Article

# Panium - Number Four

Panium – Nummer fire

An Alliance

En allianse

Author

Jeff Pippenger

Published

March 4, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the history of Panium an alliance was formed between Antiochus Magnus and Philip of Macedon. The battle was directly carried out against the child Ptolemy V by Antiochus, and Philip contributed in the sense that his warfare in other parts of the realm prevented other armies from coming to the aid of the Egyptian child king. This means that Putin, the final king of the south—typified by the child king of Egypt (child meaning last generation prophetically) is defeated by Trump represented as Antiochus Magnus who defeated Ptolemy V at Panium and as Reagan defeated the USSR in 1989.

I Paniums historie ble det inngått en allianse mellom Antiochus Magnus og Filip av Makedonia. Slaget ble direkte ført av Antiochus mot barnet Ptolemaios V, og Filip bidro i den forstand at hans krigføring i andre deler av riket hindret andre hærer i å komme den egyptiske barnekongen til unnsetning. Dette betyr at Putin, den siste kongen i sør — forbilledliggjort ved Egypts barnekonge (barn betyr profetisk den siste generasjon) — blir beseiret av Trump, representert ved Antiochus Magnus, som beseiret Ptolemaios V ved Panium, og slik Reagan beseiret Sovjetunionen i 1989.

Philip means “a lover of horses” and “horses” symbolize both military and economic power. Horses pull chariots and are ridden by soldiers, and horses also move goods to the market. “Horses” are a symbol of “chariots, ships and horsemen” which is the primary symbol of the United States in its proxy relationship with the king of the north as set forth in verse forty.

Filip betyr «en elsker av hester», og «hester» symboliserer både militær og økonomisk makt. Hester trekker vogner og blir ridd av soldater, og hester frakter også varer til markedet. «Hester» er et symbol på «vogner, skip og ryttere», som er det fremste symbolet på Amerikas forente stater i dets stedfortredende forhold til kongen i nord, slik dette fremstilles i vers førti.

Trump’s ally has two typifications in Philip of Macedon and Herod Philip the Tetrarch. Whether it is Herod Philip or Philip of Macedon the symbol identifies one who loves the power supplied to it by either Caesar or Antiochus, respectively. Philip loves horses, and one Philip was from Macedon, which held a central and foundational role in Alexander the Great’s kingdom.

Trumps allierte har to typologiske forbilder i Filip av Makedonia og Herodes Filip tetrarken. Enten det er Herodes Filip eller Filip av Makedonia, identifiserer symbolet en som elsker den makt som tilføres ham henholdsvis av Cæsar eller Antiokus. Filip elsker hester, og én Filip var fra Makedonia, som hadde en sentral og grunnleggende rolle i Aleksander den stores rike.

It was his homeland, the kingdom he inherited from his father, Philip II, and the springboard for his vast empire. Located in the northern part of Greece, Macedon was distinct as the political and military core where Alexander was born (in Pella, 356 BC) and raised, and it provided the initial resources, manpower, and organizational structure that fueled his conquests. In essence, Macedon was the nucleus of Alexander’s kingdom—its starting point, military engine, and the region that anchored his identity as a Macedonian king, even as his empire grew far beyond its borders.

Det var hans hjemland, det riket han arvet fra sin far, Filip II, og springbrettet for hans veldige imperium. Makedonia, som lå i den nordlige delen av Hellas, utmerket seg som det politiske og militære kjerneområdet der Aleksander ble født (i Pella, 356 f.Kr.) og oppvokst, og det skaffet de opprinnelige ressursene, mannskapet og den organisatoriske strukturen som drev hans erobringer frem. I sin kjerne var Makedonia sentrum i Aleksanders rike—dets utgangspunkt, militære drivkraft og den regionen som forankret hans identitet som makedonsk konge, selv mens hans imperium vokste langt utover dets grenser.

Macedon represents the northern area of Alexander’s fourfold kingdom. Thus, one Philip is the Tetrarch, meaning ‘a fourth part,’ and the other Philip is ‘one-fourth’ of the four winds of Alexander’s former empire.

Makedon representerer den nordlige delen av Aleksanders firedelte rike. Derfor er den ene Filip tetrarken, som betyr «en fjerdepart», og den andre Filip er «en fjerdedel» av de fire vindene i Aleksanders tidligere rike.

Herod represents one who rejects the covenant. Esau, the blood line that leads to Herod rejected his birthright. At the very beginning of the history of a chosen covenant people Esau becomes a symbol of those who reject the covenant Christ died to confirm. At the very point where God was going to expand his chosen covenant people into twelve tribes, Esau rebelled. At the end of ancient Israel, when at the cross the Jews claimed they had “no other king than Caesar” the Jewish nation became the symbol at the end which had been typified by Esau in the beginning. Herod’s family tree is made up of the blood line of Esau and the Jews, a blood line symbolized by a rebellious covenant breaker at the beginning and a rebellious covenant people at the end.

Herodes representerer en som forkaster pakten. Esau, den blodslinje som fører til Herodes, forkastet sin førstefødselsrett. Helt ved begynnelsen av historien til et utvalgt paktsfolk blir Esau et symbol på dem som forkaster pakten Kristus døde for å stadfeste. Nettopp på det punkt da Gud skulle utvide sitt utvalgte paktsfolk til tolv stammer, gjorde Esau opprør. Ved slutten av det gamle Israel, da jødene ved korset hevdet at de ikke hadde «annen konge enn keiseren», ble den jødiske nasjon ved enden det symbol som var blitt forebildet ved Esau i begynnelsen. Herodes’ slektstre består av Esaus og jødenes blodslinje, en blodslinje symbolisert ved en opprørsk paktsbryter i begynnelsen og et opprørsk paktsfolk ved enden.

Herod the Great imposed the taxes that brought Joseph and Mary to Bethlehem, and one of his three sons, Herod Antipas the son of Herod the Great ruled during the time of the cross. The period of Christ’s life from His birth to His death is symbolically represented by the family of Herod, thus identifying the history as the time of the chosen people’s visitation, a visitation the Jews by and large never saw.

Herodes den store påla de skattene som brakte Josef og Maria til Betlehem, og en av hans tre sønner, Herodes Antipas, sønn av Herodes den store, hersket på korsets tid. Tidsrommet i Kristi liv fra Hans fødsel til Hans død er således symbolsk fremstilt ved Herodes’ familie, og identifiserer dermed historien som tiden for det utvalgte folkets hjemsøkelse, en hjemsøkelse som jødene i det store og hele aldri så.

Herod the Great murdered the children in response to Jesus’ birth, thus repeating the history of the birth of Moses when Egypt was murdering children. The first child slaughter was an attempt to murder the expected chosen one and the last child slaughter was again an attempt to murder the expected chosen one. The one hundred and forty-four thousand sing the song of Moses and the Lamb, and prophetically a “song” represents an experience. The one hundred and forty-four thousand live in a period that possesses parallel experiences. One of those parallels arrived on January 22, 1973 with a Supreme Court ruling allowing abortions in the USA. In the following forty-nine years roughly 66 million potential candidates to be among the one hundred and forty-four thousand were slaughtered through federally sanctioned abortion.

Herodes den store myrdet barna som en reaksjon på Jesu fødsel, og gjentok dermed historien om Moses’ fødsel, da Egypt myrdet barn. Det første barnemordet var et forsøk på å myrde den forventede utvalgte, og det siste barnemordet var igjen et forsøk på å myrde den forventede utvalgte. De hundre og førtifire tusen synger Moses’ og Lammets sang, og profetisk representerer en «sang» en erfaring. De hundre og førtifire tusen lever i en periode som rommer parallelle erfaringer. En av disse parallellene inntraff den 22. januar 1973 med en høyesterettsavgjørelse som tillot aborter i USA. I de påfølgende førtini årene ble omkring 66 millioner potensielle kandidater til å være blant de hundre og førtifire tusen slaktet gjennom føderalt sanksjonert abort.

Power symbolizes military strength:

Makt symboliserer militær styrke:

> And the beast which I saw was like unto a leopard, and his feet were as the feet of a bear, and his mouth as the mouth of a lion: and the dragon gave him his power, and his seat, and great authority. Revelation 13:2.

> Og dyret som jeg så, var lik en leopard, og dets føtter var som en bjørns føtter, og dets munn som en løves munn; og dragen gav det sin kraft og sin trone og stor myndighet. Åpenbaringen 13:2.

The dragon, who is pagan Rome provided three things for the papacy, i.e. “his power, and his seat, and great authority.” In verse twelve the USA, the earth beast is represented as exercising all the “power” of the beast before him. Yet the word “power” in verse two is a different Greek word than the word translated as “power” in verse twelve. In verse two “power” is G1722: meaning in the face of (literally or figuratively): in the presence (sight) of.

Dragen, som er det hedenske Roma, ga pavedømmet tre ting, nemlig «sin kraft og sitt sete og stor myndighet». I vers tolv fremstilles USA, dyret fra jorden, som et som utøver all «myndigheten» til dyret foran seg. Men ordet «kraft» i vers to er et annet gresk ord enn det ordet som er oversatt med «myndighet» i vers tolv. I vers to betyr «kraft» G1722: i møte med (bokstavelig eller billedlig): i nærvær (åsyn) av.

The word “power” in verse twelve is a different Greek word.

Ordet «makt» i vers tolv er et annet gresk ord.

> And he exerciseth all the power of the first beast before him, and causeth the earth and them which dwell therein to worship the first beast, whose deadly wound was healed. Revelation 13:12.

> Og det utøver hele den første dyrets makt for dets øyne og får jorden og dem som bor der, til å tilbe det første dyret, hvis dødelige sår ble leget. Åpenbaringen 13:12.

The word “power” G1832 here means, (in the sense of ability); privilege, that is, delegated influence: authority, jurisdiction, liberty, power, right, strength. The word “power” in verse twelve is identifying that the earth beast is the sea beast’s delegated authority—the USA is the proxy representative of the sea beast. The USA exercises all the delegated authority of the first beast. In verse two pagan Rome gave three things to the papacy. Clovis gave his military and economic might to the papacy in 496 at the Battle of Tolbiac. Constantine gave the “seat” of the empire away in 330 and Justinian identified the pope as the corrector of heretics and the head of the churches by a decree in 533. Clovis in 496 typifies Reagan in 1989. Reagan typifies Trump.

Ordet «makt» G1832 her betyr (i betydningen evne): privilegium, det vil si delegert innflytelse: autoritet, jurisdiksjon, frihet, makt, rett, styrke. Ordet «makt» i vers tolv identifiserer at jorddyret er sjødyrets delegerte autoritet—USA er sjødyrets stedfortredende representant. USA utøver all den delegerte autoriteten til det første dyret. I vers to ga det hedenske Roma tre ting til pavedømmet. Klodvig ga sin militære og økonomiske styrke til pavedømmet i 496 ved slaget ved Tolbiac. Konstantin ga bort rikets «sete» i 330, og Justinian identifiserte paven som kjetternes korrigerer og kirkens overhode ved et dekret i 533. Klodvig i 496 er et forbilde på Reagan i 1989. Reagan er et forbilde på Trump.

According to Gregory of Tours (writing nearly a century later), Clovis was losing the battle and, in desperation, called upon the Catholic god for aid. His wife, Clotilde, was a Catholic Burgundian princess who had been urging him to convert from paganism. Clovis vowed that if he won, he would adopt Catholicism. The tide turned—whether by divine intervention or military strategy—and Clovis defeated the Alemanni, killing their king and scattering their forces. True to his vow, he converted to Catholicism and was baptized, traditionally dated to Christmas Day 496 in Reims by Bishop Remigius (St. Remi).

Ifølge Gregor av Tours (som skrev nær et århundre senere) var Klodvig i ferd med å tape slaget og påkalte, i sin fortvilelse, den katolske Gud om hjelp. Hans hustru, Klotilde, var en katolsk burgundisk prinsesse som hadde oppfordret ham til å omvende seg fra hedenskapet. Klodvig avla det løfte at dersom han vant, ville han anta katolisismen. Krigslykken snudde seg — enten ved guddommelig inngripen eller militær strategi — og Klodvig beseiret alemannerne, drepte deres konge og spredte deres styrker. Tro mot sitt løfte omvendte han seg til katolisismen og ble døpt, tradisjonelt datert til juledag 496 i Reims av biskop Remigius (St. Remi).

His conversion marked a turning point, making Clovis the first Catholic king among the Germanic rulers (unlike the Arian Christian Visigoths or Ostrogoths). This aligned the Franks with the Roman Church, gaining him support from the Gallo-Roman population and the papacy. Clovis’ baptism is often seen as the symbolic “birth of France” as a Catholic nation, distinguishing it from other barbarian kingdoms that adhered to Arianism or paganism. For this reason, Catholicism refers to France as “the firstborn of the Catholic church,” and also “the eldest daughter of the Catholic church.”

Hans omvendelse markerte et vendepunkt og gjorde Klodvig til den første katolske konge blant de germanske herskerne (i motsetning til de arianske kristne vestgoterne og østgoterne). Dette brakte frankerne i samsvar med den romerske kirke og sikret ham støtte fra den gallo-romerske befolkningen og pavedømmet. Klodvigs dåp blir ofte betraktet som den symbolske «Frankrikes fødsel» som en katolsk nasjon, noe som skilte det fra andre barbariske riker som holdt seg til arianismen eller hedendommen. Av denne grunn omtaler katolisismen Frankrike som «den katolske kirkes førstefødte», og også som «den katolske kirkes eldste datter».

When Clovis became the first proxy power of the papacy in 496, he typified Reagan who became the proxy power in 1989. In the history of Reagan and pope John Paul II a secret alliance was formed for the purpose of bringing down the king of the south. From 1798 unto the Sunday law the whore of Tyre is hidden, and she is the very same whore who traces her roots back to Macedon the northern most kingdom. She is the king of the north, hidden prophetically, but still professing to be infallible.

Da Klodvig i 496 ble pavedømmets første stedfortredende makt, var han et forbilde på Reagan, som ble den stedfortredende makten i 1989. I historien om Reagan og pave Johannes Paul II ble det dannet en hemmelig allianse med det formål å styrte sydens konge. Fra 1798 og fram til søndagsloven er Tyrus’ skjøge skjult, og hun er den selvsamme skjøgen som fører sine røtter tilbake til Makedonia, det nordligste kongeriket. Hun er nordens konge, profetisk skjult, men gjør fortsatt krav på å være ufeilbarlig.

The pope also represents “them that forsake the covenant,” who though prophetically hidden throughout the three proxy wars; will ultimately come into view in the history of the Battle of Panium. In the transition from Imperial Rome to papal Rome Daniel identifies when pagan Rome was reaching the end of its time as the fourth kingdom of Bible prophecy.

Paven representerer også «dem som forlater pakten», som, selv om de profetisk er skjult gjennom de tre stedfortrederkrigene, til sist vil tre frem i syne i historien om slaget ved Panium. I overgangen fra det keiserlige Roma til det pavelige Roma identifiserer Daniel tidspunktet da det hedenske Roma nærmet seg slutten på sin tid som det fjerde riket i Bibelens profetier.

> For the ships of Chittim shall come against him: therefore he shall be grieved, and return, and have indignation against the holy covenant: so shall he do; he shall even return, and have intelligence with them that forsake the holy covenant. Daniel 11:30.

> For skipene fra Kittim skal komme mot ham; derfor skal han bli motløs og vende tilbake og rette sin harme mot den hellige pakt; således skal han gjøre; ja, han skal vende tilbake og holde seg til dem som forlater den hellige pakt. Daniel 11:30.

In the verse “them that forsake the holy covenant” is the Catholic church. Those who forsake the holy covenant are John the Revelator’s compromising church of Pergamos, that according to Paul would fall away before the man of sin would be revealed. Catholicism is those who have forsaken the covenant as represented by the attack that was brought against the Word of God, and also the seventh-day Sabbath which were both brought under progressive attacks from the time of Constantine onward. Earlier in chapter eleven the “covenant” is also referenced.

I uttrykket «dem som forlater den hellige pakt» menes den katolske kirke. De som forlater den hellige pakt, er Johannes Åpenbarerens kompromissøkende menighet i Pergamon, som etter Paulus skulle falle fra før syndens menneske ble åpenbart. Katolisismen er dem som har forlatt pakten, slik dette fremstilles ved angrepet som ble rettet mot Guds Ord, og også mot sabbaten på den sjuende dag, som begge ble utsatt for gradvis tiltagende angrep fra Konstantins tid og fremover. Tidligere i kapittel elleve blir «pakten» også omtalt.

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Then shall he return into his land with great riches; and his heart shall be against the holy covenant; and he shall do exploits, and return to his own land. At the time appointed he shall return, and come toward the south; but it shall not be as the former, or as the latter. Daniel 11:27–29.

> Og begge disse kongers hjerter skal være vendt mot å gjøre ondt, og de skal tale løgn ved ett og samme bord; men det skal ikke lykkes, for enden skal ennå komme til den fastsatte tid. Så skal han vende tilbake til sitt land med store rikdommer; og hans hjerte skal være imot den hellige pakten; og han skal utføre store gjerninger og vende tilbake til sitt eget land. Til den fastsatte tid skal han vende tilbake og dra mot sør; men det skal ikke bli som den første, eller som den siste. Daniel 11:27–29.

In these verses “he” returns to his own land, then later he returns to his own land again. The two returning’s represent two victories that were then followed by a triumphal “return” to the city of Rome. The first was the Battle of Actium in 31 BC against Antony and Cleopatra, and the second was after the destruction of Jerusalem in 70 AD. The “time appointed” in the verses is the year 330, which identified the conclusion of the prophetic “time” of verse twenty-four that equates to three hundred and sixty years.

I disse versene vender «han» tilbake til sitt eget land, og senere vender han igjen tilbake til sitt eget land. De to tilbakekomstene representerer to seire som deretter ble fulgt av en triumferende «tilbakevenden» til byen Roma. Den første var slaget ved Actium i 31 f.Kr. mot Antonius og Kleopatra, og den andre var etter Jerusalems ødeleggelse i år 70 e.Kr. Den «fastsatte tid» i versene er året 330, som markerer avslutningen på den profetiske «tid» i vers tjuefire, hvilken tilsvarer tre hundre og seksti år.

The two kings who speak lies at one table do so before the “time appointed,” “for yet the end shall be at the time appointed.” A question which should be considered is what does the verse mean when it states, “Then shall he return into his land with great riches?” Does it mean at the time appointed, then shall he return; or does it mean once the two tell lies at the table, then shall he return, and therefore the return is before the time appointed.

De to kongene som taler løgn ved samme bord, gjør dette før den «fastsatte tid», «for enden skal ennå komme ved den fastsatte tid». Et spørsmål som bør overveies, er hva verset mener når det sier: «Så skal han vende tilbake til sitt land med store rikdommer.» Betyr det at han ved den fastsatte tid skal vende tilbake; eller betyr det at når de to har talt løgn ved bordet, da skal han vende tilbake, og derfor er tilbakekomsten før den fastsatte tid.

Uriah Smith identifies the two returns as 31 BC and 70 AD, which represents a history before the year 330, which is the time appointed. Smith also points out that the “return” of verse twenty-nine is post 330, and that it is not successful as were the returns following the battles of Actium and Jerusalem. What this means is that before the time appointed there is a meeting where lies are told, that is followed by one of the two kings who had been telling lies returning with great riches, who then opposes the holy covenant, does exploits and returns at the year 330, which is the time appointed.

Uriah Smith identifiserer de to tilbakekomstene som 31 f.Kr. og 70 e.Kr., noe som representerer en historie før året 330, som er den fastsatte tid. Smith påpeker også at «tilbakekomsten» i vers tjue-ni er etter 330, og at den ikke er vellykket slik tilbakekomstene etter slagene ved Actium og Jerusalem var. Dette betyr at før den fastsatte tid er det et møte hvor løgner blir fortalt, og dette etterfølges av at en av de to kongene som hadde fortalt løgner vender tilbake med store rikdommer, som deretter står den hellige pakt imot, utfører storverk og vender tilbake i året 330, som er den fastsatte tid.

He then attacks the south, but it will be unlike the Battle of Actium or the destruction of Jerusalem. The history of 70 AD in the verses portrays the end of God’s chosen covenant people as represented by “the holy covenant” in the passage. In verse thirty pagan Rome has intelligence with those who forsake the holy covenant. 70 AD was the very end of ancient literal Israel as God’s covenant people, and verse thirty is identifying the history four centuries after 70 AD. Those who forsake the covenant in the history represented in verse thirty, are those who have forsaken the covenant entered into by God and His Christian people. Papal Rome is the church represented as those who forsake the holy covenant in verse thirty.

Han angriper deretter sør, men det vil være ulikt slaget ved Actium eller Jerusalems ødeleggelse. Historien om år 70 e.Kr. i versene fremstiller enden på Guds utvalgte paktsfolk, slik dette er representert ved «den hellige pakt» i avsnittet. I vers tretti har det hedenske Roma forbindelse med dem som forlater den hellige pakt. År 70 e.Kr. var selve enden på det gamle, bokstavelige Israel som Guds paktsfolk, og vers tretti identifiserer historien fire århundrer etter år 70 e.Kr. De som forlater pakten i den historien som er fremstilt i vers tretti, er dem som har forlatt den pakten som er inngått mellom Gud og hans kristne folk. Det pavelige Roma er kirken som er representert ved dem som forlater den hellige pakt i vers tretti.

> For the ships of Chittim shall come against him: therefore he shall be grieved, and return, and have indignation against the holy covenant: so shall he do; he shall even return, and have intelligence with them that forsake the holy covenant. Daniel 11:30.

> For skipene fra Kittim skal komme imot ham; derfor skal han bli motløs og vende tilbake og bære nag mot den hellige pakt. Slik skal han gjøre; ja, han skal vende tilbake og holde seg til dem som forlater den hellige pakt. Daniel 11:30.

Verse twenty-nine brings us to the year 330, which was the time appointed as fulfilled by Constantine moving the capital city to Constantinople. At that waymark pagan Rome would be drawn into a southern war that would not be successful as had been Actium and Jerusalem. Then in verse thirty pagan Rome is attacked by Genseric who launched his naval warfare from Chittim, which is known today as Carthage. This warfare against pagan Rome was also represented as the second trumpet of the seven trumpets in the book of Revelation. The first four of those trumpet powers brought Western Rome to a conclusion by 476. Of those first four trumpets, the second trumpet, which is the ships of Chittim was the most severe, for Genseric took control of the seas and the wealth of the Empire dried up.

Vers tjue-ni fører oss til året 330, som var den fastsatte tiden som ble oppfylt ved at Konstantin flyttet hovedstaden til Konstantinopel. Ved dette veimerket skulle det hedenske Roma bli trukket inn i en sørlig krig som ikke ville bli vellykket, slik Actium og Jerusalem hadde vært. Deretter blir det hedenske Roma i vers tretti angrepet av Genserik, som innledet sin sjøkrigføring fra Kittim, som i dag er kjent som Kartago. Denne krigføringen mot det hedenske Roma ble også fremstilt som den andre basunen av de syv basuner i Åpenbaringsboken. De første fire av disse basunmaktene førte Vest-Roma til sin avslutning innen 476. Av disse første fire basunene var den andre basunen, som er skipene fra Kittim, den mest alvorlige, for Genserik tok kontroll over havene, og rikdommen i riket tørket inn.

Confronted and grieved by the ships of Chittim he returns and has indignation against the holy covenant. This was fulfilled in the history leading up to the empowerment of the papacy in 538, through a warfare against God’s Word. After that he returns and has “intelligence with them that forsake the holy covenant.” That interaction between pagan and papal Rome was fulfilled in 533 with the decree of Justinian. The next verse, verse thirty-one then continues with how pagan Rome was “grieved.” In 2 Thessalonians, Paul teaches that pagan Rome “restrained” the papacy from taking control in 538. After he is grieved by an attack from the seas which wreck the economics of the kingdom, he has indignation against the holy covenant, then intelligence with those who forsake the covenant. In the next verses, “arms” which represents the power given to the papacy in 496 by Clovis, stand up and they pollute the sanctuary of strength, which in history represented the city of Rome, and then pagan Rome would remove the religion of paganism (the daily) from the realm and replace it with Catholicism and then they place the papacy on the throne in 538.

Konfrontert og bedrøvet av skipene fra Kittim vender han tilbake og retter sin harme mot den hellige pakten. Dette ble oppfylt i historien som ledet frem til pavemaktens bemyndigelse i 538, gjennom en krigføring mot Guds Ord. Deretter vender han tilbake og har «forstand med dem som forlater den hellige pakten». Denne samhandlingen mellom hedensk og pavelig Roma ble oppfylt i 533 ved Justinians dekret. Det neste verset, vers trettien, fortsetter så med hvordan hedensk Roma ble «bedrøvet». I 2 Tessalonikerbrev lærer Paulus at hedensk Roma «holdt igjen» pavedømmet fra å ta kontroll i 538. Etter at han blir bedrøvet ved et angrep fra havene som ødelegger rikets økonomi, retter han sin harme mot den hellige pakten, og deretter har han forstand med dem som forlater pakten. I de neste versene står «våpen» frem, hvilket representerer den makten som ble gitt til pavedømmet i 496 ved Klodvig, og de vanhelliger styrkens helligdom, som i historien representerte byen Roma, og deretter skulle hedensk Roma fjerne hedenskapets religion (det daglige) fra riket og erstatte den med katolisismen, og så setter de pavedømmet på tronen i 538.

When the papacy was empowered in 538 it provided both a prophetic witness, and also a historical witness that are represented in the verses we are considering. The year 538 is typified by 31 BC and the Battle of Actium. In Daniel chapter eight, verse nine pagan Rome would conquer three geographical obstacles to take the throne of the earth. The first was Syria to the east, then Judah and Jerusalem followed by Egypt at the Battle of Actium. Papal Rome would also have three horns removed, the third of which was the Goths who were driven from the city of Rome in 538. Pagan Rome and papal Rome provide two witnesses that identify that the Battle of Actium aligns with 538, and 538 illustrates the Sunday law in the USA, when modern Rome rules supremely until probation closes.

Da pavedømmet ble gitt makt i 538, frembrakte det både et profetisk vitnesbyrd og et historisk vitnesbyrd, som er fremstilt i de versene vi betrakter. Året 538 er forbildliggjort ved 31 f.Kr. og slaget ved Actium. I Daniel kapittel åtte, vers ni, skulle det hedenske Roma overvinne tre geografiske hindringer for å innta jordens trone. Den første var Syria i øst, deretter Juda og Jerusalem, fulgt av Egypt ved slaget ved Actium. Det pavelige Roma skulle også få tre horn ryddet av veien, hvorav det tredje var goterne, som ble drevet ut av byen Roma i 538. Det hedenske Roma og det pavelige Roma frembringer to vitner som identifiserer at slaget ved Actium samsvarer med 538, og 538 illustrerer søndagsloven i USA, når det moderne Roma hersker suverent inntil nådetiden avsluttes.

We have concluded an overview of verses twenty-seven to thirty-one.

Vi har avsluttet en oversikt over versene tjuesju til trettien.

In the next article, we will focus on these verses and begin the work of aligning the passage with the history of verses eleven through fifteen.

I den neste artikkelen vil vi rette oppmerksomheten mot disse versene og begynne arbeidet med å samstemme avsnittet med historien i vers elleve til femten.

Back to Articles