Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Fifty

Daniels bok – nummer hundre og femti

Interpretation of Ezekiel 37 and Its Relevance to the Last Days

Tolkning av Esekiel 37 og dens relevans for de siste dager

Author

Jeff Pippenger

Published

March 21, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

After Ezekiel describes the process of the two nations becoming one, he then identifies that the nation would be ruled by King David, and that he will enter into covenant with them and that His tabernacle will be with them.

Etter at Esekiel har beskrevet prosessen hvorved de to nasjonene blir ett, fastslår han deretter at nasjonen skal bli styrt av kong David, og at han vil inngå en pakt med dem, og at hans tabernakel skal være hos dem.

> Neither shall they defile themselves any more with their idols, nor with their detestable things, nor with any of their transgressions: but I will save them out of all their dwelling places, wherein they have sinned, and will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God. And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children for ever: and my servant David shall be their prince forever. Moreover I will make a covenant of peace with them; it shall be an everlasting covenant with them: and I will place them, and multiply them, and will set my sanctuary in the midst of them for evermore. My tabernacle also shall be with them: yea, I will be their God, and they shall be my people. And the heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them for evermore. Ezekiel 37:23–28.

> De skal ikke lenger gjøre seg urene med sine avguder, heller ikke med sine avskyelige ting eller med noen av sine overtredelser; men jeg vil frelse dem ut fra alle deres bosteder, hvor de har syndet, og jeg vil rense dem. Så skal de være mitt folk, og jeg vil være deres Gud. Og min tjener David skal være konge over dem, og de skal alle ha én hyrde. De skal også vandre etter mine lover og holde mine forskrifter og gjøre etter dem. Og de skal bo i det landet som jeg gav til min tjener Jakob, der deres fedre bodde; og de skal bo der, både de og deres barn og deres barnebarn, til evig tid. Og min tjener David skal være deres fyrste for evig. Og jeg vil slutte en fredspakt med dem; den skal være en evig pakt med dem. Og jeg vil grunnfeste dem og gjøre dem mange, og jeg vil sette min helligdom midt iblant dem til evig tid. Min bolig skal også være hos dem; ja, jeg vil være deres Gud, og de skal være mitt folk. Og folkeslagene skal kjenne at jeg er Herren, som helliger Israel, når min helligdom er midt iblant dem til evig tid. Esekiel 37:23–28.

Ezekiel chapter thirty-seven is providing a very detailed presentation of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. The two sticks that are to become one nation when divinity is combined with humanity, and they will have a king over them. The one nation is God’s church of the last days, who are the one hundred and forty-four thousand. The two sticks are the two periods of scattering for the northern and southern kingdoms of Israel. Those two sticks are those who Paul identifies as the “body,” when he also identifies Christ as the “head” of that body. Ezekiel identifies Paul’s “head,” as “king David,” and the “body,” as “one nation.”

Esekiel kapittel trettisju gir en svært detaljert fremstilling av beseglingen av de hundre og førtifire tusen. De to stavene som skal bli til ett folk når guddommelighet forenes med menneskelighet, og de skal ha én konge over seg. Det ene folket er Guds menighet i de siste dager, som er de hundre og førtifire tusen. De to stavene er de to periodene med adspredelse for Israels nordlige og sørlige riker. Disse to stavene er dem Paulus identifiserer som «legemet», når han også identifiserer Kristus som «hodet» for dette legemet. Esekiel identifiserer Paulus’ «hode» som «kong David», og «legemet» som «ett folk».

In the message which was provided to Adventism in 1856, as represented by the unfinished series on the “seven times” by Hiram Edson in 1856, Edson refers to Isaiah, chapter seven’s prophecy of sixty-five years as the biblical point of reference for the starting points of both periods of seven times. The sixty-five year time prophecy is placed in an enigmatic context, similar to the passages in the book of Revelation that state, “he who hath ears, let him hear.” If you have eyes that can perceive, and ears that can understand, there is something very wonderful in that passage.

I det budskapet som ble gitt til adventismen i 1856, slik det er representert ved Hiram Edsons ufullførte serie om «de syv tider» fra 1856, henviser Edson til profetien i Jesaja, kapittel syv, om sekstifem år som det bibelske referansepunktet for utgangspunktene for begge periodene med syv tider. Tidsprofetien om sekstifem år er plassert i en gåtefull sammenheng, lik de avsnittene i Åpenbaringens bok som sier: «den som har ører, han høre.» Dersom du har øyne som kan se, og ører som kan forstå, er det noe meget underfullt i det avsnittet.

> For the head of Syria is Damascus, and the head of Damascus is Rezin; and within threescore and five years shall Ephraim be broken, that it be not a people. And the head of Ephraim is Samaria, and the head of Samaria is Remaliah’s son. If ye will not believe, surely ye shall not be established. Isaiah 7:8, 9.

> For Syrias hode er Damaskus, og Damaskus’ hode er Resin; og innen sekstifem år skal Efraim bli knust, så det ikke lenger er et folk. Og Efraims hode er Samaria, og Samarias hode er Remaljas sønn. Dersom dere ikke tror, skal dere visselig ikke bli stående. Jesaja 7:8, 9.

The sixty-five year prophecy began in 742 BC, and within those sixty-five years, nineteen years later in 723 BC, the northern kingdom of Israel was taken into slavery by Assyria, and when those years ended in 677 BC, Manasseh was taken captive by Babylon. Those sixty five years were also represented in the fulfillments of the end of the scatterings of the two nations, that were to become one stick in Ezekiel’s narrative. They marked 1798, 1844 and 1863, respectively. In the verses which identify the message that was rejected in 1863 there is a special prophetic revelation in which the prophecy is couched.

Profetien om de sekstifem årene begynte i 742 f.Kr., og innenfor disse sekstifem årene, nitten år senere i 723 f.Kr., ble det nordlige kongeriket Israel ført bort i fangenskap av Assyria, og da disse årene var omme i 677 f.Kr., ble Manasse bortført som fange til Babylon. Disse sekstifem årene var også fremstilt i oppfyllelsene ved avslutningen av de to nasjonenes adspredelser, de som skulle bli én stav i Esekiels beretning. De markerte henholdsvis 1798, 1844 og 1863. I de versene som identifiserer budskapet som ble forkastet i 1863, finnes det en særskilt profetisk åpenbaring som profetien er innfattet i.

It is the revelation that the “head” of a nation is its capital city, and that the “head” of the capital city is the king. It provides two witnesses to this revelation, and then brings the entire prophecy and revelation to a conclusion with the enigma that, “If ye will not believe, surely ye shall not be established.” If you do not believe that the king is the head, and that the head is the capital city, then you will not be established.

Det er åpenbaringen om at en nasjons «hode» er dens hovedstad, og at «hodet» for hovedstaden er kongen. Den fremfører to vitner til denne åpenbaringen, og fører deretter hele profetien og åpenbaringen til en avslutning med gåten: «Dersom I ikke vil tro, skal I visselig ikke bli stående.» Hvis dere ikke tror at kongen er hodet, og at hodet er hovedstaden, da skal dere ikke bli stående.

Ezekiel’s nation that is produced by joining the two sticks of the northern and southern kingdoms, was to have a king, which is a head, which is the capital city of the nation. The entire passage of Ezekiel is speaking to the prophetic characteristics of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which represents the joining together of Divinity with humanity during the period of the sounding of the seventh trumpet of Islam of the third woe.

Esekiels nasjon, som blir til ved sammenføyningen av de to stavene fra de nordlige og sørlige rikene, skulle ha en konge, som er et hode, som er nasjonens hovedstad. Hele avsnittet hos Esekiel taler om de profetiske kjennetegn ved beseglingen av de hundre og førtifire tusen, som representerer sammenføyningen av guddommelighet med menneskelighet i løpet av perioden da Islams syvende basun under det tredje ve lyder.

The days of the sounding of the Seventh Trumpet, in Revelation chapter ten, began when there was to be “time no longer,” which was October 22, 1844, when the third angel arrived. At that point John experienced the bitterness of that date, and he was there and then told to measure the temple, but leave off the history of the twelve hundred and sixty years of the trampling down of the sanctuary and host, for that period was given to the Gentiles.

Dagene da den sjuende basun lød, i Åpenbaringen kapittel ti, begynte da det ikke lenger skulle være «tid», hvilket var 22. oktober 1844, da den tredje engel kom. På det tidspunkt erfarte Johannes bitterheten ved den dato, og han ble der og da befalt å måle templet, men å la være historien om de tolv hundre og seksti år da helligdommen og hæren ble nedtrådt, for den perioden var gitt til hedningene.

> And the angel which I saw stand upon the sea and upon the earth lifted up his hand to heaven, And sware by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer: But in the days of the voice of the seventh angel, when he shall begin to sound, the mystery of God should be finished, as he hath declared to his servants the prophets. And the voice which I heard from heaven spake unto me again, and said, Go and take the little book which is open in the hand of the angel which standeth upon the sea and upon the earth.

> Og engelen som jeg så stå på havet og på jorden, løftet sin hånd opp mot himmelen og svor ved ham som lever i all evighet, han som skapte himmelen og det som er i den, og jorden og det som er på den, og havet og det som er i det, at det ikke lenger skulle være noen tid; men i de dager da den sjuende engels røst høres, når han begynner å blåse i basunen, da skal Guds hemmelighet fullendes, slik som han har forkynt for sine tjenere profetene. Og røsten som jeg hørte fra himmelen, talte igjen til meg og sa: Gå og ta den lille boken som er åpnet i hånden på engelen som står på havet og på jorden.

> And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. And he said unto me, Thou must prophesy again before many peoples, and nations, and tongues, and kings. And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 10:5–11:2.

> Og jeg gikk bort til engelen og sa til ham: Gi meg den lille boken. Og han sa til meg: Ta den og et den opp; og den skal gjøre din buk bitter, men i din munn skal den være søt som honning. Og jeg tok den lille boken av engelens hånd og åt den opp; og i min munn var den søt som honning; og så snart jeg hadde ett den, ble min buk bitter. Og han sa til meg: Du må igjen profetere om mange folk og nasjoner og tungemål og konger. Og det ble gitt meg et rør lik en stav; og engelen stod der og sa: Stå opp og mål Guds tempel og alteret og dem som tilber der. Men forgården som er utenfor templet, la den være ute og mål den ikke; for den er gitt til hedningene, og den hellige stad skal de trå under fot i førtito måneder. Åpenbaringen 10:5–11:2.

The temple which John was to measure on October 22, 1844, was the temple which had worshippers “therein.” The courtyard was to be left off. The temple which has an altar, that also has worshippers therein is the holy place of the heavenly sanctuary. There was an altar in the courtyard, but that was to be left off, so the only other altar in God’s sanctuary is the altar of incense that is located in the Holy Place. At the arrival of the third angel in 1844, which typified the third angel’s arrival at the beginning of the sealing time on September 11, 2001, the temple consisted of only two apartments.

Tempelet som Johannes skulle måle den 22. oktober 1844, var det tempelet som hadde tilbedere «deri». Forgården skulle holdes utenfor. Det tempelet som har et alter, og som også har tilbedere deri, er det hellige i den himmelske helligdom. Det fantes et alter i forgården, men dette skulle holdes utenfor; derfor er det eneste andre alteret i Guds helligdom røkelsesalteret, som er plassert i Det hellige. Ved den tredje engels ankomst i 1844, som var et forbilde på den tredje engels ankomst ved begynnelsen av beseglingstiden den 11. september 2001, bestod tempelet av bare to avdelinger.

The Holy Place was a symbol of the Church, which Paul identifies as the body, and the Most Holy Place was a symbol of the head of the body. The holy place is a symbol of humanity, and the Most Holy Place is the symbol of divinity. The altar, and the smoke that ascended from the altar, which rose up and entered into the Most Holy Place, represents the point where humanity connected with divinity. Mankind can only enter the Most Holy Place by faith, but the experience of faithful people is located in the Holy Place.

Det hellige var et symbol på Kirken, som Paulus identifiserer som legemet, og Det aller helligste var et symbol på legemets hode. Det hellige er et symbol på menneskeligheten, og Det aller helligste er symbolet på guddommeligheten. Alteret, og røyken som steg opp fra alteret, som steg opp og gikk inn i Det aller helligste, representerer punktet hvor menneskeligheten ble forbundet med guddommeligheten. Menneskeheten kan bare tre inn i Det aller helligste ved tro, men de trofastes erfaring er forlagt til Det hellige.

There they are to eat the Word of God, as represented by the loaves upon the table of showbread. There they are to let their light shine before men, and glorify their heavenly father, as represented by the seven-branched candlestick, which we are informed represents the Church. There they are to connect with divinity as their prayers ascend with the merits of Christ into the very presence of the Divine.

Der skal de ete Guds Ord, slik det er framstilt ved brødene på skuebrødsbordet. Der skal de la sitt lys skinne for menneskene og ære sin himmelske Fader, slik det er framstilt ved den sjuarmede lysestaken, som vi får vite representerer menigheten. Der skal de knytte forbindelse med guddommeligheten idet deres bønner stiger opp med Kristi fortjenester inn i selve den guddommelige nærvær.

From 1798 to 1844, the Architect of the Temple raised up a temple of humanity which He intended to combine with His temple of divinity, but humanity rebelled. As of 2001, He once again is raising up the temple of humanity, represented as the one hundred and forty-four thousand. According to Ezekiel, “king David” is to reign over the nation, which is transformed from a valley of dead dry Laodicean bones, into the mighty army which is lifted up as an ensign at the soon-coming Sunday law.

Fra 1798 til 1844 reiste Templets Arkitekt opp et menneskelighetens tempel som Han hadde til hensikt å forene med sitt guddommelighetens tempel, men menneskeheten gjorde opprør. Fra og med 2001 reiser Han på ny opp menneskelighetens tempel, fremstilt som de hundre og førtifire tusen. Ifølge Esekiel skal «kong David» herske over nasjonen, som blir forvandlet fra en dal av døde, tørre laodikeiske ben til den mektige hæren som blir løftet opp som et banner ved den snart kommende søndagsloven.

The southern kingdom of Judah, is where the capital city of Jerusalem was located, and the nation, king and capital represent the “head.” Surely if you believe, you shall be established. In the relationship of the northern and southern kingdoms, Judah was the “head,” it was where the capitol was, and it is the city which the Lord chose to place His name. The northern kingdom was the “body”. Because of Solomon’s apostasy the Lord raised up adversaries against Solomon. One of those adversaries was Jeroboam, who became the first king of the divided northern kingdom of Israel.

Det sørlige riket Juda var stedet der hovedstaden Jerusalem lå, og nasjonen, kongen og hovedstaden representerer «hodet». Dersom dere tror, skal dere visselig bli stående. I forholdet mellom det nordlige og det sørlige riket var Juda «hodet»; det var der hovedstaden lå, og det er den byen Herren utvalgte til å la sitt navn bo. Det nordlige riket var «kroppen». På grunn av Salomos frafall reiste Herren opp motstandere mot Salomo. En av disse motstanderne var Jeroboam, som ble den første kongen i det delte nordriket Israel.

> And Jeroboam the son of Nebat, an Ephrathite of Zereda, Solomon’s servant, whose mother’s name was Zeruah, a widow woman, even he lifted up his hand against the king. And this was the cause that he lifted up his hand against the king: Solomon built Millo, and repaired the breaches of the city of David his father. And the man Jeroboam was a mighty man of valour: and Solomon seeing the young man that he was industrious, he made him ruler over all the charge of the house of Joseph. And it came to pass at that time when Jeroboam went out of Jerusalem, that the prophet Ahijah the Shilonite found him in the way; and he had clad himself with a new garment; and they two were alone in the field: And Ahijah caught the new garment that was on him, and rent it in twelve pieces: And he said to Jeroboam, Take thee ten pieces: for thus saith the Lord, the God of Israel, Behold, I will rend the kingdom out of the hand of Solomon, and will give ten tribes to thee: (But he shall have one tribe for my servant David’s sake, and for Jerusalem’s sake, the city which I have chosen out of all the tribes of Israel:)

> Og Jeroboam, sønn av Nebat, en efraimitt fra Sereda, Salomos tjener, hvis mors navn var Serua, en enke, også han løftet sin hånd mot kongen. Og dette var grunnen til at han løftet sin hånd mot kongen: Salomo bygde Millo og utbedret bruddene i byen til David, sin far. Og mannen Jeroboam var en mektig og tapper mann; og da Salomo så den unge mannen, at han var arbeidsom, satte han ham over alt arbeidet for Josefs hus. Og det skjedde på den tid, da Jeroboam drog ut fra Jerusalem, at profeten Ahia fra Sjilo fant ham på veien; og han hadde kledd seg i en ny kappe, og de var bare de to ute på marken. Da tok Ahia den nye kappen som han hadde på seg, og rev den i tolv stykker. Og han sa til Jeroboam: Ta deg ti stykker; for så sier Herren, Israels Gud: Se, jeg vil rive riket ut av Salomos hånd og gi deg ti stammer. (Men én stamme skal han ha for min tjener Davids skyld og for Jerusalems skyld, den byen som jeg har utvalgt blant alle Israels stammer.)

> Because that they have forsaken me, and have worshipped Ashtoreth the goddess of the Zidonians, Chemosh the god of the Moabites, and Milcom the god of the children of Ammon, and have not walked in my ways, to do that which is right in mine eyes, and to keep my statutes and my judgments, as did David his father. Howbeit I will not take the whole kingdom out of his hand: but I will make him prince all the days of his life for David my servant’s sake, whom I chose, because he kept my commandments and my statutes: But I will take the kingdom out of his son’s hand, and will give it unto thee, even ten tribes. And unto his son will I give one tribe, that David my servant may have a light alway before me in Jerusalem, the city which I have chosen me to put my name there. 1 Kings 11:26–36.

> Fordi de har forlatt meg og tilbedt Asjtoret, sidoniernes gudinne, Kemosj, moabittenes gud, og Milkom, ammonittenes gud, og ikke vandret på mine veier for å gjøre det som er rett i mine øyne og holde mine lover og mine forskrifter, slik som David, hans far, gjorde. Men jeg vil ikke ta hele kongeriket ut av hans hånd; jeg vil gjøre ham til fyrste alle hans levedager for min tjener Davids skyld, ham som jeg utvalgte, fordi han holdt mine bud og mine lover. Men jeg vil ta kongeriket ut av hans sønns hånd og gi det til deg, ja, ti stammer. Og hans sønn vil jeg gi én stamme, for at David, min tjener, alltid skal ha en lampe for mitt åsyn i Jerusalem, den byen som jeg har utvalgt til å sette mitt navn der. 1 Kong 11:26–36.

The nation that was created when Ezekiel joined the two sticks was to have “David” as king, and David ruled from Jerusalem, which is the capital city where God chose to place His name. The ten northern tribes were a symbol of the body, and Jerusalem was the symbol of the head. Because of the sins of Manasseh, Judah was carried to Babylon in captivity in 677 BC, thus beginning the scattering of the “seven times” against the southern kingdom. At that time the Lord rejected Jerusalem.

Nasjonen som ble skapt da Esekiel føyde de to stavene sammen, skulle ha «David» som konge, og David hersket fra Jerusalem, som er hovedstaden hvor Gud valgte å la sitt navn bo. De ti nordlige stammene var et symbol på kroppen, og Jerusalem var symbolet på hodet. På grunn av Manasses synder ble Juda bortført til Babylon i fangenskap i 677 f.Kr., og dermed begynte spredningen gjennom de «sju tider» over det sørlige riket. På den tiden forkastet Herren Jerusalem.

> Notwithstanding the Lord turned not from the fierceness of his great wrath, wherewith his anger was kindled against Judah, because of all the provocations that Manasseh had provoked him withal. And the Lord said, I will remove Judah also out of my sight, as I have removed Israel, and will cast off this city Jerusalem which I have chosen, and the house of which I said, My name shall be there. 2 Kings 23:26, 27.

> Likevel vendte Herren seg ikke bort fra gløden i sin store vrede, den som hans harme var opptent med mot Juda på grunn av alle de krenkelser som Manasse hadde egget ham til. Og Herren sa: Også Juda vil jeg støte bort fra mitt åsyn, slik som jeg har støtt Israel bort, og jeg vil forkaste denne byen, Jerusalem, som jeg har utvalgt, og huset som jeg sa om: Mitt navn skal være der. 2 Kong 23:26, 27.

It was in the “house” in Jerusalem where He chose to place His name, and the city and the house were cast off, but a promise was made by Zechariah that the Lord would once again choose Jerusalem.

Det var i «huset» i Jerusalem at Han valgte å la sitt navn bo, og byen og huset ble forkastet, men ved Sakarja ble det gitt et løfte om at Herren atter skulle utvelge Jerusalem.

> Then the angel of the Lord answered and said, O Lord of hosts, how long wilt thou not have mercy on Jerusalem and on the cities of Judah, against which thou hast had indignation these threescore and ten years? And the Lord answered the angel that talked with me with good words and comfortable words. So the angel that communed with me said unto me, Cry thou, saying, Thus saith the Lord of hosts; I am jealous for Jerusalem and for Zion with a great jealousy. And I am very sore displeased with the heathen that are at ease: for I was but a little displeased, and they helped forward the affliction. Therefore thus saith the Lord; I am returned to Jerusalem with mercies: my house shall be built in it, saith the Lord of hosts, and a line shall be stretched forth upon Jerusalem.

> Da svarte Herrens engel og sa: Herre, hærskarenes Gud, hvor lenge vil du la være å miskunne deg over Jerusalem og Judas byer, som du har vært harm på i disse sytti år? Og Herren svarte engelen som talte med meg, med gode ord, trøstefulle ord. Så sa engelen som talte med meg til meg: Rop ut og si: Så sier hærskarenes Herre: Jeg brenner av nidkjærhet for Jerusalem og for Sion, ja, med stor nidkjærhet. Og jeg er meget vred på de hedningefolk som lever trygt; for jeg var bare lite vred, men de hjalp til å fremme ulykken. Derfor, så sier Herren: Jeg vender tilbake til Jerusalem med miskunnhet; mitt hus skal bygges i den, sier hærskarenes Herre, og målesnoren skal strekkes ut over Jerusalem.

> Cry yet, saying, Thus saith the Lord of hosts; My cities through prosperity shall yet be spread abroad; and the Lord shall yet comfort Zion, and shall yet choose Jerusalem. Then lifted I up mine eyes, and saw, and behold four horns. And I said unto the angel that talked with me, What be these? And he answered me, These are the horns which have scattered Judah, Israel, and Jerusalem. And the Lord shewed me four carpenters. Then said I, What come these to do? And he spake, saying, These are the horns which have scattered Judah, so that no man did lift up his head: but these are come to fray them, to cast out the horns of the Gentiles, which lifted up their horn over the land of Judah to scatter it.

> Rop ennå og si: Så sier Herren, hærskarenes Gud: Mine byer skal atter flyte over av velstand, og Herren skal atter trøste Sion og atter utvelge Jerusalem. Så løftet jeg mine øyne og så, og se, fire horn. Og jeg sa til engelen som talte med meg: Hva er disse? Og han svarte meg: Dette er de horn som har spredt Juda, Israel og Jerusalem. Og Herren viste meg fire smeder. Da sa jeg: Hva kommer disse for å gjøre? Og han talte og sa: Dette er de horn som har spredt Juda, så ingen mann løftet sitt hode; men disse er kommet for å skremme dem, for å slå ned folkeslagenes horn, de som løftet sitt horn over Judas land for å spre det.

> I lifted up mine eyes again, and looked, and behold a man with a measuring line in his hand. Then said I, Whither goest thou? And he said unto me, To measure Jerusalem, to see what is the breadth thereof, and what is the length thereof. And, behold, the angel that talked with me went forth, and another angel went out to meet him, And said unto him, Run, speak to this young man, saying, Jerusalem shall be inhabited as towns without walls for the multitude of men and cattle therein: For I, saith the Lord, will be unto her a wall of fire round about, and will be the glory in the midst of her. Ho, ho, come forth, and flee from the land of the north, saith the Lord: for I have spread you abroad as the four winds of the heaven, saith the Lord. Deliver thyself, O Zion, that dwellest with the daughter of Babylon. For thus saith the Lord of hosts; After the glory hath he sent me unto the nations which spoiled you: for he that toucheth you toucheth the apple of his eye.

> Jeg løftet igjen mine øyne og så, og se, en mann med en målesnor i sin hånd. Da sa jeg: Hvor går du hen? Og han sa til meg: For å måle Jerusalem, for å se hvor stor bredden er og hvor stor lengden er. Og se, engelen som talte med meg, gikk fram, og en annen engel gikk ut for å møte ham, og sa til ham: Løp, tal til denne unge mannen og si: Jerusalem skal være bebodd som byer uten murer, på grunn av mengden av mennesker og fe der. For jeg, sier Herren, skal være en ildmur rundt henne, og jeg skal være herligheten i hennes midte. Ho, ho, fly, kom dere bort fra landet i nord, sier Herren; for jeg har spredt dere ut som himmelens fire vinder, sier Herren. Berg deg, Sion, du som bor hos Babylons datter. For så sier Herren, hærskarenes Gud: Etter herligheten har han sendt meg til folkene som plyndret dere; for den som rører ved dere, rører ved hans øyesten.

> For, behold, I will shake mine hand upon them, and they shall be a spoil to their servants: and ye shall know that the Lord of hosts hath sent me. Sing and rejoice, O daughter of Zion: for, lo, I come, and I will dwell in the midst of thee, saith the Lord. And many nations shall be joined to the Lord in that day, and shall be my people: and I will dwell in the midst of thee, and thou shalt know that the Lord of hosts hath sent me unto thee. And the Lord shall inherit Judah his portion in the holy land, and shall choose Jerusalem again. Be silent, O all flesh, before the Lord: for he is raised up out of his holy habitation. Zechariah 1:12–2:13.

> For se, jeg vil svinge min hånd over dem, og de skal bli et bytte for sine tjenere; og dere skal kjenne at hærskarenes Herre har sendt meg. Syng og gled deg, du Sions datter; for se, jeg kommer, og jeg vil bo i din midte, sier Herren. Og mange folkeslag skal slutte seg til Herren på den dag, og de skal være mitt folk; og jeg vil bo i din midte, og du skal kjenne at hærskarenes Herre har sendt meg til deg. Og Herren skal ta Juda i eie som sin del i det hellige land, og han skal igjen utvelge Jerusalem. Vær stille, alt kjød, for Herrens åsyn; for han har reist seg fra sin hellige bolig. Sakarja 1:12–2:13.

The promises of the Lord once again choosing Jerusalem were fulfilled when ancient Israel rebuilt Jerusalem after their captivity in Babylon, but the prophets speak more about the last days than the days in which they lived. The Lord was “raised up out of his holy temple,” on October 22, 1844, when He arose and moved from the Holy Place to the Most Holy Place, at which time “all flesh” was to “be silent” before the Lord,” for the antitypical Day of Atonement had arrived, in agreement with Habakkuk TWO-TWENTY.

Løftene om at Herren på ny skulle utvelge Jerusalem, ble oppfylt da det gamle Israel gjenoppbygde Jerusalem etter sitt fangenskap i Babylon; men profetene taler mer om de siste dager enn om de dager de selv levde i. Herren ble «reist opp fra sitt hellige tempel» den 22. oktober 1844, da Han stod opp og gikk fra Det hellige til Det aller helligste, på hvilket tidspunkt «alt kjød» skulle «tie» for Herren, for den motbilledlige forsoningsdagen var kommet, i samsvar med Habakkuk 2,20.

> But the Lord is in his holy temple: let all the earth keep silence before him. Habakkuk 2:20.

> Men Herren er i sitt hellige tempel; all jorden tie for hans åsyn. Habakkuk 2:20.

At that time, John in chapter eleven of Revelation was told to measure the temple, which Zechariah witnessed when he “lifted up” his “eyes again, and looked, and behold a man with a measuring line in his hand”. Then Zechariah said, “Whither goest thou?” And John said unto Zechariah, “To measure Jerusalem, to see what is the breadth thereof, and what is the length thereof.” The history of the rebuilding of Jerusalem after the seventy year captivity, and the history that began in 1798 but ended in rebellion when the third angel arrived in 1844, both identify the work that began on September 11, 2001.

På den tid fikk Johannes i kapittel elleve i Åpenbaringen befaling om å måle templet, som Sakarja var vitne til da han «løftet atter» sine «øyne opp og så, og se, en mann med en målesnor i sin hånd». Da sa Sakarja: «Hvor går du?» Og Johannes sa til Sakarja: «For å måle Jerusalem, for å se hvor stor bredden er, og hvor stor lengden er.» Historien om gjenoppbyggingen av Jerusalem etter de sytti år i fangenskap, og historien som begynte i 1798, men endte i opprør da den tredje engel kom i 1844, identifiserer begge det arbeidet som begynte den 11. september 2001.

The southern kingdom, the city of Jerusalem, and king David are all the “head” where the character of God is to be manifested. The northern kingdom represents the “body”, and when the Lord determined to once again “have mercy on Jerusalem” and to “comfort her” and to once again “choose her”, He is identifying the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which includes the joining together of the dead dry bones of Laodicea, and thereafter the revival of those bones into a mighty army.

Det sørlige riket, byen Jerusalem og kong David er alle «hodet» der Guds karakter skal bli åpenbart. Det nordlige riket representerer «kroppen», og da Herren besluttet igjen å «miskunne seg over Jerusalem» og å «trøste henne» og igjen å «utvelge henne», identifiserer Han beseglingen av de hundre og førtifire tusen, hvilket innbefatter sammenføyningen av Laodikeas døde, tørre ben, og deretter oppvekkelsen av disse ben til en mektig hær.

That work is represented in Ezekiel chapter thirty-seven, and it is represented by the northern and southern kingdoms, which provide a simile of the work of fulfilling the covenant promise to write His law upon the hearts and minds of the one hundred and forty-four thousand. Of the two sticks, one and one only is identified as the head, and if you believe, if your eyes can perceive and your ears can understand, this identifies the other stick as the body.

Dette verket er framstilt i Esekiel kapittel trettisju, og det er framstilt ved det nordlige og det sørlige riket, som utgjør en lignelse om verket med å oppfylle paktsløftet om å skrive Hans lov på de hundre og førtifiretusens hjerter og sinn. Av de to stavene blir én, og bare én, utpekt som hodet, og dersom du tror, dersom dine øyne kan se og dine ører kan forstå, så identifiserer dette den andre staven som legemet.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> “Upon the foundation that Christ Himself had laid, the apostles built the church of God. In the Scriptures the figure of the erection of a temple is frequently used to illustrate the building of the church. Zechariah refers to Christ as the Branch that should build the temple of the Lord. He speaks of the Gentiles as helping in the work: ‘They that are far off shall come and build in the temple of the Lord;’ and Isaiah declares, ‘The sons of strangers shall build up thy walls.’ Zechariah 6:12, 15; Isaiah 60:10.

> «På den grunnvoll som Kristus selv hadde lagt, bygde apostlene Guds menighet. I Skriften blir bildet av oppføringen av et tempel ofte brukt for å illustrere oppbyggelsen av menigheten. Sakarja viser til Kristus som den Gren som skulle bygge Herrens tempel. Han taler om hedningene som hjelpere i verket: «De som er langt borte, skal komme og bygge på Herrens tempel»; og Jesaja erklærer: «Utlendingers sønner skal bygge opp dine murer.» Sakarja 6:12, 15; Jesaja 60:10.»

> “Writing of the building of this temple, Peter says, ‘To whom coming, as unto a living stone, disallowed indeed of men, but chosen of God, and precious, ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ.’ 1 Peter 2:4, 5.

> Om oppføringen av dette tempel skriver Peter: «Kom til ham, den levende stein, som vel ble forkastet av mennesker, men er utvalgt av Gud og dyrebar; og bli også dere, som levende steiner, oppbygd til et åndelig hus, et hellig presteskap, til å bære fram åndelige offer, som er Gud til behag ved Jesus Kristus.» 1 Peter 2:4, 5.

> “In the quarry of the Jewish and the Gentile world the apostles labored, bringing out stones to lay upon the foundation. In his letter to the believers at Ephesus, Paul said, ‘Now therefore ye are no more strangers and foreigners, but fellow citizens with the saints, and of the household of God; and are built upon the foundation of the apostles and prophets, Jesus Christ Himself being the Chief Cornerstone; in whom all the building fitly framed together groweth unto an holy temple in the Lord: in whom ye also are builded together for an habitation of God through the Spirit.’ Ephesians 2:19–22.

> «I steinbruddet fra den jødiske og den hedenske verden arbeidet apostlene og hentet fram steiner som skulle legges på grunnvollen. I sitt brev til de troende i Efesos sa Paulus: ‘Så er dere da ikke lenger fremmede og utlendinger, men de helliges medborgere og Guds husfolk; dere er bygd opp på apostlenes og profetenes grunnvoll, mens Jesus Kristus selv er hovedhjørnesteinen. I ham blir hele bygningen føyd sammen og vokser til et hellig tempel i Herren; i ham blir også dere bygd opp sammen til en Guds bolig i Ånden.’ Efeserne 2:19–22.»

> “And to the Corinthians he wrote: ‘According to the grace of God which is given unto me, as a wise master builder, I have laid the foundation, and another buildeth thereon. But let every man take heed how he buildeth thereupon. For other foundation can no man lay than that is laid, which is Jesus Christ. Now if any man build upon this foundation gold, silver, precious stones, wood, hay, stubble; every man’s work shall be made manifest: for the day shall declare it, because it shall be revealed by fire; and the fire shall try every man’s work of what sort it is.” 1 Corinthians 3:10–13.

> Og til korinterne skrev han: «Etter den Guds nåde som er gitt meg, har jeg som en vis byggmester lagt grunnvollen, og en annen bygger videre på den. Men enhver må se til hvordan han bygger på den. For ingen kan legge noen annen grunnvoll enn den som er lagt, som er Jesus Kristus. Men om noen bygger på denne grunnvoll med gull, sølv, kostbare steiner, tre, høy, strå, da skal enhvers verk bli åpenbart; for dagen skal gjøre det klart, fordi den blir åpenbart med ild; og ilden skal prøve hvers manns verk, av hva slag det er.» 1 Korinterne 3:10–13.

> “The apostles built upon a sure foundation, even the Rock of Ages. To this foundation they brought the stones that they quarried from the world. Not without hindrance did the builders labor. Their work was made exceedingly difficult by the opposition of the enemies of Christ. They had to contend against the bigotry, prejudice, and hatred of those who were building upon a false foundation. Many who wrought as builders of the church could be likened to the builders of the wall in Nehemiah’s day, of whom it is written: ‘They which builded on the wall, and they that bare burdens, with those that laded, everyone with one of his hands wrought in the work, and with the other hand held a weapon.’ Nehemiah 4:17.” Acts of the Apostles, 595–597.

> «Apostlene bygde på en sikker grunnvoll, selve evighetens Klippe. Til denne grunnvollen brakte de steinene som de brøt ut av verden. Ikke uten hindringer arbeidet bygningsmennene. Deres verk ble gjort overmåte vanskelig ved motstanden fra Kristi fiender. De måtte kjempe mot trangsyntheten, fordommene og hatet hos dem som bygde på en falsk grunnvoll. Mange av dem som virket som byggere på menigheten, kunne sammenlignes med murbyggerne på Nehemjas tid, om hvem det er skrevet: «De som bygde på muren, og de som bar byrder, og de som lesset på, arbeidet hver med den ene hånden på verket, og med den andre holdt han et våpen.» Nehemja 4:17.» Apostlenes gjerninger, 595–597.

Back to Articles