bevegelse skulle være ulydig og frembringe en skuffelse, og ved å gjøre dette ville den samordne seg med det millerittiske veimerket og frembringe den logikken som gjør det mulig å se at de hundre og førtifire tusens bevegelse er den åttende, som er av de sju.

On July 2023, the Lord raised up a “voice in the wilderness” in order to prepare His last-day people for the crisis of the Sunday law, and once He returned from tarrying in prayer unto the disciples, He gave them opportunity to express their faith. In Christ’s day the message was His baptism, the point where Jesus, became Jesus Christ. That waymark aligns with September 11, 2001, and His disciples were asked what men thought, and then asked what the disciples themselves thought about Christ.

I juli 2023 oppreiste Herren en «røst i ørkenen» for å berede sitt folk i de siste dager på søndagslovens krise, og da Han vendte tilbake fra å ha drøyet i bønn hos disiplene, gav Han dem anledning til å gi uttrykk for sin tro. På Kristi tid var budskapet Hans dåp, punktet der Jesus ble Jesus Kristus. Dette veimerket svarer til 11. september 2001, og Hans disipler ble spurt hva menneskene mente, og deretter ble disiplene selv spurt hva de tenkte om Kristus.

> “Upon joining them, He did not at once communicate that which He desired to impart. Before doing this, He gave them an opportunity of confessing their faith in Him that they might be strengthened for the coming trial. He asked, ‘Whom do men say that I the Son of man am?’

> «Da Han kom til dem, meddelte Han ikke straks det som Han ønsket å åpenbare. Før Han gjorde dette, gav Han dem anledning til å bekjenne sin tro på Ham, for at de kunne bli styrket til den forestående prøvelse. Han spurte: «Hvem sier menneskene at Jeg, Menneskesønnen, er?»»

> “Sadly the disciples were forced to acknowledge that Israel had failed to recognize their Messiah. Some indeed, when they saw His miracles, had declared Him to be the Son of David. The multitudes that had been fed at Bethsaida had desired to proclaim Him king of Israel. Many were ready to accept Him as a prophet; but they did not believe Him to be the Messiah.” The Desire of Ages, 411.

> «Tragisk nok ble disiplene tvunget til å erkjenne at Israel hadde unnlatt å gjenkjenne sin Messias. Noen hadde riktignok, da de så Hans mirakler, erklært Ham for å være Davids Sønn. Folkemengdene som var blitt mettet i Betsaida, hadde ønsket å utrope Ham til Israels konge. Mange var rede til å ta imot Ham som en profet; men de trodde ikke at Han var Messias.» The Desire of Ages, 411.

The majority of Adventism did not believe in the third woe of September 11, 2001. They believed some of the miracles of the prophetic Word that had been presented in the movement, and some understood that the message of September 11, 2001 had elements of truth, but they did not truly believe the claims of September 11, 2001.

Flertallet innen adventismen trodde ikke på det tredje ve over 11. september 2001. De trodde på noen av den profetiske Ords mirakler som var blitt framlagt i bevegelsen, og noen forstod at budskapet om 11. september 2001 hadde elementer av sannhet, men de trodde ikke virkelig på påstandene om 11. september 2001.

The claim of September 11, 2001 had been typified by the claim of August 11, 1840, and that claim was expressed by Sister White when commenting upon the fulfillment of August 11, 1840. She stated:

Påstanden om 11. september 2001 var blitt forutskygget ved påstanden om 11. august 1840, og denne påstanden ble uttrykt av søster White da hun kommenterte oppfyllelsen av 11. august 1840. Hun uttalte:

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> «På akkurat den tid som var angitt, godtok Tyrkia, gjennom sine ambassadører, beskyttelsen fra Europas allierte makter, og stilte seg dermed under kristne nasjoners kontroll. Hendelsen oppfylte forutsigelsen nøyaktig. Da dette ble kjent, ble mengder av mennesker overbevist om riktigheten av de prinsipper for profetisk tolking som var blitt antatt av Miller og hans medarbeidere, og adventbevegelsen fikk en vidunderlig framdrift. Lærde og ansette menn sluttet seg til Miller, både i forkynnelsen og i utgivelsen av hans synspunkter, og fra 1840 til 1844 ble arbeidet hurtig utbredt.» The Great Controversy, 334, 335.

What was confirmed on August 11, 1840 was that Miller’s prophetic views were accurate, and the claim of September 11, 2001 is the confirmation that Future for America’s prophetic views are accurate. The unrepentant multitude in July of 2023 could not and would not accept the premise that the methodology designed by Christ, and entrusted to Future for America is actually the methodology of the latter rain. But then Christ asked His disciples what they, not the multitude thought.

Det som ble bekreftet den 11. august 1840, var at Millers profetiske synspunkter var riktige, og påstanden om 11. september 2001 er bekreftelsen på at Future for Americas profetiske synspunkter er riktige. Den ubotferdige skaren i juli 2023 kunne ikke og ville ikke godta premisset om at den metodologien som er utformet av Kristus, og betrodd til Future for America, faktisk er metodologien for det sene regn. Men så spurte Kristus sine disipler hva de, ikke skaren, mente.

> “Jesus now put a second question, relating to the disciples themselves: ‘But whom say ye that I am?’ Peter answered, ‘Thou art the Christ, the Son of the living God.’

> «Jesus stilte nå et annet spørsmål, som angikk disiplene selv: ‘Men hvem sier dere at jeg er?’ Peter svarte: ‘Du er Kristus, den levende Guds Sønn.’»

> “From the first, Peter had believed Jesus to be the Messiah. Many others who had been convicted by the preaching of John the Baptist, and had accepted Christ, began to doubt as to John’s mission when he was imprisoned and put to death; and they now doubted that Jesus was the Messiah, for whom they had looked so long. Many of the disciples who had ardently expected Jesus to take His place on David’s throne left Him when they perceived that He had no such intention. But Peter and his companions turned not from their allegiance. The vacillating course of those who praised yesterday and condemned today did not destroy the faith of the true follower of the Saviour. Peter declared, ‘Thou art the Christ, the Son of the living God.’ He waited not for kingly honors to crown his Lord, but accepted Him in His humiliation.

> «Helt fra først av hadde Peter trodd at Jesus var Messias. Mange andre som var blitt overbevist ved Johannes døperens forkynnelse og hadde tatt imot Kristus, begynte å tvile på Johannes’ kall da han ble fengslet og drept; og de tvilte nå på at Jesus var den Messias som de så lenge hadde ventet på. Mange av disiplene som brennende hadde ventet at Jesus skulle innta sin plass på Davids trone, forlot Ham da de merket at Han ikke hadde noen slik hensikt. Men Peter og hans ledsagere vendte seg ikke bort fra sin troskap. Den vaklende ferd hos dem som i går priste og i dag fordømte, ødela ikke troen hos Frelserens sanne etterfølger. Peter erklærte: ‘Du er Kristus, den levende Guds Sønn.’ Han ventet ikke på at kongelige æresbevisninger skulle krone hans Herre, men tok imot Ham i Hans fornedrelse.»

> “Peter had expressed the faith of the twelve. Yet the disciples were still far from understanding Christ’s mission. The opposition and misrepresentation of the priests and rulers, while it could not turn them away from Christ, still caused them great perplexity. They did not see their way clearly. The influence of their early training, the teaching of the rabbis, the power of tradition, still intercepted their view of truth. From time to time precious rays of light from Jesus shone upon them, yet often they were like men groping among shadows. But on this day, before they were brought face to face with the great trial of their faith, the Holy Spirit rested upon them in power. For a little time their eyes were turned away from ‘the things which are seen,’ to behold ‘the things which are not seen.’ 2 Corinthians 4:18. Beneath the guise of humanity they discerned the glory of the Son of God.

> «Peter hadde gitt uttrykk for de tolvs tro. Likevel var disiplene ennå langt fra å forstå Kristi misjon. Prestenes og rådsherrenes motstand og misfremstilling kunne riktignok ikke vende dem bort fra Kristus, men den voldte dem likevel stor forvirring. De så ikke veien klart for seg. Innflytelsen fra deres tidlige oppdragelse, rabbinenes lære, tradisjonens makt, stengte fremdeles deres utsyn mot sannheten. Fra tid til annen skinte dyrebare lysstråler fra Jesus inn over dem, men ofte var de som mennesker som famler i skyggene. Men på denne dagen, før de ble stilt ansikt til ansikt med den store prøven på sin tro, hvilte Den Hellige Ånd over dem med kraft. For en liten stund ble deres øyne vendt bort fra «de ting som sees», så de kunne skue «de ting som ikke sees». 2 Korinterbrev 4:18. Under menneskelighetens skikkelse skjelnet de Guds Sønns herlighet.»

> “Jesus answered Peter, saying, ‘Blessed art thou, Simon Bar-jona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but My Father which is in heaven.’” The Desire of Ages, 412.

> «Jesus svarte Peter og sa: «Salig er du, Simon Barjona; for kjøtt og blod har ikke åpenbart dette for deg, men Min Fader som er i himmelen.»» Slektenes håp, 412.

Peter’s confession in identifying that Christ is the son of God, spoke directly to the testing question of that history. The time had come for the Messiah to appear, as set forth by God’s prophetic Word, and only those who accepted that truth would be included with those represented by Peter’s statement. Peter represents those who accept the message established on September 11, 2001, and that confess that Jesus is the Son of God. “Peter had expressed the faith of the twelve,” and the twelve he represented were the one hundred and forty-four thousand. For this reason, Christ changed Peter’s name from Simon Bar-jona unto Peter in the passage.

Peters bekjennelse, idet han identifiserte Kristus som Guds Sønn, talte direkte til den prøvende spørsmålsstillingen i den historien. Tiden var kommet for at Messias skulle tre fram, slik det er fastsatt ved Guds profetiske Ord, og bare de som tok imot den sannheten, ville bli regnet med blant dem som er representert ved Peters utsagn. Peter representerer dem som tar imot budskapet som ble stadfestet 11. september 2001, og som bekjenner at Jesus er Guds Sønn. «Peter hadde gitt uttrykk for de tolvs tro», og de tolv som han representerte, var de hundre og førtifire tusen. Av denne grunn forandret Kristus Peters navn fra Simon Bar-jona til Peter i avsnittet.

“Simon” means “he who hears,” and “bar” means “son of,” and Jonah means “dove.” Simon represented those who heard the message of the dove, which represented the truths associated with the baptism of Jesus, when He became the Christ, anointed with power, as was symbolically represented by the descent of the Holy Spirit in the form of a dove.

«Simon» betyr «han som hører», og «bar» betyr «sønn av», og Jonas betyr «due». Simon representerte dem som hørte duens budskap, hvilket representerte de sannheter som er forbundet med Jesu dåp, da Han ble Kristus, salvet med kraft, slik det symbolsk ble fremstilt ved Den Hellige Ånds nedstigning i en dues skikkelse.

The reform lines parallel each other and John represents the Millerites, who on August 11, 1840, ate the little book. Jeremiah aligns with that event, and when he ate the little book, he was then called by God’s name.

Reformasjonslinjene går parallelt med hverandre, og Johannes representerer millerittene, som den 11. august 1840 åt den lille boken. Jeremia svarer til denne hendelsen, og da han åt den lille boken, ble han deretter kalt ved Guds navn.

> Thy words were found, and I did eat them; and thy word was unto me the joy and rejoicing of mine heart: for I am called by thy name, O Lord God of hosts. Jeremiah 15:16.

> Dine ord ble funnet, og jeg åt dem; og ditt ord ble for meg mitt hjertes fryd og glede; for jeg er kalt ved ditt navn, Herre, hærskarenes Gud. Jeremia 15:16.

When the Lord entered into covenant with Abram, He changed his name to Abraham, as He did with Sarai and Jacob. The changing of a name represents a covenant relationship, and at the waymark where the Divine symbol descends God’s people are to eat the message, enter into covenant, and their name is then changed. As a representative of the disciples of Christ’s time, Simon Bar-jona represented those who “heard” the message of the “dove.”

Da Herren inngikk pakt med Abram, forandret Han hans navn til Abraham, slik Han også gjorde med Sarai og Jakob. Forandringen av et navn representerer et paktsforhold, og ved det veimerket hvor det guddommelige symbolet stiger ned, skal Guds folk ete budskapet, inngå i pakt, og deres navn blir da forandret. Som en representant for disiplene på Kristi tid representerte Simon Bar-Jona dem som «hørte» «duens» budskap.

When he gave testimony that he recognized that at that waymark Jesus became the Christ, and that He was the Son of God, and all which that entails, Christ then changed his name to Peter. He had expressed the message that Christ’s covenant people of that history accepted, and in so doing he also typified the one hundred and forty-four thousand of the last days.

Da han vitnet om at han erkjente at Jesus ved det veimerket ble Kristus, og at Han var Guds Sønn, og alt det dette innebærer, forandret Kristus deretter hans navn til Peter. Han hadde gitt uttrykk for budskapet som Kristi paktsfolk i den historie tok imot, og ved å gjøre det var han også et forbilde på de hundre og førtifire tusen i de siste dager.

The letter “P” is the sixteenth letter in the English alphabet, and the letter “E” is the fifth letter in the alphabet, and the letter “T” is the twentieth letter, the letter “E” is repeated, and the name ends with the letter “R” which is the eighteenth letter. Sixteen “times” five, “times” twenty, “times” five, “times” eighteen equals one hundred and forty-four thousand. The Wonderful Linguist spoke to Peter in Hebrew, and the New Testament was written in the Greek, and the translators of the King James Version produced the New Testament in English.

Bokstaven «P» er den sekstende bokstaven i det engelske alfabetet, og bokstaven «E» er den femte bokstaven i alfabetet, og bokstaven «T» er den tjuende bokstaven, bokstaven «E» gjentas, og navnet ender med bokstaven «R», som er den attende bokstaven. Seksten «ganger» fem, «ganger» tjue, «ganger» fem, «ganger» atten er lik ett hundre og førtifire tusen. Den vidunderlige lingvist talte til Peter på hebraisk, og Det nye testamente ble skrevet på gresk, og oversetterne av King James Version frembrakte Det nye testamente på engelsk.

In spite of the three steps of differing languages, Christ, who is the Son of God, the Wonderful Linguist, and the Wonderful Numberer, placed an illustration of the sealing of the one hundred and forty-four thousand in Matthew chapter sixteen, that aligns with the Battle of Panium, and His visit to Caesarea Philippi. He did so by employing His control of language and numbers, for He is both Palmoni (the Wonderful Numberer), and the Word (the Wonderful Linguist).

Til tross for de tre trinnene med ulike språk, plasserte Kristus, som er Guds Sønn, den Underfulle Språkkyndige og den Underfulle Tellesmannen, en illustrasjon av beseglingen av de hundre og førtifire tusen i Matteus kapittel seksten, som samsvarer med slaget ved Panium og Hans besøk i Caesarea Filippi. Han gjorde dette ved å anvende sin kontroll over språk og tall, for Han er både Palmoni (den Underfulle Tellesmannen) og Ordet (den Underfulle Språkkyndige).

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i neste artikkel.

> “Nearly two thousand years ago, a voice of mysterious import was heard in heaven, from the throne of God, ‘Lo, I come.’ ‘Sacrifice and offering Thou wouldest not, but a body hast Thou prepared Me…. Lo, I come (in the volume of the Book it is written of Me,) to do Thy will, O God.’ Hebrews 10:5–7. In these words is announced the fulfillment of the purpose that had been hidden from eternal ages. Christ was about to visit our world, and to become incarnate. He says, ‘A body hast Thou prepared Me.’ Had He appeared with the glory that was His with the Father before the world was, we could not have endured the light of His presence. That we might behold it and not be destroyed, the manifestation of His glory was shrouded. His divinity was veiled with humanity,—the invisible glory in the visible human form.

> For nesten to tusen år siden ble en røst av hemmelighetsfull betydning hørt i himmelen, fra Guds trone: «Se, jeg kommer.» «Slaktoffer og offer ville Du ikke ha, men et legeme har Du beredt for Meg…. Se, jeg kommer (i bokrullen er det skrevet om Meg,) for å gjøre Din vilje, Gud.» Hebreerne 10:5–7. I disse ord kunngjøres oppfyllelsen av den hensikt som hadde vært skjult fra evige tider. Kristus stod i begrep med å besøke vår verden og bli inkarnert. Han sier: «Et legeme har Du beredt for Meg.» Hadde Han åpenbart seg med den herlighet som var Hans hos Faderen før verden ble til, kunne vi ikke ha utholdt lyset fra Hans nærvær. For at vi skulle kunne skue det og ikke bli tilintetgjort, ble åpenbaringen av Hans herlighet tilhyllet. Hans guddommelighet ble tilslørt av menneskelighet,—den usynlige herlighet i synlig menneskelig skikkelse.

> “This great purpose had been shadowed forth in types and symbols. The burning bush, in which Christ appeared to Moses, revealed God. The symbol chosen for the representation of the Deity was a lowly shrub, that seemingly had no attractions. This enshrined the Infinite. The all-merciful God shrouded His glory in a most humble type, that Moses could look upon it and live. So in the pillar of cloud by day and the pillar of fire by night, God communicated with Israel, revealing to men His will, and imparting to them His grace. God’s glory was subdued, and His majesty veiled, that the weak vision of finite men might behold it. So Christ was to come in ‘the body of our humiliation’ (Philippians 3:21, R. V.), ‘in the likeness of men.’ In the eyes of the world He possessed no beauty that they should desire Him; yet He was the incarnate God, the light of heaven and earth. His glory was veiled, His greatness and majesty were hidden, that He might draw near to sorrowful, tempted men.

> «Denne store hensikt var blitt forutskygget i forbilder og symboler. Den brennende busk, hvor Kristus åpenbarte seg for Moses, åpenbarte Gud. Symbolet som ble valgt til å fremstille Guddommen, var en ringe busk, som tilsynelatende ikke hadde noen tiltrekningskraft. I denne var den Uendelige innhyllet. Den allbarmhjertige Gud skjulte sin herlighet i et høyst ydmykt forbilde, så Moses kunne se på det og leve. Slik meddelte Gud seg til Israel i skystøtten om dagen og ildstøtten om natten, idet Han åpenbarte sin vilje for menneskene og gav dem sin nåde. Guds herlighet var dempet, og Hans majestet tilhyllet, for at svake, endelige menneskers syn skulle kunne skue den. Slik skulle Kristus komme i «vår fornedrelses legeme» (Filipperne 3:21). «i menneskers lignelse». I verdens øyne hadde Han ingen skjønnhet som kunne vekke deres begjær etter Ham; og likevel var Han den inkarnerte Gud, himmelens og jordens lys. Hans herlighet var tilhyllet, Hans storhet og majestet skjult, for at Han kunne komme nær sørgende, fristede mennesker.»

> “God commanded Moses for Israel, ‘Let them make Me a sanctuary; that I may dwell among them’ (Exodus 25:8), and He abode in the sanctuary, in the midst of His people. Through all their weary wandering in the desert, the symbol of His presence was with them. So Christ set up His tabernacle in the midst of our human encampment. He pitched His tent by the side of the tents of men, that He might dwell among us, and make us familiar with His divine character and life. ‘The Word became flesh, and tabernacled among us (and we beheld His glory, glory as of the Only Begotten from the Father), full of grace and truth.’ John 1:14, R. V., margin.

> «Gud befalte Moses for Israel: ‘De skal gjøre Meg en helligdom, så Jeg kan bo iblant dem’ (2 Mosebok 25:8), og Han tok bolig i helligdommen, midt iblant sitt folk. Gjennom alle deres trette vandringer i ørkenen var symbolet på Hans nærvær med dem. Slik reiste Kristus sitt tabernakel midt i vår menneskelige leir. Han slo opp sitt telt ved siden av menneskenes telt, for at Han kunne bo iblant oss og gjøre oss fortrolige med sin guddommelige karakter og sitt liv. ‘Ordet ble kjød og tok bolig iblant oss (og vi skuet Hans herlighet, en herlighet som den Enbårne fra Faderen har), full av nåde og sannhet.’ Johannes 1:14.»

> “Since Jesus came to dwell with us, we know that God is acquainted with our trials, and sympathizes with our griefs. Every son and daughter of Adam may understand that our Creator is the friend of sinners. For in every doctrine of grace, every promise of joy, every deed of love, every divine attraction presented in the Saviour’s life on earth, we see ‘God with us.’

> «Siden Jesus kom for å bo iblant oss, vet vi at Gud kjenner våre prøvelser og har medynk med våre sorger. Hver sønn og datter av Adam kan forstå at vår Skaper er synderes venn. For i hver nådelære, hvert løfte om glede, hver kjærlighetshandling, hver guddommelig tiltrekningskraft som ble fremstilt i Frelserens liv på jorden, ser vi ‘Gud med oss’.»

> “Satan represents God’s law of love as a law of selfishness. He declares that it is impossible for us to obey its precepts. The fall of our first parents, with all the woe that has resulted, he charges upon the Creator, leading men to look upon God as the author of sin, and suffering, and death. Jesus was to unveil this deception. As one of us He was to give an example of obedience. For this He took upon Himself our nature, and passed through our experiences. ‘In all things it behooved Him to be made like unto His brethren.’ Hebrews 2:17. If we had to bear anything which Jesus did not endure, then upon this point Satan would represent the power of God as insufficient for us. Therefore Jesus was ‘in all points tempted like as we are.’ Hebrews 4:15. He endured every trial to which we are subject. And He exercised in His own behalf no power that is not freely offered to us. As man, He met temptation, and overcame in the strength given Him from God. He says, ‘I delight to do Thy will, O My God: yea, Thy law is within My heart.’ Psalm 40:8. As He went about doing good, and healing all who were afflicted by Satan, He made plain to men the character of God’s law and the nature of His service. His life testifies that it is possible for us also to obey the law of God.

> «Satan fremstiller Guds kjærlighets lov som en lov om selviskhet. Han erklærer at det er umulig for oss å adlyde dens bud. Fallet hos våre første foreldre, med all den nød som er blitt følgen, legger han på Skaperen, og får menneskene til å betrakte Gud som syndens, lidelsens og dødens opphavsmann. Jesus skulle avdekke dette bedraget. Som en av oss skulle Han gi et eksempel på lydighet. Derfor tok Han vår natur på seg og gikk gjennom våre erfaringer. «I alle ting måtte Han bli gjort lik sine brødre.» Hebreerne 2:17. Hvis vi måtte bære noe som Jesus ikke utholdt, da ville Satan på dette punkt fremstille Guds kraft som utilstrekkelig for oss. Derfor ble Jesus «fristet i alle ting på samme måte som vi». Hebreerne 4:15. Han utholdt enhver prøve som vi er utsatt for. Og Han tok ikke i bruk noen kraft til egen fordel som ikke fritt blir tilbudt oss. Som menneske møtte Han fristelsen og seiret i den styrke som ble gitt Ham fra Gud. Han sier: «Jeg har lyst til å gjøre Din vilje, min Gud; ja, Din lov er i mitt hjerte.» Salme 40:8. Mens Han gikk omkring og gjorde godt og helbredet alle som var plaget av Satan, gjorde Han det klart for menneskene hva som er karakteren av Guds lov og arten av Hans tjeneste. Hans liv vitner om at det også er mulig for oss å adlyde Guds lov.»

> “By His humanity, Christ touched humanity; by His divinity, He lays hold upon the throne of God. As the Son of man, He gave us an example of obedience; as the Son of God, He gives us power to obey. It was Christ who from the bush on Mount Horeb spoke to Moses saying, ‘I AM THAT I AM…. Thus shalt thou say unto the children of Israel, I AM hath sent me unto you.’ Exodus 3:14. This was the pledge of Israel’s deliverance. So when He came ‘in the likeness of men,’ He declared Himself the I AM. The Child of Bethlehem, the meek and lowly Saviour, is God ‘manifest in the flesh.’ 1 Timothy 3:16. And to us He says: ‘I AM the Good Shepherd.’ ‘I AM the living Bread.’ ‘I AM the Way, the Truth, and the Life.’ ‘All power is given unto Me in heaven and in earth.’ John 10:11; 6:51; 14:6; Matthew 28:18. I AM the assurance of every promise. I AM; be not afraid. ‘God with us’ is the surety of our deliverance from sin, the assurance of our power to obey the law of heaven.” The Desire of Ages, 23, 24.

> «Ved sin menneskelighet berørte Kristus menneskeheten; ved sin guddom griper Han Guds trone. Som Menneskesønnen gav Han oss et eksempel på lydighet; som Guds Sønn gir Han oss kraft til å lyde. Det var Kristus som fra busken på Horebs berg talte til Moses og sa: ‘JEG ER DEN JEG ER…. Så skal du si til Israels barn: JEG ER har sendt meg til dere.’ 2 Mosebok 3:14. Dette var pantet på Israels utfrielse. Da Han så kom ‘i menneskers likhet’, erklærte Han seg selv som JEG ER. Barnet i Betlehem, den milde og ydmyke Frelser, er Gud ‘åpenbart i kjød.’ 1 Timoteus 3:16. Og til oss sier Han: ‘JEG ER den gode hyrde.’ ‘JEG ER det levende brød.’ ‘JEG ER veien, sannheten og livet.’ ‘Meg er gitt all makt i himmel og på jord.’ Johannes 10:11; 6:51; 14:6; Matteus 28:18. JEG ER vissheten om ethvert løfte. JEG ER; frykt ikke. ‘Gud med oss’ er garantien for vår utfrielse fra synd, vissheten om vår kraft til å lyde himmelens lov.» Slektenes håp, 23, 24.

Back to Articles