Article

# Elijah - Number Thirteen

Elia – nummer tretten

Forty-six

Førtiseks

Author

Jeff Pippenger

Published

October 19, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the previous article we were aligning Elijah with the history of 1798 through 1844. Elijah symbolically enters that history when William Miller was raised up to proclaim the first angel’s message. The widow of Sarepta represents a faithful church that is gathering two sticks, or two nations that would become one nation on October 22, 1844.

I den forrige artikkelen satte vi Elijah i sammenheng med historien fra 1798 til 1844. Elijah trer symbolsk inn i denne historien da William Miller ble oppreist for å forkynne den første engels budskap. Enken i Sarepta representerer en trofast menighet som samler to pinner, eller to nasjoner som skulle bli én nasjon den 22. oktober 1844.

> And say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, and bring them into their own land: And I will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all: and they shall be no more two nations, neither shall they be divided into two kingdoms any more at all: Neither shall they defile themselves any more with their idols, nor with their detestable things, nor with any of their transgressions: but I will save them out of all their dwelling places, wherein they have sinned, and will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God. And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children for ever: and my servant David shall be their prince forever. Moreover I will make a covenant of peace with them; it shall be an everlasting covenant with them: and I will place them, and multiply them, and will set my sanctuary in the midst of them for evermore. My tabernacle also shall be with them: yea, I will be their God, and they shall be my people. And the heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them for evermore. Ezekiel 37:21–28.

> Og si til dem: Så sier Herren Gud: Se, jeg vil hente Israels barn fra folkene dit de er dratt, og samle dem fra alle kanter og føre dem inn i deres eget land. Og jeg vil gjøre dem til ett folk i landet, på Israels fjell, og én konge skal være konge for dem alle. De skal ikke lenger være to folk, og de skal aldri mer deles i to kongeriker. De skal heller ikke lenger gjøre seg urene med sine avguder, med sine avskyelige ting eller med noen av sine overtredelser. Men jeg vil frelse dem ut fra alle deres bosteder, hvor de har syndet, og jeg vil rense dem. Så skal de være mitt folk, og jeg vil være deres Gud. Og min tjener David skal være konge over dem, og de skal alle ha én hyrde. De skal også vandre etter mine dommer og holde mine forskrifter og gjøre etter dem. Og de skal bo i landet som jeg ga til min tjener Jakob, der deres fedre bodde. Der skal de bo, de og deres barn og deres barnebarn, til evig tid. Og min tjener David skal være deres fyrste for evig. Og jeg vil slutte en fredspakt med dem; den skal være en evig pakt med dem. Og jeg vil gi dem plass og gjøre dem mange, og jeg vil sette min helligdom midt iblant dem til evig tid. Min bolig skal også være hos dem. Ja, jeg vil være deres Gud, og de skal være mitt folk. Og folkene skal kjenne at jeg, Herren, helliger Israel, når min helligdom er midt iblant dem til evig tid. Esekiel 37:21–28.

There are several blessings Ezekiel identifies that are promised to the two sticks, that are two nations that become one nation. We will begin by considering four of those blessings that Sister White has marked as four “comings,” which were all fulfilled at the same time, on October 22, 1844.

Det er flere velsignelser Esekiel identifiserer som er lovet de to stavene, som er to nasjoner som blir én nasjon. Vi vil begynne med å betrakte fire av disse velsignelsene, som Søster White har betegnet som fire «komster», og som alle ble oppfylt på samme tid, den 22. oktober 1844.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> «Kristi komme som vår øversteprest til det aller helligste, for å rense helligdommen, slik det fremstilles i Daniel 8:14; Menneskesønnens komme til Den gamle av dager, slik det fremstilles i Daniel 7:13; og Herrens komme til sitt tempel, slik det er forutsagt av Malaki, er beskrivelser av den samme begivenhet; og dette fremstilles også ved brudgommens komme til bryllupet, slik Kristus beskriver det i lignelsen om de ti jomfruer i Matteus 25.» The Great Controversy, 426.

The first “coming” Sister White references, is the coming of the high priest for the “cleansing of the sanctuary,” that was to take place at the end of twenty-three hundred years. That verse provides the answer, to the question of Daniel eight and verse thirteen which asks, “How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot?” Verse fourteen identifies that the cleansing of the sanctuary would begin at the end of twenty-three hundred years. Ezekiel says that God will “take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, … and the nation that is gathered will no longer defile themselves” for God would “cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God.”

Det første «komme» som søster White viser til, er yppersteprestens komme for «renselsen av helligdommen», som skulle finne sted ved slutten av to tusen tre hundre år. Dette verset gir svaret på spørsmålet i Daniel åtte, vers tretten, som lyder: «Hvor lenge skal synet vare om det daglige offer og den ødeleggende overtredelsen, så både helligdommen og hæren blir gitt til å bli nedtrådt?» Vers fjorten fastslår at renselsen av helligdommen skulle begynne ved slutten av to tusen tre hundre år. Esekiel sier at Gud vil «ta Israels barn ut fra hedningefolkene, dit de er kommet, og samle dem fra alle kanter, … og det folket som er samlet, skal ikke lenger gjøre seg urene»; for Gud vil «rense dem: og de skal være mitt folk, og jeg vil være deres Gud.»

On October 22, 1844, the second “coming” Sister White referred to, was the fulfillment of Daniel chapter seven, verse thirteen, which identifies that the Son of man would come to the Ancient of days, to receive a kingdom. Ezekiel says that God “will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all.” Ezekiel represents Christ as king with the name of “David,” when he says that “David my servant shall be king over them.” He also identifies Christ, as David, would be their “one shepherd” and that His “servant David shall” also “be their prince forever.” A king by definition needs his title as king, and he needs a dominion to rule over and citizens of his kingdom. If there are no citizens, there would be no kingdom.

Den 22. oktober 1844 var det andre «kommet» som søster White henviste til, oppfyllelsen av Daniel kapittel sju, vers tretten, som fastslår at Menneskesønnen skulle komme til Den gamle av dager for å motta et rike. Esekiel sier at Gud «vil gjøre dem til ett folk i landet, på Israels fjell; og én konge skal være konge over dem alle». Esekiel fremstiller Kristus som konge under navnet «David» når han sier at «min tjener David skal være konge over dem». Han fastslår også at Kristus, som David, skulle være deres «ene hyrde», og at hans «tjener David» også «skal være deres fyrste til evig tid». En konge trenger per definisjon sin tittel som konge, og han trenger et herredømme å råde over og borgere i sitt rike. Hvis det ikke finnes noen borgere, ville det ikke finnes noe rike.

> I saw in the night visions, and, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of days, and they brought him near before him. And there was given him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve him: his dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away, and his kingdom that which shall not be destroyed. Daniel 7:13, 14.

> Jeg skuet i nattesyner, og se, en som lignet Menneskesønnen, kom med himmelens skyer, og han kom fram til Den gamle av dager, og de førte ham fram for ham. Og det ble gitt ham herredømme og ære og rike, så alle folk og nasjoner og tungemål skulle tjene ham. Hans herredømme er et evig herredømme, som ikke skal forgå, og hans rike er et som ikke skal ødelegges. Daniel 7:13, 14.

The third “coming” identified by Sister White was when Christ, as “the messenger of the covenant” suddenly came to His temple to purify the sons of Levi. Ezekiel says that Christ “will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God,” and that “moreover” He would make “a covenant of peace with them,” which will “be an everlasting covenant.” The covenant would be accomplished when God would “set” His “sanctuary in the midst of them,” and that the “heathen shall know that I the Lord do sanctify Israel, when my sanctuary shall be in the midst of them.”

Det tredje «kommet» som Søster White identifiserte, var da Kristus, som «paktens budbærer», plutselig kom til sitt tempel for å rense Levis sønner. Esekiel sier at Kristus «skal rense dem; så skal de være mitt folk, og jeg vil være deres Gud», og at Han «dessuten» ville opprette «en fredspakt med dem», som skal være «en evig pakt». Pakten skulle fullbyrdes når Gud ville «sette» sin «helligdom midt iblant dem», og at «hedningefolkene skal kjenne at jeg, Herren, helliger Israel, når min helligdom er midt iblant dem.»

> Behold, I will send my messenger, and he shall prepare the way before me: and the Lord, whom ye seek, shall suddenly come to his temple, even the messenger of the covenant, whom ye delight in: behold, he shall come, saith the Lord of hosts. But who may abide the day of his coming? and who shall stand when he appeareth? for he is like a refiner’s fire, and like fullers’ soap: And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:1–4.

> Se, jeg sender min budbærer, og han skal rydde vei for mitt åsyn. Og Herren, som dere søker, skal brått komme til sitt tempel, paktens budbærer, som dere har deres glede i. Se, han kommer, sier hærskarenes Herre. Men hvem kan utholde den dag da han kommer? Og hvem kan bli stående når han åpenbarer seg? For han er lik en smelters ild og lik vaskernes lut. Han skal sitte og smelte og rense sølvet; han skal rense Levis sønner og lutre dem som gull og sølv, så de kan bære fram for Herren offergaver i rettferdighet. Da skal Judas og Jerusalems offergave være til behag for Herren som i gamle dager og som i fordums år. Malaki 3:1–4.

The messenger that prepared the way for Christ, the “messenger of the covenant” in the history of 1798 through 1844, was Elijah, as represented by William Miller. When Christ, suddenly came to His temple, He purified the “sons of Levi” as a “refiner’s fire.”

Budbæreren som beredte veien for Kristus, «paktens budbærer» i historien fra 1798 til 1844, var Elia, slik han var representert ved William Miller. Da Kristus plutselig kom til sitt tempel, renset Han «Levis sønner» som «en smelters ild.»

The other “coming” that was fulfilled on October 22, 1844, was the coming of the bridegroom. Twice Ezekiel identifies that the nation that was gathered from two sticks would be God’s “people, and” that He “will be their God.” This was accomplished with the marriage. On October 22, 1844, the four prophecies that were fulfilled which Sister White refers to, are all identified by the testimony of Ezekiel’s two sticks.

Det andre «kommet» som ble oppfylt den 22. oktober 1844, var brudgommens komme. To ganger fastslår Esekiel at den nasjonen som ble samlet av to stokker, skulle være Guds «folk, og» at han «skal være deres Gud». Dette ble fullbyrdet ved ekteskapet. Den 22. oktober 1844 blir de fire profetiene som ble oppfylt, og som søster White viser til, alle identifisert ved vitnesbyrdet om Esekiels to stokker.

Elijah represents the messenger that prepares the way for the messenger of the covenant. Christ identified John the Baptist as the messenger that prepared the way for his first coming. Sister White identified William Miller as Elijah, and Miller prepared the way for Christ to come as the “high priest,” the “Son of man,” the “messenger of the covenant” and the “bridegroom.”

Elia representerer budbæreren som bereder veien for paktens budbærer. Kristus identifiserte Johannes Døperen som budbæreren som beredte veien for hans første komme. Søster White identifiserte William Miller som Elia, og Miller beredte veien for at Kristus skulle komme som «øverstepresten», «Menneskesønnen», «paktens budbærer» og «brudgommen».

After three and a half years, Elijah came from Sarepta, where he had stayed with the widow and her son and commanded Ahab to call all Israel to Carmel. Ezekiel says the heathen would know that God was God, when He placed his sanctuary in the midst of the nation that was gathered together from the two sticks. At Mount Carmel Elijah told Israel to choose whether God was God or Baal was God, but he placed the question in the context of not only who was the true God, but also in the context of who was the true prophet.

Etter tre og et halvt år kom Elia fra Sarepta, hvor han hadde oppholdt seg hos enken og hennes sønn, og bød Akab å kalle hele Israel til Karmel. Esekiel sier at hedningene skulle kjenne at Gud var Gud når Han satte sin helligdom midt iblant det folket som var samlet sammen av de to staver. På Karmelfjellet sa Elia til Israel at de måtte velge om Gud var Gud eller om Ba’al var Gud, men han stilte spørsmålet ikke bare i sammenheng med hvem som var den sanne Gud, men også i sammenheng med hvem som var den sanne profet.

> And Elijah came unto all the people, and said, How long halt ye between two opinions? if the Lord be God, follow him: but if Baal, then follow him. And the people answered him not a word. Then said Elijah unto the people, I, even I only, remain a prophet of the Lord; but Baal’s prophets are four hundred and fifty men. 1 Kings 18:21, 22.

> Og Elia trådte fram for hele folket og sa: Hvor lenge vil dere halte til begge sider? Er Herren Gud, så følg ham; men er Ba’al det, så følg ham. Men folket svarte ham ikke et ord. Da sa Elia til folket: Jeg, ja jeg alene, er blitt tilbake som profet for Herren; men Ba’als profeter er fire hundre og femti menn. 1 Kong 18:21, 22.

All Israel, including Ahab, knew Elijah’s God was God, when fire came down from heaven and consumed Elijah’s offering. The descent of the fire on mount Carmel marks when God placed His sanctuary in the midst of the nation made of two sticks. The miracle of fire at Mount Carmel demonstrated that God was God, and Baal was a false god.

Hele Israel, deriblant Akab, visste at Elias’ Gud var Gud da ild fór ned fra himmelen og fortærte Elias’ offer. Ildens nedstigning på Karmel-fjellet markerer tidspunktet da Gud plasserte sin helligdom midt iblant nasjonen som var dannet av to staver. Miraklet med ild på Karmel-fjellet viste at Gud var Gud, og at Ba’al var en falsk gud.

The miracle in Sarepta, when Elijah laid upon the widow’s dead son three times, proved to her that Elijah was a man of God, and the miracle at Carmel accomplished the same thing. Not only did the fire of Carmel prove God was God, but it demonstrated that Elijah was God’s true prophet, in contrast with the prophets of Baal and the prophets of the groves. In the history of 1840 through 1844, Miller and the Millerites were demonstrated to be the true prophets, in contrast with the false prophets of apostate Protestantism, who in that very history had manifested that they were the daughters of Jezebel.

Miraklet i Sarepta, da Elia la seg over enkens døde sønn tre ganger, beviste for henne at Elia var en Guds mann, og miraklet på Karmel utvirket det samme. Ikke bare beviste ilden på Karmel at Gud var Gud, men den viste også at Elia var Guds sanne profet, i motsetning til Ba’als profeter og lundenes profeter. I historien fra 1840 til 1844 ble Miller og millerittene vist å være de sanne profeter, i motsetning til de falske profeter i den frafalne protestantismen, som nettopp i denne historien hadde åpenbart at de var Jesabels døtre.

Elijah at Carmel represents the work of identifying the true Protestant horn, for the sixth kingdom of Bible prophecy, the earth beast of Revelation thirteen, has a horn of Protestantism and a horn of Republicanism, and it had just started its reign in 1798. In 1798, at the end of three and a half years of Jezebel’s rule, Elijah came from Sarepta to make a clear distinction of which church was the horn of Protestantism on the earth beast.

Elia på Karmel representerer arbeidet med å identifisere det sanne protestantiske horn, for det sjette riket i Bibelens profeti, jorddyret i Åpenbaringen tretten, har et horn av protestantisme og et horn av republikanisme, og det hadde nettopp begynt sitt herredømme i 1798. I 1798, ved slutten av tre og et halvt år av Jesabels styre, kom Elia fra Sarepta for å gjøre et klart skille med hensyn til hvilken kirke som var protestantismens horn på jorddyret.

The widow of Sarepta was traveling from the history of Thyatira to the marriage, where her widowhood was to be removed. Her resurrected son represents those that were murdered by Jezebel during the three and a half years of drought. The two sticks she was gathering for a fire was the two houses of literal Israel that were to be gathered together as one nation, and that nation was spiritual Israel. The widow was going to use the two sticks to build a fire, which took place at Carmel and on October 22, 1844, when the messenger of the covenant purified the sons of Levi with a “refiner’s fire.”

Enken i Sarepta var på reise fra Thyatiras historie til ekteskapet, hvor hennes enkestand skulle bli opphevet. Hennes oppstandne sønn representerer dem som ble myrdet av Jesabel under de tre og et halvt årene med tørke. De to vedpinnene hun samlet til et bål, var de to husene i det bokstavelige Israel som skulle samles til én nasjon, og den nasjonen var det åndelige Israel. Enken skulle bruke de to vedpinnene til å tenne et bål, noe som fant sted på Karmel og den 22. oktober 1844, da paktens budbærer renset Levis sønner med en «smelters ild».

Fire is a symbol of the outpouring of God’s Spirit, which took place at Carmel and at the Midnight Cry that climaxed on October 22, 1844.

Ild er et symbol på utgytelsen av Guds Ånd, som fant sted på Karmel og ved Midnattsropet, som kulminerte den 22. oktober 1844.

> And when the day of Pentecost was fully come, they were all with one accord in one place. And suddenly there came a sound from heaven as of a rushing mighty wind, and it filled all the house where they were sitting. And there appeared unto them cloven tongues like as of fire, and it sat upon each of them. And they were all filled with the Holy Ghost, and began to speak with other tongues, as the Spirit gave them utterance. Acts 2:1–4.

> Og da pinsedagen var kommet fullt ut, var de alle samlet på ett sted med ett sinn og én tanke. Og plutselig kom det en lyd fra himmelen, som av en farende mektig vind, og den fylte hele huset hvor de satt. Og det viste seg for dem delte tunger liksom av ild, og de satte seg på hver enkelt av dem. Og de ble alle fylt med Den Hellige Ånd og begynte å tale med andre tunger, ettersom Ånden gav dem å tale. Apostlenes gjerninger 2:1–4.

The outpouring of the Spirit represents the proclamation of a message, and the widow was going to make a fire, so she could prepare some food to eat, which is a message.

Åndens utgytelse representerer forkynnelsen av et budskap, og enken skulle gjøre opp ild, så hun kunne tilberede noe mat å spise, hvilket er et budskap.

> And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:9, 10.

> Og jeg gikk bort til engelen og sa til ham: Gi meg den lille boken. Og han sa til meg: Ta den og et den opp; den skal gjøre din buk bitter, men i din munn skal den være søt som honning. Og jeg tok den lille boken ut av engelens hånd og åt den opp; og i min munn var den søt som honning; og så snart jeg hadde ett den, ble min buk bitter. Åpenbaringen 10:9, 10.

The message that was immediately proclaimed to Jezebel by Ahab was that Elijah’s God was the true God, for Ahab had just witnessed Elijah’s God answer by fire. The message that was immediately opened up on October 22, 1844 was the third angel’s message. In either case, the message delivered by Ahab or the third angel’s message infuriates Jezebel.

Budskapet som Akab umiddelbart forkynte for Jesabel, var at Elias’ Gud var den sanne Gud, for Akab hadde nettopp vært vitne til at Elias’ Gud svarte med ild. Budskapet som umiddelbart ble åpnet opp den 22. oktober 1844, var den tredje engels budskap. I begge tilfeller gjør budskapet som ble overbrakt av Akab, eller den tredje engels budskap, Jesabel rasende.

> But tidings out of the east and out of the north shall trouble him: therefore he shall go forth with great fury to destroy, and utterly to make away many. Daniel 11:44.

> Men rykter fra øst og fra nord skal forferde ham; derfor skal han dra ut med stor harme for å ødelegge og fullstendig gjøre ende på mange. Daniel 11:44.

Daniel’s “tidings out of the east and north” represents the message that enrages the king of the north, who is Jezebel, and she initiates the final persecution of earth’s history. That message was represented by Ahab’s message to Jezebel, and the arrival of the third angel’s message at the opening of the judgment in 1844.

Daniels «tidender fra øst og nord» representerer det budskapet som fyller kongen i nord, som er Jesabel, med raseri, og hun innleder den siste forfølgelsen i jordens historie. Dette budskapet ble fremstilt ved Ahabs budskap til Jesabel, og ved den tredje engels budskaps ankomst ved dommens begynnelse i 1844.

> And Ahab told Jezebel all that Elijah had done, and withal how he had slain all the prophets with the sword. Then Jezebel sent a messenger unto Elijah, saying, So let the gods do to me, and more also, if I make not thy life as the life of one of them by tomorrow about this time. 1 Kings 19:1, 2.

> Og Akab fortalte Jesabel alt det Elia hadde gjort, og dessuten hvordan han hadde drept alle profetene med sverd. Da sendte Jesabel et sendebud til Elia og sa: Så la gudene gjøre mot meg, ja enda mer, om jeg ikke i morgen ved denne tid gjør ditt liv lik ett av deres. 1 Kongebok 19:1, 2.

Elijah, as a symbol, is represented through the wilderness time period of 538 through 1798. Then in 1798, Elijah appears in history as William Miller. In 1844, Elijah is calling the fire of the Midnight Cry down from heaven. Then in 1863, Elijah and his message were rejected. His message was Moses’ message of the “seven times,” represented also by the message of Ezekiel’s two sticks. The gathering of the two sticks at the conclusion of their scattering was the message of the widow of Sarepta, and she gathered the two sticks in advance of preparing a meal.

Elia, som et symbol, fremstilles gjennom ørkentidsperioden fra 538 til 1798. Deretter, i 1798, trer Elia frem i historien som William Miller. I 1844 kaller Elia Midnattsropets ild ned fra himmelen. Så, i 1863, ble Elia og hans budskap forkastet. Hans budskap var Moses’ budskap om «de syv tider», også fremstilt ved budskapet om Esekiels to stokker. Samlingen av de to stokkene ved avslutningen av deres spredning var budskapet om enken i Sarepta, og hun samlet de to stokkene før hun tilberedte et måltid.

Millerite Adventism, according to James and Ellen White, became Laodicean Adventism in 1856, and when they thereafter rejected Elijah’s message of Moses’ “seven times” in 1863, they removed the logical ability to understand the increase of knowledge of the “seven times” that God had sought to bring forth in 1856 (through the eight unfinished articles of Hiram Edson.) They were forced by logic to begin to tear down the foundational system of truths the angels led William Miller to assemble. The first ‘stone’ that was discovered by Miller, was the foundation stone that Laodicean Adventism would stumble over throughout its entire history. The rejection of that first stone of truth produced the blindness of Laodicea, a symptom that is curable, but rarely pursued.

Ifølge James og Ellen White ble millerittisk adventisme laodikeisk adventisme i 1856, og da de deretter forkastet Elias’ budskap om Moses’ «sju tider» i 1863, fjernet de den logiske evnen til å forstå den kunnskapsøkning om «sju tider» som Gud hadde søkt å frambringe i 1856 (gjennom de åtte ufullførte artiklene av Hiram Edson.) De ble ved logikk tvunget til å begynne å rive ned det grunnleggende system av sannheter som englene ledet William Miller til å sammenføye. Den første «steinen» som ble oppdaget av Miller, var grunnsteinen som laodikeisk adventisme skulle snuble over gjennom hele sin historie. Forkastelsen av denne første sannhetssteinen frambrakte Laodikeas blindhet, et symptom som kan helbredes, men sjelden blir etterstrebt.

The cleansing of the temple that began on October 22, 1844, involved the cleansing of the “host” that had been trampled down along with the sanctuary in Daniel 8:13. The host was represented by the “two sticks” that the widow of Zarephath had gathered for the fire. The two sticks were the two houses of literal ancient Israel. Literal Ephraim and Judah, were to be gathered into one spiritual nation, and purified by the messenger of the covenant at the opening of the judgment. Those two nations were the “host,” that had been trampled down.

Renselsen av templet, som begynte den 22. oktober 1844, innbefattet renselsen av «hæren» som var blitt nedtrådt sammen med helligdommen i Daniel 8,13. Hæren ble fremstilt ved de «to vedstykkene» som enken i Sarepta hadde samlet til ilden. De to vedstykkene var de to husene i det bokstavelige oldtidens Israel. Det bokstavelige Efraim og Juda skulle samles til én åndelig nasjon og renses av paktens budbærer ved dommens begynnelse. Disse to nasjonene var «hæren» som var blitt nedtrådt.

Ezekiel’s promise was that God would “take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone”, and would “gather them” “and bring them into their own land.” The land of literal Israel was the glorious land, or the promised land, or Judah. The spiritual glorious land in 1798, was the land of the two-horned earth beast of Revelation thirteen.

Esekiels løfte var at Gud skulle «ta Israels barn ut fra hedningefolkene, dit de var dratt», og skulle «samle dem» og «føre dem til sitt eget land». Det bokstavelige Israels land var det herlige land, eller det lovede land, eller Juda. Det åndelige herlige land i 1798 var landet til det tohornede dyret av jorden i Åpenbaringen tretten.

> In the day that I lifted up mine hand unto them, to bring them forth of the land of Egypt into a land that I had espied for them, flowing with milk and honey, which is the glory of all lands. . . . Yet also I lifted up my hand unto them in the wilderness, that I would not bring them into the land which I had given them, flowing with milk and honey, which is the glory of all lands. Ezekiel 20:6, 15.

> Den dagen jeg løftet min hånd til dem for å føre dem ut av landet Egypt og inn i et land som jeg hadde utspeidet for dem, et land som flyter med melk og honning, det herligste av alle land … Men også i ørkenen løftet jeg min hånd til dem og sverget at jeg ikke ville føre dem inn i det landet som jeg hadde gitt dem, et land som flyter med melk og honning, det herligste av alle land. Esekiel 20:6, 15.

The two literal houses of Israel lived in the land that was the “glory of all lands,” the land that “flowed” with “milk and honey.” When the two literal houses of Israel were gathered together as spiritual Israel, they were promised to be placed in their own land. The spiritual “glorious land” is where the movement of the Millerites at the beginning and the movement of the one hundred and forty-four thousand at the ending are located during the reign of the earth beast. The movement that represents the one hundred and forty-four thousand could only be raised up in the land of the earth beast. A movement claiming to be the movement of the third angel from any other land is a counterfeit, for the Alpha and Omega always illustrates the end with the beginning.

De to bokstavelige Israels hus levde i det land som var «herligheten blant alle land», det land som «fløt» med «melk og honning». Da de to bokstavelige Israels hus ble samlet sammen som det åndelige Israel, fikk de løftet om å bli satt i sitt eget land. Det åndelige «herlige land» er der millerittenes bevegelse ved begynnelsen og de hundre og førtifire tusens bevegelse ved avslutningen er lokalisert under jorddyrets herredømme. Den bevegelse som representerer de hundre og førtifire tusen, kunne bare oppreises i jorddyrets land. En bevegelse som hevder å være den tredje engels bevegelse fra noe annet land, er en forfalskning, for Alfa og Omega fremstiller alltid enden ved begynnelsen.

> “The unrivaled mercies and blessings of God have been showered upon our nation, it has been a land of liberty, and the glory of the whole earth. But instead of returning gratitude to God, instead of honoring God and his law, the professed Christians of America have become leavened with pride, covetousness, and self-sufficiency. . . .

> «Guds enestående barmhjertighet og velsignelser er blitt utøst over vår nasjon; den har vært et frihetens land og hele jordens herlighet. Men i stedet for å vende tilbake takknemlighet til Gud, i stedet for å ære Gud og hans lov, er de bekjennende kristne i Amerika blitt gjennomsyret av stolthet, begjærlighet og selvtilstrekkelighet....»

> “The time has come when judgment is fallen in the streets, and equity cannot enter, and he that departeth from evil maketh himself a prey. But the Lord’s arm is not shortened that it cannot save, and his ear is not heavy that it cannot hear. The people of the United States have been a favored people; but when they restrict religious liberty, surrender Protestantism, and give countenance to popery, the measure of their guilt will be full, and ‘national apostasy’ will be registered in the books of heaven. The result of this apostasy will be national ruin.” Review and Herald, May 2, 1893.

> «Tiden er kommet da dommen er falt i gatene, og rettferdigheten kan ikke komme inn, og den som viker fra det onde, gjør seg selv til et bytte. Men Herrens arm er ikke forkortet, så den ikke kan frelse, og hans øre er ikke tungt, så det ikke kan høre. Folket i De forente stater har vært et begunstiget folk; men når de innskrenker religionsfriheten, overgir protestantismen og gir pavedømmet sin støtte, vil deres skylds mål være fullt, og ‘nasjonalt frafall’ vil bli innført i himmelens bøker. Resultatet av dette frafallet vil bli nasjonal undergang.» Review and Herald, 2. mai 1893.

Daniel chapter eight, verses thirteen and fourteen identify the treading down of both the sanctuary and the host. The host was the two houses of literal Israel. Jerusalem was trampled down during the twelve hundred and sixty years of the Dark Ages.

Daniel kapittel åtte, vers tretten og fjorten, identifiserer nedtrampingen av både helligdommen og hæren. Hæren var de to husene i det bokstavelige Israel. Jerusalem ble trådt ned i løpet av de tolv hundre og seksti årene i den mørke middelalder.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> Og det ble gitt meg et rør likt en stav; og engelen stod der og sa: Reis deg og mål Guds tempel og alteret og dem som tilber der. Men forgården som er utenfor templet, la den være utenfor, og mål den ikke; for den er gitt til hedningene, og den hellige stad skal de tråkke under fot i førtito måneder. Åpenbaringen 11:1, 2.

John in chapter eleven of Revelation is told to measure not only the temple, but also “them that worship therein.” John was prophetically located at October 22, 1844, when he was commanded to measure the temple and the worshippers therein.

Johannes får i det ellevte kapittel av Åpenbaringen befaling om å måle ikke bare tempelet, men også «dem som tilber der». Johannes var profetisk plassert ved 22. oktober 1844, da han fikk befaling om å måle tempelet og dem som tilba der.

> And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:10.

> Og jeg tok den lille boken ut av engelens hånd og åt den opp; og den var i min munn søt som honning; og så snart jeg hadde ett den, ble min buk bitter. Åpenbaringen 10:10.

In verse ten of chapter ten of Revelation, John represented the bitter disappointment of October 22, 1844, and he was immediately told to measure both the sanctuary and the host. The subject of the question of Daniel eight and verse thirteen, is the trampling down of both the sanctuary and the host. John informs us that “the Gentiles” were to “tread under foot” the “holy city” for “forty and two months.” The forty-two months was Elijah’s three and a half years. It was the Dark Ages from 538 through 1798. Prophetically standing in October 22, 1844, John was told to leave off the court and “measure it not, for it was given to the Gentiles, and the holy city shall they tread under foot forty and two months.”

I det tiende verset i det tiende kapittelet i Åpenbaringen fremstilte Johannes den bitre skuffelsen den 22. oktober 1844, og han ble straks bedt om å måle både helligdommen og hæren. Emnet for spørsmålet i Daniel åtte, vers tretten, er nedtrampingen av både helligdommen og hæren. Johannes opplyser oss om at «hedningene» skulle «tråkke under fot» den «hellige stad» i «førtito måneder». De førtito månedene var Elias’ tre og et halvt år. Det var mørketiden fra 538 til og med 1798. Idet Johannes profetisk stod på den 22. oktober 1844, ble han bedt om å la forgården være og «ikke måle den; for den er gitt til hedningene, og den hellige stad skal de tråkke under fot i førtito måneder».

When John was told to measure the “temple, and the altar, and them that worship therein;” in the words of Daniel eight and verse thirteen, he was told to measure the sanctuary and the host. If John was told ‘not’ to count the twelve hundred and sixty years, then he was to measure from 1798 to where he was standing in 1844. 1798 to 1844, when measured, represents forty-six years. The beginning of the forty-six years was in 1798, when Moses’ “seven times” against the northern house of Israel was fulfilled. The ending of the forty-six years was in 1844, when Moses’ “seven times” against the southern house of Israel was fulfilled. John’s measurement equates to forty-six years. The number forty-six symbolizes the temple. Jesus said destroy this temple, and in three days I will raise it up, but the quibbling Jews argued the temple had been erected in forty-six years.

Da Johannes fikk befaling om å måle «templet og alteret og dem som tilber der», ble han, med ordene i Daniel åtte, vers tretten, befalt å måle helligdommen og hæren. Dersom Johannes fikk befaling om «ikke» å telle de ett tusen to hundre og seksti år, da skulle han måle fra 1798 til det punkt hvor han stod i 1844. 1798 til 1844, når det måles, utgjør førtiseks år. Begynnelsen på de førtiseks år var i 1798, da Moses’ «sju tider» over Israels nordlige hus ble oppfylt. Avslutningen på de førtiseks år var i 1844, da Moses’ «sju tider» over Israels sørlige hus ble oppfylt. Johannes’ måling tilsvarer førtiseks år. Tallet førtiseks symboliserer templet. Jesus sa: Riv ned dette tempel, og på tre dager vil jeg reise det opp igjen, men de kverulerende jødene innvendte at templet var blitt oppført på førtiseks år.

> Jesus answered and said unto them, Destroy this temple, and in three days I will raise it up. Then said the Jews, Forty and six years was this temple in building, and wilt thou rear it up in three days? But he spake of the temple of his body. John 2:19–21.

> Jesus svarte og sa til dem: Riv ned dette tempelet, og på tre dager vil jeg reise det opp igjen. Da sa jødene: Dette tempelet er blitt bygd på førtiseks år, og du vil reise det opp igjen på tre dager? Men han talte om sin kropps tempel. Johannes 2:19–21.

Jesus took the flesh of Adam after Adam fell, with all of its inherited degenerations, in order to set an example that we might overcome as He overcame. Upon two witnesses, to teach that Christ’s flesh did not contain the inherited degeneracies of four thousand years of sin, is to promote the wine of Babylon, for to teach that Christ did not accept those inherited weaknesses is a primary doctrine of Catholicism.

Jesus tok på seg Adams kjød etter at Adam falt, med alle dets arvelige degenerasjoner, for å sette et eksempel, slik at vi kunne seire slik Han seiret. På to vitners ord: å lære at Kristi kjød ikke inneholdt de arvelige degenerasjoner fra fire tusen år med synd, er å fremme Babylons vin; for å lære at Kristus ikke tok på seg disse arvelige svakhetene, er en hovedlære i katolisismen.

> And every spirit that confesseth not that Jesus Christ is come in the flesh is not of God: and this is that spirit of antichrist, whereof ye have heard that it should come; and even now already is it in the world. 1 John 4:3.

> Og enhver ånd som ikke bekjenner at Jesus Kristus er kommet i kjød, er ikke av Gud; og dette er antikrists ånd, som dere har hørt skal komme; og den er allerede nå i verden. 1 Johannes 4:3.

> For many deceivers are entered into the world, who confess not that Jesus Christ is come in the flesh. This is a deceiver and an antichrist. 2 John 1:7.

> For mange bedragere er gått ut i verden, slike som ikke bekjenner at Jesus Kristus er kommet i kjød. Dette er bedrageren og antikrist. 2 Johannes 1:7.

The temple of Christ’s body was the temple of every human being’s body.

Tempelet som var Kristi legeme, var tempelet for hvert menneskes legeme.

> “Christ was not in as favorable a position in the desolate wilderness to endure the temptations of Satan as was Adam when he was tempted in Eden. The Son of God humbled Himself and took man’s nature after the race had wandered four thousand years from Eden, and from their original state of purity and uprightness. Sin had been making its terrible marks upon the race for ages; and physical, mental, and moral degeneracy prevailed throughout the human family.

> «Kristus var ikke i en så gunstig stilling i den øde ørken til å utholde Satans fristelser som Adam var da han ble fristet i Eden. Guds Sønn ydmyket seg selv og tok menneskets natur etter at slekten i fire tusen år hadde vandret bort fra Eden og fra sin opprinnelige tilstand av renhet og rettskaffenhet. Synden hadde gjennom tidsaldrene satt sine fryktelige merker på menneskeslekten; og fysisk, mental og moralsk degenerasjon rådet i hele menneskefamilien.

> “When Adam was assailed by the tempter in Eden he was without the taint of sin. He stood in the strength of his perfection before God. All the organs and faculties of his being were equally developed, and harmoniously balanced.

> «Da Adam ble angrepet av fristeren i Eden, var han uten syndens smitte. Han stod i sin fullkommenhets styrke framfor Gud. Alle hans vesens organer og evner var like fullt utviklet og harmonisk avveid. »

> “Christ, in the wilderness of temptation, stood in Adam’s place to bear the test he failed to endure. Here Christ overcame in the sinner’s behalf, four thousand years after Adam turned his back upon the light of his home. Separated from the presence of God, the human family had been departing, every successive generation, farther from the original purity, wisdom, and knowledge which Adam possessed in Eden. Christ bore the sins and infirmities of the race as they existed when He came to the earth to help man. In behalf of the race, with the weaknesses of fallen man upon Him, He was to stand the temptations of Satan upon all points wherewith man would be assailed.” Selected Messages, book 1, 267, 268.

> «Kristus stod i Adams sted i fristelsens ørken for å bestå den prøven som han ikke maktet å utholde. Her seiret Kristus på synderens vegne, fire tusen år etter at Adam vendte ryggen til lyset i sitt hjem. Adskilt fra Guds nærvær hadde menneskeslekten, slektsledd etter slektsledd, fjernet seg stadig mer fra den opprinnelige renhet, visdom og kunnskap som Adam eide i Eden. Kristus bar slektens synder og skrøpeligheter slik de var da Han kom til jorden for å hjelpe mennesket. På slektens vegne, med det falne menneskes svakheter over seg, skulle Han møte Satans fristelser på alle de punkter hvor mennesket ville bli angrepet.» Selected Messages, bok 1, 267, 268.

In John chapter two Christ was speaking of His body as a temple, and His body-temple was that of a human being with the degeneracies of four thousand years of compounded weakness. The human temple that Christ referred to is made up of forty-six chromosomes. When Moses went upon Sinai to receive the law and instruction for erecting the temple, he was on the mount forty-six days. Ezekiel refers to Christ placing His temple in the “midst” of the two sticks. The period of time from the conclusion of the seven times of the northern kingdom and the southern kingdom that John was told to measure was forty-six years, and it represented the “midst” or period of time between 1798 and 1844. In those forty-six years, Jesus erected the spiritual temple that he would suddenly cleanse when He came as the messenger of the covenant. As the messenger of the covenant, He would write his law upon his people’s hearts. That law is represented by two tables. The first table has four commandments, the second table has six. Together they represent the number forty-six.

I Johannes kapittel to talte Kristus om sitt legeme som et tempel, og hans legems tempel var et menneskes, med de degenerasjoner som fire tusen år med oppsamlet svakhet hadde medført. Det menneskelige tempel som Kristus siktet til, består av førtiseks kromosomer. Da Moses gikk opp på Sinai for å motta loven og veiledningen til oppføringen av templet, var han på fjellet i førtiseks dager. Esekiel omtaler at Kristus plasserer sitt tempel i «midten» av de to stavene. Tidsperioden fra avslutningen av de sju tider for nordriket og sørriket, som Johannes fikk beskjed om å måle, var førtiseks år, og den representerte «midten», eller tidsperioden mellom 1798 og 1844. I disse førtiseks årene oppførte Jesus det åndelige tempel som han plutselig ville rense når han kom som paktens budbærer. Som paktens budbærer ville han skrive sin lov på sitt folks hjerter. Denne loven er representert ved to tavler. Den første tavlen har fire bud, den andre tavlen har seks. Til sammen representerer de tallet førtiseks.

The gathering of spiritual Israel from 1798 through 1844, represents the gathering of spiritual Israel, but it also represents the establishment of a temple.

Innsamlingen av det åndelige Israel fra 1798 til og med 1844 representerer innsamlingen av det åndelige Israel, men den representerer også opprettelsen av et tempel.

> To whom coming, as unto a living stone, disallowed indeed of men, but chosen of God, and precious, Ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ.

> Kom til ham, den levende stein, som vel ble forkastet av mennesker, men er utvalgt av Gud og dyrebar; og bli også selv, som levende steiner, oppbygd til et åndelig hus, et hellig presteskap, for å bære fram åndelige offer, velbehagelige for Gud ved Jesus Kristus.

> Wherefore also it is contained in the scripture, Behold, I lay in Sion a chief corner stone, elect, precious: and he that believeth on him shall not be confounded.

> Derfor heter det også i Skriften: Se, jeg legger i Sion en hovedhjørnestein, utvalgt, dyrebar; og den som tror på ham, skal ikke bli til skamme.

> Unto you therefore which believe he is precious: but unto them which be disobedient, the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner, And a stone of stumbling, and a rock of offence, even to them which stumble at the word, being disobedient: whereunto also they were appointed.

> For dere altså som tror, er han dyrebar; men for dem som er ulydige, er den stein som bygningsmennene forkastet, blitt hjørnesteinen, og en snublestein og en anstøts klippe for dem som snubler ved ordet, idet de er ulydige; og til dette ble de også satt.

> But ye are a chosen generation, a royal priesthood, an holy nation, a peculiar people; that ye should show forth the praises of him who hath called you out of darkness into his marvellous light: Which in time past were not a people, but are now the people of God: which had not obtained mercy, but now have obtained mercy. 1 Peter 2:4–10.

> Men dere er en utvalgt slekt, et kongelig presteskap, et hellig folk, et eiendomsfolk, for at dere skal forkynne hans storverk, han som kalte dere ut av mørket og inn i sitt vidunderlige lys; dere som før ikke var noe folk, men nå er Guds folk; dere som ikke hadde fått miskunn, men nå har fått miskunn. 1 Peter 2:4–10.

The temple that was erected from 1798 to 1844 includes a class that were “appointed” to disobedience. Their disobedience was manifested in their rejection of the “seven times,” “the corner stone,” “the stone which the builders disallowed” which is the “rock of offence” and the “stone of stumbling.”

Tempelet som ble reist fra 1798 til 1844, omfatter en klasse som var «bestemt» til ulydighet. Deres ulydighet kom til uttrykk i deres forkastelse av «de sju tider», «hjørnesteinen», «den stein som bygningsmennene forkastet», som er «anstøtsklippen» og «snublesteinen».

The class that was “chosen of God,” recognized the “stone” that had been “disallowed of men” as the “living stone,” and as the “stone” that had been “chosen of God, and” was “precious.” The “chosen of God,” the “chosen generation” were in “times past” “not a people, but were” then to be “the people of God.” When God gathered the two sticks, He brought them out from the “heathen.” They were to become His people when he brought the two nations together as one during the forty-six years from 1798 until 1844.

Den klasse som var «utvalgt av Gud», gjenkjente «steinen» som var blitt «forkastet av mennesker», som den «levende stein» og som den «stein» som var «utvalgt av Gud og» var «dyrebar». De «utvalgte av Gud», den «utvalgte slekt», var i «tidligere tider» «ikke et folk, men skulle» da bli «Guds folk». Da Gud samlet de to staver, førte Han dem ut fra «hedningene». De skulle bli Hans folk da Han førte de to nasjoner sammen til ett i løpet av de førtiseks årene fra 1798 til 1844.

There is only one foundation, and that foundation is Jesus Christ, but the “stone of stumbling” that was the foundation of the history that was rejected by the disobedient, was Moses’ seven times. When the “seven times” was rejected in 1863, it was a rejection of Jesus Christ.

Det finnes bare én grunnvoll, og denne grunnvollen er Jesus Kristus; men den «snublestein» som var grunnvollen for den historie som ble forkastet av de ulydige, var Moses’ «sju tider». Da «de sju tider» ble forkastet i 1863, var det en forkastelse av Jesus Kristus.

The dish of fables that infers that the cleansing of the sanctuary that began on October 22, 1844 was a fulfillment of the twenty-three hundred year prophecy alone, identifies an empty sanctuary, a sanctuary without a host, a kingdom without citizens. There is no purpose for the sanctuary provided by inspiration, that is of higher priority, than what God said the purpose of the sanctuary is.

Den fabellæren som utleder at renselsen av helligdommen som begynte den 22. oktober 1844, alene var en oppfyllelse av den to tusen tre hundre år lange profetien, identifiserer en tom helligdom, en helligdom uten en hærskare, et rike uten borgere. Det finnes ingen hensikt med helligdommen, slik den er gitt ved inspirasjon, som har høyere prioritet enn det Gud sa at helligdommens hensikt er.

> And let them make me a sanctuary; that I may dwell among them. Exodus 25:8.

> Og de skal gjøre meg en helligdom, så jeg kan bo midt iblant dem. 2. Mosebok 25:8.

In the Scriptures, God’s sanctuary is always associated with His people, who are the host. Ezekiel’s two sticks, that are identified as two nations, were to become one nation and God’s sanctuary would be in their midst. To misrepresent the question of verse thirteen of Daniel eight, in order to hide what is actually asked by the question, is simultaneously also rejecting the “certain saint” in verse thirteen, who was asked to answer the question.

I Skriftene er Guds helligdom alltid knyttet til Hans folk, som er hæren. Esekiels to stokker, som blir identifisert som to nasjoner, skulle bli ett folk, og Guds helligdom skulle være i deres midte. Å fordreie spørsmålet i vers tretten i Daniel åtte for å skjule hva spørsmålet faktisk etterspør, er samtidig også å forkaste den «ene hellige» i vers tretten, som ble bedt om å besvare spørsmålet.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Da hørte jeg en hellig tale, og en annen hellig sa til den som talte: Hvor lenge skal synet vare om det daglige offer og den ødeleggende overtredelse, så både helligdommen og hæren blir gitt til å trampes ned? Og han sa til meg: Inntil to tusen og tre hundre dager; så skal helligdommen renses. Daniel 8:13, 14.

The heavenly being who was asked the question is called “that certain saint,” and the expression is translated from the Hebrew word “Palmoni”, which means the wonderful numberer, the numberer of secrets. In the passage, which is the central pillar and foundation of Adventism, Christ represents himself as the wonderful numberer. He does so right where He identifies the relationship between the longest time prophecy in the Bible and also the time prophecy of the twenty-three hundred days. The longest time prophecy is Moses’ oath, which is the seven times of Leviticus twenty-six. It is the prophecy that identifies the scattering and enslavement of both houses of Israel, who are identified as the “host” that will be trampled down in verse thirteen, whereas, verse fourteen identifies the prophecy of trampling down of the sanctuary. Both prophecies were fulfilled on October 22, 1844, after the widow of Zarephath gathered the two sticks for the fire of the messenger of the covenant.

Den himmelske skikkelsen som fikk spørsmålet, kalles «den ene hellige», og uttrykket er oversatt fra det hebraiske ordet «Palmoni», som betyr den underfulle teller, hemmelighetenes teller. I avsnittet, som er den sentrale søyle og grunnvoll i adventismen, fremstiller Kristus seg selv som den underfulle teller. Han gjør dette nettopp der han identifiserer forholdet mellom den lengste tidsprofetien i Bibelen og også tidsprofetien om de to tusen tre hundre dagene. Den lengste tidsprofetien er Moses’ ed, som er de sju tider i 3 Mosebok tjueseks. Det er profetien som identifiserer spredningen og trelldommen til begge Israels hus, som blir identifisert som «hæren» som skal trampes ned i vers tretten, mens vers fjorten identifiserer profetien om nedtrampingen av helligdommen. Begge profetiene ble oppfylt den 22. oktober 1844, etter at enken i Sarepta samlet de to vedstykkene til ilden for paktens budbærer.

When Adventism rejected the very first truth of prophetic time which the angels led William Miller to understand, they blinded themselves. In 1856, with the eight articles of Hiram Edson, Palmoni attempted to increase the light of the seven times, but to no avail. They rejected the message to Laodicea, and accepted the five malignant manifestations of Laodicea, thus identifying themselves as the five foolish virgins.

Da adventismen forkastet selve den første sannhet om profetisk tid som englene ledet William Miller til å forstå, forblindet de seg selv. I 1856, med Hiram Edsons åtte artikler, forsøkte Palmoni å øke lyset om de syv tider, men uten nytte. De forkastet budskapet til Laodikea og godtok de fem ondartede manifestasjoner av Laodikea, og identifiserte seg dermed som de fem dårlige jomfruer.

The sixty-five years of Isaiah seven, that identifies 742BC, 723BC and 677BC in its beginning, was repeated in the ending history of 1798, 1844 and 1863. That ending history is represented by the gathering of the two sticks in Ezekiel chapter thirty-seven, and the widow of Sarepta (as she is called in the Greek of the New Testament), is the history of God establishing a covenant relationship with spiritual Israel in spiritual Judah (the glorious land) during the history of the sixth kingdom of Bible prophecy. That history being the end of the prophecy of sixty-five years, also represents the beginning of the earth beast of Revelation thirteen. At the beginning of the sixth kingdom of Bible prophecy, the joining of two sticks illustrates the ending of the sixth kingdom of Bible prophecy. That history contains a parallel history of the horn of Protestantism and the horn of Republicanism.

De sekstifem årene i Jesaja sju, som i sin begynnelse identifiserer 742 f.Kr., 723 f.Kr. og 677 f.Kr., ble gjentatt i avslutningshistorien i 1798, 1844 og 1863. Denne avslutningshistorien er framstilt ved sammenføyningen av de to stavene i Esekiel kapittel trettisju, og enken i Sarepta (slik hun kalles i Det nye testamentes greske tekst) er historien om at Gud oppretter et paktsforhold med det åndelige Israel i det åndelige Juda (det herlige landet) under historien til det sjette riket i Bibelens profeti. Denne historien, som er slutten på profetien om sekstifem år, representerer også begynnelsen på jorddyret i Åpenbaringen tretten. Ved begynnelsen av det sjette riket i Bibelens profeti illustrerer sammenføyningen av to staver avslutningen på det sjette riket i Bibelens profeti. Denne historien inneholder en parallell historie om protestantismens horn og republikanismens horn.

Prophetically a power, or a horn, or a nation, or a kingdom, or a king or a head are interchangeable symbols, depending upon the context where they are used. All these symbols also refer to the two sticks which Ezekiel identifies as two nations. In the beginning of the earth beast’s prophetic history, the Protestant horn was gathered into one nation, or one horn. At the end of that very same history the Republican horn will come together with the horn of apostate Protestantism to make one nation. That nation will be an image to the sea beast of Revelation thirteen. Logically, if we refuse to see the testimony of the curse of the seven times (that was carried out against both houses of literal Israel), we certainly will not be able to see how those two literal houses of ancient Israel became the nation of spiritual Israel in 1844. If we cannot see that history, we are absolutely “clueless” about how that history at the beginning of the United States identifies the history at the end, when the Republican horn repeats the gathering process and the joining together that was illustrated in the beginning with the Protestant horn.

Profetisk sett er en makt, eller et horn, eller en nasjon, eller et rike, eller en konge eller et hode ombyttelige symboler, avhengig av den sammenheng de brukes i. Alle disse symbolene viser også til de to stavene som Esekiel identifiserer som to nasjoner. Ved begynnelsen av jorddyrets profetiske historie ble det protestantiske horn samlet til én nasjon, eller ett horn. Ved slutten av den samme historien vil det republikanske horn komme sammen med den frafalne protestantismens horn for å danne én nasjon. Den nasjonen vil være et bilde av sjødyret i Åpenbaringen tretten. Logisk sett, dersom vi nekter å se vitnesbyrdet om de syv tiders forbannelse (som ble fullbyrdet over begge husene i det bokstavelige Israel), vil vi visselig ikke være i stand til å se hvordan disse to bokstavelige husene i det gamle Israel ble til det åndelige Israels nasjon i 1844. Hvis vi ikke kan se den historien, er vi fullstendig «uten begrep» om hvordan den historien ved De forente staters begynnelse identifiserer historien ved enden, når det republikanske horn gjentar samlingsprosessen og sammenføyningen som ble anskueliggjort i begynnelsen med det protestantiske horn.

We will continue to consider these truths in the next article.

Vi vil fortsette å betrakte disse sannhetene i den neste artikkelen.

Back to Articles