Article

# The Book of Daniel - Number Eighty-Three

Daniels bok - nummer åttitre

The Four Generations of Laodicean Adventism: Unraveling the Escalating Abominations

De fire generasjonene av laodikeisk adventisme: Oppløsningen av de tiltagende vederstyggelighetene

Author

Jeff Pippenger

Published

February 16, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Ezekiel chapter eight, sets forth four increasing abominations which represent the four generations of Laodicean Adventism. The rebellion of 1863, produced a counterfeit to the two tables of Habakkuk, just as Aaron had produced an counterfeit image of jealousy, with his golden calf at the very time God was delivering the two tables of the Ten Commandments to Moses. Once Laodicean Adventism had begun the work of removing the foundational truths, as represented in William Miller’s dream, the leadership of the first generation began to reject the authority of the Bible, and then the Spirit of Prophecy. The rebellion had grown to a point where Kellogg’s spiritualism (pantheism), arrived into their history just prior to 1888.

Esekiel kapittel åtte fremstiller fire tiltagende vederstyggeligheter som representerer de fire generasjonene av laodikeisk adventisme. Opprøret i 1863 frembrakte en forfalskning av Habakkuks to tavler, slik Aron hadde frembrakt et forfalsket nidkjærhetsbilde med sin gullkalv nettopp på den tiden da Gud overgav De ti buds to tavler til Moses. Etter at laodikeisk adventisme hadde begynt arbeidet med å fjerne de grunnleggende sannheter, slik dette er fremstilt i William Millers drøm, begynte lederskapet i den første generasjonen å forkaste Bibelens autoritet, og deretter Profetiens Ånd. Opprøret hadde vokst til et punkt der Kelloggs spiritualisme (panteisme) kom inn i deres historie like før 1888.

At the rebellion of 1888, the spiritualism represented by Ezekiel’s chambers of imagery reached a point where the messengers of Minneapolis, and the prophetess and even the Holy Spirit were rejected.

Ved opprøret i 1888 nådde den spiritismen som er framstilt ved Esekiels bildekamre, et punkt hvor budbærerne fra Minneapolis, profetinnen og til og med Den Hellige Ånd ble forkastet.

> “We have seen in our experience that when the Lord sends rays of light from the open door of the sanctuary to His people, Satan stirs up the minds of many. But the end is not yet. There will be those who will resist the light and crowd down those whom God has made His channels to communicate light. Spiritual things are not spiritually discerned. The watchmen have not kept pace with the opening providence of God, and the real heaven-sent message and messengers are scorned.

> «Vi har sett i vår erfaring at når Herren sender lysstråler fra den åpne døren i helligdommen til sitt folk, da setter Satan mange menneskers sinn i bevegelse. Men enden er ennå ikke. Det vil være dem som vil stå lyset imot og trenge ned dem som Gud har gjort til sine kanaler for å formidle lys. Åndelige ting blir ikke åndelig bedømt. Vekterne har ikke holdt tritt med Guds åpnende forsyn, og det virkelige himmelsendte budskap og budbærere blir foraktet.»

> “There will go from this meeting men who claim to know the truth who are gathering about their souls the garments not woven in the loom of heaven. The spirit that they have received here will be carried with them. I tremble for the future of our cause. Those who do not in this place yield to the evidence God has given will war against their brethren whom God is using. They will make it very hard, when opportunities shall come where they can carry forward and onward the same kind of warfare they have hitherto engaged in. These men will have opportunities to be convinced that they have been warring against the Holy Spirit of God. Some will be convinced; others will hold firmly their own spirit. They will not die to self and let the Lord Jesus come into their hearts. They will be more and still more deceived until they cannot discern truth and righteousness. They will, under another spirit, seek to place upon the work a mold that God shall not approve; and they will endeavor to act out the attributes of Satan in assuming control of human minds and thus control the work and cause of God.

> «Fra dette møtet vil det gå menn som gjør krav på å kjenne sannheten, men som samler omkring sine sjeler de klær som ikke er vevd på himmelens vevstol. Den ånd de har mottatt her, vil de bære med seg. Jeg skjelver for fremtiden for vår sak. De som ikke på dette sted gir etter for de beviser Gud har gitt, vil føre krig mot sine brødre som Gud bruker. De vil gjøre det svært vanskelig når anledninger kommer der de kan føre videre og fremover den samme slags strid som de hittil har vært engasjert i. Disse menn vil få anledninger til å bli overbevist om at de har kjempet mot Guds Hellige Ånd. Noen vil bli overbevist; andre vil holde fast ved sin egen ånd. De vil ikke dø fra selvet og la Herren Jesus komme inn i sine hjerter. De vil bli mer og stadig mer bedratt inntil de ikke kan skjelne sannhet og rettferdighet. Under en annen ånd vil de søke å legge over verket en form som Gud ikke vil godkjenne; og de vil søke å virkeliggjøre Satans egenskaper ved å ta kontroll over menneskesinn og slik kontrollere Guds verk og sak.»

> “Had our brethren fasted and prayed and humbled their hearts before God at this meeting, and sat down calmly to investigate the Scriptures together, then God would have been glorified. But the spirit of prejudice that was brought to that meeting closed the door to the richest blessing of God, and those who had this spirit will not be in a favorable position to see light until they repent before God and have some sense of how near they have come to doing despite to the Holy Spirit and having another spirit.” The 1888 Materials, 832.

> «Hadde våre brødre fastet og bedt og ydmyket sine hjerter for Gud ved dette møtet, og satt seg ned rolig for å granske Skriftene sammen, da ville Gud ha blitt æret. Men den fordommens ånd som ble brakt til dette møtet, stengte døren for Guds rikeste velsignelse, og de som hadde denne ånd, vil ikke være i en gunstig stilling til å se lys før de omvender seg for Gud og får en viss forståelse av hvor nær de har vært ved å krenke Den Hellige Ånd og ha en annen ånd.» The 1888 Materials, 832.

After 1888, Sister White “trembled for the future of” God’s church and work. She saw that the meeting would produce a continued spiritual warfare among the men that were leaders of Laodicean Adventism, and the controversy of “the daily,” is evidence that her predictions were fulfilled upon that very generation. A warfare was then carried on by men who did not “yield to the evidence God had given” to confirm the “heaven sent message and messengers,” and those men made war against “the Holy Spirit of God.” The second generation watched as the publishing house and sanitarium were burnt to the ground by the fires of God’s judgment.

Etter 1888 «skalv» søster White «for fremtiden til» Guds menighet og verk. Hun så at møtet ville føre til en vedvarende åndelig krigføring blant de menn som var ledere for laodikeisk adventisme, og striden om «det daglige» er bevis på at hennes forutsigelser ble oppfylt over nettopp den generasjonen. Det ble da ført en krigføring av menn som ikke «gav etter for de bevis Gud hadde gitt» for å stadfeste «det himmelsendte budskap og budbærere», og disse menn førte krig mot «Guds Hellige Ånd». Den andre generasjonen så hvordan forlaget og sanatoriet ble brent til grunnen av ildene fra Guds dom.

> “Today I received a letter from Elder Daniells regarding the destruction of the Review office by fire. I feel very sad as I consider the great loss to the cause. I know that this must be a very trying time for the brethren in charge of the work and for the employees of the office. I am afflicted with all who are afflicted. But I was not surprised by the sad news, for in the visions of the night I have seen an angel standing with a sword as of fire stretched over Battle Creek. Once, in the daytime, while my pen was in my hand, I lost consciousness, and it seemed as if this sword of flame were turning first in one direction and then in another. Disaster seemed to follow disaster because God was dishonored by the devising of men to exalt and glorify themselves.

> «I dag mottok jeg et brev fra eldste Daniells angående ødeleggelsen av Review-kontoret ved brann. Jeg føler stor sorg når jeg tenker på det store tapet for saken. Jeg vet at dette må være en meget prøvende tid for brødrene som har ansvaret for arbeidet, og for kontorets ansatte. Jeg lider med alle som lider. Men jeg ble ikke overrasket over det sørgelige budskapet, for i nattens syner har jeg sett en engel stå med et sverd som av ild utstrakt over Battle Creek. En gang, om dagen, mens pennen var i min hånd, mistet jeg bevisstheten, og det syntes som om dette flammende sverdet vendte seg først i én retning og så i en annen. Ulykke syntes å følge på ulykke fordi Gud ble vanæret ved menneskers påfunn for å opphøye og forherlige seg selv.»

> “This morning I was drawn out in earnest prayer that the Lord would lead all who are connected with the Review and Herald office to make diligent search, that they may see wherein they have disregarded the many messages God has given.

> «I morges ble jeg drevet ut i alvorlig bønn om at Herren måtte lede alle som er knyttet til Review and Herald-kontoret, til å ransake med flid, så de kan se på hvilke områder de har tilsidesatt de mange budskap Gud har gitt.

> “Sometime ago the brethren at the Review office asked my counsel about the erection of another building. I then said that if those who were in favor of adding another building to the Review and Herald office had the future mapped out before them, if they could see what would be in Battle Creek, they would have no question about putting up another building there. God said: ‘My word has been despised; and I will turn and overturn.’

> For en tid siden bad brødrene ved Review-kontoret om mitt råd angående oppføringen av en annen bygning. Da sa jeg at dersom de som gikk inn for å føye enda en bygning til Review and Herald-kontoret, hadde fremtiden lagt ut for seg, dersom de kunne se hva som ville komme til å skje i Battle Creek, ville de ikke stille noe spørsmål om å reise en annen bygning der. Gud sa: «Mitt ord er blitt foraktet; og jeg vil vende om og omvelte.»

> “At the General Conference, held in Battle Creek in 1901, the Lord gave His people evidence that He was calling for reformation. Minds were convicted, and hearts were touched; but thorough work was not done. If stubborn hearts had then broken in penitence before God, there would have been seen one of the greatest manifestations of the power of God that has ever been seen. But God was not honored. The testimonies of His Spirit were not heeded. Men did not separate from the practices that were in decided opposition to the principles of truth and righteousness, which should ever be maintained in the Lord’s work.

> «På Generalkonferansen, som ble holdt i Battle Creek i 1901, gav Herren sitt folk bevis på at Han kalte til reformasjon. Sinn ble overbevist, og hjerter ble berørt; men et grundig verk ble ikke utført. Dersom hårdnakkede hjerter den gang hadde brutt sammen i bot for Gud, ville man ha sett en av de største åpenbarelsene av Guds kraft som noen gang er blitt sett. Men Gud ble ikke æret. Hans Ånds vitnesbyrd ble ikke aktet på. Mennesker skilte seg ikke fra de skikker som sto i klar motsetning til sannhetens og rettferdighetens prinsipper, som alltid bør opprettholdes i Herrens verk.»

> “The messages to the church of Ephesus and to the church in Sardis have been often repeated to me by the One who gives me instruction for His people. ‘Unto the angel of the church of Ephesus write; These things saith He that holdeth the seven stars in His right hand, who walketh in the midst of the seven golden candlesticks; I know thy works, and the labor, and thy patience, and how thou canst not bear them which are evil: and thou hast tried them which say they are apostles, and are not, and hast found them liars: and hast borne, and hast patience, and for My name’s sake hast labored, and hast not fainted. Nevertheless I have somewhat against thee, because thou hast left thy first love. Remember therefore from whence thou art fallen, and repent, and do the first works; or else I will come unto thee quickly, and will remove thy candlestick out of his place, except thou repent.’ Revelation 2:1–5.

> «Budskapene til menigheten i Efesos og til menigheten i Sardes er ofte blitt gjentatt for meg av Ham som gir meg undervisning for sitt folk. ‘Skriv til engelen for menigheten i Efesos: Dette sier Han som holder de sju stjerner i sin høyre hånd, Han som vandrer midt iblant de sju gull-lampestaker: Jeg vet om dine gjerninger og ditt arbeid og din tålmodighet, og hvordan du ikke kan tåle dem som er onde; og du har prøvd dem som sier at de er apostler, og ikke er det, og du har funnet at de er løgnere; og du har holdt ut, og du har tålmodighet, og for mitt navns skyld har du arbeidet og ikke blitt trett. Men jeg har imot deg at du har forlatt din første kjærlighet. Husk derfor hva du er falt fra, og omvend deg, og gjør de første gjerninger; ellers kommer jeg snart over deg og vil flytte din lampestake bort fra dens sted, dersom du ikke omvender deg.’ Åpenbaringen 2:1–5.»

> “‘And unto the angel of the church in Sardis write; These things saith He that hath the seven Spirits of God, and the seven stars; I know thy works, that thou hast a name that thou livest, and art dead. Be watchful, and strengthen the things which remain, that are ready to die: for I have not found thy works perfect before God. Remember therefore how thou hast received and heard, and hold fast, and repent. If therefore thou shalt not watch, I will come on thee as a thief, and thou shalt not know what hour I will come upon thee.’ Revelation 3:1–3.

> «Og skriv til engelen for menigheten i Sardes: Dette sier han som har Guds sju ånder og de sju stjerner: Jeg vet om dine gjerninger, at du har navn av å leve, men er død. Våk, og styrk det som er igjen, det som holder på å dø; for jeg har ikke funnet dine gjerninger fullkomne for Gud. Kom derfor i hu hvordan du har tatt imot og hørt, og hold fast ved det, og omvend deg. Dersom du derfor ikke våker, skal jeg komme over deg som en tyv, og du skal ikke vite i hvilken time jeg kommer over deg.» Åpenbaringen 3:1–3.

> “We are seeing the fulfillment of these warnings. Never have scriptures been more strictly fulfilled than these have been.

> «Vi ser oppfyllelsen av disse advarslene. Aldri har Skriftene blitt mer bokstavelig oppfylt enn disse.»

> “Men may erect the most carefully constructed, fireproof buildings, but one touch of God’s hand, one spark from heaven, will sweep away every refuge.

> «Mennesker kan oppføre de mest omhyggelig konstruerte, ildfaste bygninger, men ett berøring av Guds hånd, én gnist fra himmelen, vil feie bort ethvert tilfluktssted.»

> “It has been asked if I have any advice to give. I have already given the advice that God has given me, hoping to prevent the falling of the fiery sword that was hanging over Battle Creek. Now that which I dreaded has come—the news of the burning of the Review and Herald building. When this news came, I felt no surprise, and I had no words to speak. What I have had to say from time to time in warnings has had no effect except to harden those who heard, and now I can only say: I am so sorry, so very sorry, that it was necessary for this stroke to come. Light enough has been given. If it were acted upon, further light would not be needed.” Testimonies, volume 8, 97–99.

> «Det er blitt spurt om jeg har noen råd å gi. Jeg har allerede gitt det råd som Gud har gitt meg, i håp om å forhindre at det flammende sverd som hang over Battle Creek, skulle falle. Nå er det jeg fryktet, kommet – nyheten om brannen i Review and Herald-bygningen. Da denne nyheten kom, følte jeg ingen overraskelse, og jeg hadde ingen ord å si. Det jeg fra tid til annen har måttet si som advarsler, har ikke hatt noen virkning annet enn å forherde dem som hørte, og nå kan jeg bare si: Jeg er så lei meg, så inderlig lei meg, at det var nødvendig at dette slaget måtte komme. Det er gitt lys nok. Dersom det ble handlet etter, ville ytterligere lys ikke være nødvendig.» Testimonies, bind 8, 97–99.

The second generation of Adventism was not a victory, and in fulfillment of Ezekiel chapter eight, the rebellion only continued to escalate.

Den andre generasjonen av adventismen var ingen seier, og i oppfyllelse av Esekiel kapittel åtte fortsatte opprøret bare å tilta.

> “By written messages and by fire the Lord has declared that he wants his people to move out of Battle Creek. May God help us to hear his voice. Does it mean nothing to us that our two great institutions in Battle Creek were swept away by fire? You may say, ‘But the new Sanitarium has many patients.’ Yes; but if there were many thousand patients there, this would be no argument in favor of our people building homes in Battle Creek, and settling there.

> «Ved skrevne budskap og ved ild har Herren erklært at han ønsker at hans folk skal flytte ut fra Battle Creek. Måtte Gud hjelpe oss til å høre hans røst. Betyr det ingenting for oss at våre to store institusjoner i Battle Creek ble lagt øde ved ild? Dere kan si: ‘Men det nye sanatoriet har mange pasienter.’ Ja; men selv om det var mange tusen pasienter der, ville dette ikke være noe argument for at vårt folk skulle bygge hjem i Battle Creek og bosette seg der.»

> “Temptations are increasing. Men are rejecting the light that God has sent in the Testimonies of his Spirit, and they are choosing their own devising and their own plans. Will men continue to separate themselves from God? Must he reveal his displeasure in a still more marked manner than he has already done?” Pamphlets, SpTB06, 45.

> «Fristelsene øker. Mennesker forkaster det lyset som Gud har sendt i sitt Ånds vitnesbyrd, og de velger sine egne påfunn og sine egne planer. Vil mennesker fortsette å skille seg fra Gud? Må han åpenbare sin mishag på en enda tydeligere måte enn han allerede har gjort?» Pamphlets, SpTB06, 45.

Men were “choosing their own devising’s and their own plans,” as represented by the seventy elders in the chambers of imagery of Ezekiel chapter eight, who proclaimed, “The Lord seeth us not.” The Lord raised up a prophetess and gave her “open visions” for exactly forty years, until 1884. He placed his signature upon this gift, for He gave it and ended it in a city named Portland, and he gave it for forty years. Just prior to the cessation of “open visions” the ancient men began to undermine the authority of the Bible and the Spirit of Prophecy in 1881, and 1882. The “open visions,” then ended in 1884, and in four years the rebellion of Korah, Dathan and Abiram was repeated at the 1888 General Conference.

Menn valgte «sine egne innretninger og sine egne rådslagninger», slik det er framstilt ved de sytti eldste i billedkamrene i Esekiel kapittel åtte, som forkynte: «Herren ser oss ikke.» Herren oppreiste en profetinne og gav henne «åpne syner» i nøyaktig førti år, inntil 1884. Han satte sin underskrift på denne gaven, for han gav den og avsluttet den i en by ved navn Portland, og han gav den i førti år. Like før opphøret av «åpne syner» begynte de gamle menn å undergrave Bibelens og Profetiens Ånds autoritet i 1881 og 1882. De «åpne syner» opphørte så i 1884, og fire år senere ble Korahs, Datans og Abirams opprør gjentatt ved Generalkonferansen i 1888.

The rebellion of 1888, produced an escalation of rebellion that saw God’s direct intervention into the history of Laodicean Adventism as He burnt down the publishing work and the health work. Yet those direct judgments did not deter the rebellion that was under way. In 1919, a Bible Conference took place, where one of the primary rebels of the second generation, William Warren Prescott, the theologian trained in the universities of apostate Protestantism, was the primary leader of pushing the satanic view that claimed “the daily,” represented Christ’s sanctuary work gave a series of presentations.

Opprøret i 1888 frembrakte en opptrapping av opprør som førte til at Gud grep direkte inn i den laodikeiske adventismens historie idet Han brente ned forlagsvirksomheten og helsearbeidet. Likevel avskrekket ikke disse direkte dommene det opprøret som allerede var i gang. I 1919 fant det sted en bibelkonferanse, der en av den andre generasjonens fremste opprørere, William Warren Prescott, teologen utdannet ved den frafalne protestantismens universiteter, var den fremste lederen i å fremme det sataniske syn som hevdet at «det daglige» representerte Kristi helligdomstjeneste, og holdt en rekke presentasjoner.

History identified that at that Bible conference in 1919, Prescott presented a gospel that consisted of removing every tenet of the prophetic message of the Millerites. He even attempted to remove the twenty-three hundred days, but could not pull that off. Yet he presented a gospel that was fully void of the prophetic understandings of the Millerites. His gospel was rejected at the meeting, but still those blind leaders decided to take his series of presentations and construct them into a book titled, The Doctrine of Christ. That book became the symbol of the arrival of the third generation of Laodicean Adventism.

Historien fastslår at Prescott på den bibelkonferansen i 1919 fremholdt et evangelium som bestod i å fjerne enhver læresetning fra millerittenes profetiske budskap. Han forsøkte til og med å fjerne de to tusen tre hundre dagene, men klarte ikke å gjennomføre det. Likevel fremholdt han et evangelium som var fullstendig blottet for millerittenes profetiske forståelser. Hans evangelium ble forkastet på møtet, men likevel besluttet disse blinde lederne å ta hans rekke av fremlegg og utforme dem til en bok med tittelen, The Doctrine of Christ. Den boken ble symbolet på ankomsten av den tredje generasjonen av laodikeisk adventisme.

The book represents another gospel than the Millerite gospel of Habakkuk chapter two, and Paul informs us another gospel is not a gospel at all.

Boken representerer et annet evangelium enn millerittenes evangelium i Habakkuk kapittel to, og Paulus underretter oss om at et annet evangelium slett ikke er noe evangelium.

> I marvel that ye are so soon removed from him that called you into the grace of Christ unto another gospel: Which is not another; but there be some that trouble you, and would pervert the gospel of Christ. But though we, or an angel from heaven, preach any other gospel unto you than that which we have preached unto you, let him be accursed. As we said before, so say I now again, If any man preach any other gospel unto you than that ye have received, let him be accursed. Galatians 1:6–9.

> Jeg undrer meg over at dere så snart lar dere vende bort fra ham som kalte dere ved Kristi nåde, til et annet evangelium; som ikke er et annet. Men det finnes noen som forvirrer dere og vil forvrenge Kristi evangelium. Men om så vi, eller en engel fra himmelen, forkynner dere et annet evangelium enn det vi har forkynt dere, han være forbannet. Som vi før har sagt, så sier jeg nå igjen: Om noen forkynner dere et annet evangelium enn det dere har mottatt, han være forbannet. Galaterne 1:6–9.

The third generation of Adventism is represented by Ezekiel’s third abomination where the women are weeping for Tammuz. Tammuz was a Mesopotamian deity associated with fertility and the cycles of vegetation. Tammuz was sometimes depicted as a shepherd or a young man, linked to the changing seasons and the growth of crops. Tammuz’s death and subsequent resurrection, was tied to the agricultural calendar. According to the mythology, Tammuz would die or disappear during the summer months, which was seen as a representation of the withering of vegetation in the hot, dry season. The weeping for Tammuz was a mourning ritual that involved lamenting the death or disappearance of Tammuz during the summer months, followed by rejoicing at his resurrection, which symbolized the renewal of vegetation and agricultural life.

Adventismens tredje generasjon er representert ved Esekiels tredje styggedom, der kvinnene gråter over Tammus. Tammus var en mesopotamisk guddom knyttet til fruktbarhet og vegetasjonens sykluser. Tammus ble iblant fremstilt som en hyrde eller en ung mann, forbundet med de skiftende årstidene og veksten av avlinger. Tammus’ død og påfølgende oppstandelse var knyttet til jordbrukskalenderen. Ifølge mytologien ville Tammus dø eller forsvinne i sommermånedene, noe som ble sett som et bilde på vegetasjonens visning i den varme, tørre årstiden. Gråten over Tammus var et sørgeritual som innebar å klage over Tammus’ død eller forsvinning i sommermånedene, etterfulgt av glede over hans oppstandelse, som symboliserte fornyelsen av vegetasjonen og jordbrukslivet.

Weeping for Tammuz represents a counterfeit latter rain message, which is what the gospel of W. W. Prescott represented. The removal of the prophetic foundation, which began in the rebellion of 1863, reached a point in 1919, that Laodicean Adventism allowed the false gospel to be established. That false gospel was based fully upon the methodology of apostate Protestantism. Its original architect was W. W. Prescott, and as with William Miller, both men’s gospel was based upon their foundational understanding of “the daily,” in the book of Daniel. Both gospels are represented in the passage of 2 Thessalonians where Miller first discovered that “the daily,” represented paganism. In the passage there is a class represented by Miller, who accept the truth presented by Paul, and another class who do not possess a love of the truth.

Gråten over Tammus representerer et falskt budskap om siste regn, hvilket er det W. W. Prescotts evangelium representerte. Fjerningen av det profetiske grunnlaget, som begynte i opprøret i 1863, nådde i 1919 et punkt hvor laodikeisk adventisme tillot at det falske evangeliet ble etablert. Dette falske evangeliet var fullt og helt basert på metodologien til frafallen protestantisme. Dets opprinnelige arkitekt var W. W. Prescott, og som med William Miller var begge menns evangelium basert på deres grunnleggende forståelse av «det daglige» i Daniels bok. Begge evangelier er fremstilt i avsnittet i 2 Tessalonikerbrev hvor Miller først oppdaget at «det daglige» representerte hedenskap. I avsnittet finnes en klasse representert ved Miller, som tar imot sannheten Paulus la fram, og en annen klasse som ikke eier kjærlighet til sannheten.

One class in the last days, represented by Miller, “recognize” and receive the latter rain, and another class, represented by Prescott, receive strong delusion. The strong delusion they receive is based upon a false gospel, that is no gospel at all, and it identifies a false message of the latter rain. Thus, the third abomination of Ezekiel is the women (churches of Laodicean Adventism), weeping for Tammuz. Their summertime tears (rain), are to produce the fruit of the harvest.

En klasse i de siste dager, representert ved Miller, «erkjenner» og mottar det sene regn, og en annen klasse, representert ved Prescott, mottar kraftig villfarelse. Den kraftige villfarelsen de mottar, er grunnlagt på et falskt evangelium, som slett ikke er noe evangelium, og den identifiserer et falskt budskap om det sene regn. Slik er Esekiels tredje styggedom kvinnene (menighetene i den laodikeiske adventisme), som gråter over Tammus. Deres sommertårer (regn) skal frembringe høstens frukt.

The distinction between two types of latter rain message pervades the Bible and Spirit of Prophecy. The Bible repeatedly identifies that the rain is withheld from a disobedient people.

Skjelningen mellom to typer budskap om senregnet gjennomsyrer Bibelen og Profetiens Ånd. Bibelen fastslår gjentatte ganger at regnet blir holdt tilbake fra et ulydig folk.

> They say, If a man put away his wife, and she go from him, and become another man’s, shall he return unto her again? shall not that land be greatly polluted? but thou hast played the harlot with many lovers; yet return again to me, saith the Lord. Lift up thine eyes unto the high places, and see where thou hast not been lien with. In the ways hast thou sat for them, as the Arabian in the wilderness; and thou hast polluted the land with thy whoredoms and with thy wickedness. Therefore the showers have been withholden, and there hath been no latter rain; and thou hadst a whore’s forehead, thou refusedst to be ashamed. Jeremiah 3:1–3.

> De sier: Dersom en mann skiller seg fra sin hustru, og hun går fra ham og blir en annen manns, skal han da vende tilbake til henne igjen? Ville ikke det landet bli storlig vanhelliget? Men du har drevet hor med mange elskere; og likevel, vend tilbake til meg, sier Herren. Løft dine øyne opp mot haugene og se hvor du ikke er blitt besovet. Ved veiene har du sittet og ventet på dem, lik en araber i ørkenen; og du har vanhelliget landet med ditt horeliv og med din ondskap. Derfor er regnskyllene blitt holdt tilbake, og det har ikke kommet noe vårregn; men du hadde en skjøges panne, du nektet å skamme deg. Jeremia 3:1–3.

Laodicean Adventism began playing the harlot in 1863, and ever since then the showers have been withheld. They refuse to be ashamed of their rebellion, and that lack of humility produces a whore’s forehead, and the whore of Bible prophecy is the papacy. The third generation is where the final work of preparing to bow down to the whore of Rome’s mark is accomplished. The preparation for the fourth generation is accomplished in the third generation, by a counterfeit message of the latter rain. As with the rebellion of 1863, and the rebellion of 1888, the rebellion of 1919, are aligned with September 11, 2001, for when the buildings of New York City then came down the mighty angel of Revelation eighteen descended and the genuine latter rain began.

Laodikeisk adventisme begynte å drive hor i 1863, og siden den gang har regnskurene blitt holdt tilbake. De nekter å skamme seg over sitt opprør, og denne mangel på ydmykhet frembringer en skjøges panne, og skjøgen i Bibelens profeti er pavedømmet. Den tredje generasjon er der det avsluttende verk med å forberede seg til å bøye seg for den romerske skjøges merke fullbyrdes. Forberedelsen for den fjerde generasjon fullbyrdes i den tredje generasjon ved et forfalsket budskap om sildigregnet. Som med opprøret i 1863 og opprøret i 1888, står opprøret i 1919 på linje med 11. september 2001, for da bygningene i New York City falt ned, steg den mektige engelen i Åpenbaringen atten ned, og det ekte sildigregnet begynte.

> “The latter rain is to fall upon the people of God. A mighty angel is to come down from heaven, and the whole earth is to be lighted with his glory.” Review and Herald, April 21, 1891.

> «Sildigregnet skal falle over Guds folk. En mektig engel skal stige ned fra himmelen, og hele jorden skal opplyses av hans herlighet.» Review and Herald, 21. april 1891.

When the latter rain began the ancient men of Laodicean Adventism would not recognize it as the latter rain, for they had been indoctrinated by a false latter rain message, represented by Ezekiel as the women weeping for Tammuz, and in application as a message of peace and safety.

Da senregnet begynte, ville de eldgamle menn i laodikeisk adventisme ikke gjenkjenne det som senregnet, for de var blitt indoktrinert av et falskt budskap om senregnet, framstilt av Esekiel som kvinnene som gråter over Tammus, og i anvendelse som et budskap om fred og trygghet.

> “Only those who are living up to the light they have will receive greater light. Unless we are daily advancing in the exemplification of the active Christian virtues, we shall not recognize the manifestations of the Holy Spirit in the latter rain. It may be falling on hearts all around us, but we shall not discern or receive it.” Testimonies to Ministers, 507.

> «Bare de som lever i samsvar med det lys de har, vil motta større lys. Med mindre vi daglig går framover i å virkeliggjøre de aktive kristne dyder, skal vi ikke gjenkjenne Den Hellige Ånds manifestasjoner i senregnet. Det kan falle på hjerter overalt omkring oss, men vi skal ikke skjelne eller motta det.» Testimonies to Ministers, 507.

It was impossible for the guardians of the people to recognize the arrival of the latter rain, for their false gospel of a false latter rain, denied the possibility of any manifestation of the power of God as had been in former ages.

Det var umulig for folkets voktere å erkjenne den sene regns ankomst, for deres falske evangelium om et falskt senregn fornektet muligheten for noen åpenbaring av Guds kraft slik den hadde vært i tidligere tidsaldre.

> “There is to be in the churches a wonderful manifestation of the power of God, but it will not move upon those who have not humbled themselves before the Lord, and opened the door of the heart by confession and repentance. In the manifestation of that power which lightens the earth with the glory of God, they will see only something which in their blindness they think dangerous, something which will arouse their fears, and they will brace themselves to resist it. Because the Lord does not work according to their ideas and expectations, they will oppose the work. ‘Why,’ they say, ‘should not we know the Spirit of God, when we have been in the work so many years?’—Because they did not respond to the warnings, the entreaties of the messages of God, but persistently said, ‘I am rich, and increased with goods, and have need of nothing.’ Talent, long experience, will not make men channels of light, unless they place themselves under the bright beams of the Sun of Righteousness, and are called, and chosen, and prepared by the endowment of the Holy Spirit. When men who handle sacred things will humble themselves under the mighty hand of God, the Lord will lift them up. He will make them men of discernment—men rich in the grace of his Spirit. Their strong, selfish traits of character, their stubbornness, will be seen in the light shining from the Light of the world. ‘I will come unto thee quickly, and will remove thy candlestick out of his place, except thou repent.’ If you seek the Lord with all your heart, he will be found of you.” Review and Herald, December 23, 1890.

> «Det skal i menighetene være en vidunderlig manifestasjon av Guds kraft, men den vil ikke virke på dem som ikke har ydmyket seg for Herren og åpnet hjertets dør ved bekjennelse og omvendelse. I manifestasjonen av den kraft som opplyser jorden med Guds herlighet, vil de bare se noe som de i sin blindhet anser som farlig, noe som vil vekke deres frykt, og de vil ruste seg til å stå det imot. Fordi Herren ikke virker i samsvar med deres forestillinger og forventninger, vil de motsette seg verket. «Hvorfor,» sier de, «skulle ikke vi kjenne Guds Ånd, når vi har stått i verket så mange år?»—Fordi de ikke tok imot advarslene, bønnene i Guds budskap, men vedholdende sa: «Jeg er rik og har overflod og har ikke behov for noe.» Talent og lang erfaring vil ikke gjøre mennesker til lyskanaler, med mindre de stiller seg under de klare strålene fra Rettferdighetens Sol og blir kalt og utvalgt og beredt ved Den Hellige Ånds utrustning. Når mennesker som håndterer hellige ting, ydmyker seg under Guds mektige hånd, vil Herren opphøye dem. Han vil gjøre dem til menn med åndelig dømmekraft—menn rike på hans Ånds nåde. Deres sterke, selviske karaktertrekk, deres stahet, vil bli sett i lyset som skinner fra verdens Lys. «Jeg vil komme over deg i hast og flytte din lysestake bort fra dens sted, dersom du ikke omvender deg.» Hvis dere søker Herren av hele deres hjerte, skal han la seg finne av dere.» Review and Herald, 23. desember 1890.

The elders of Ezekiel chapter eight, accepted a gospel of peace and safety in 1919, and when September 11, 2001 arrived the fruit of that escalating rebellion was manifested in their inability to recognize the arrival of the latter rain. In the history beginning at the time of the end in 1989, God repeated the Millerite movement to the very letter. Miller was a symbol of Elijah, and Elijah had straitly told Ahab that there would be no rain, except at the word of Elijah.

De eldste i Esekiel kapittel åtte tok imot et evangelium om fred og trygghet i 1919, og da 11. september 2001 kom, ble frukten av dette tiltagende opprøret åpenbart i deres manglende evne til å gjenkjenne den sene regns ankomst. I historien som begynner ved endetiden i 1989, gjentok Gud den millerittiske bevegelsen til punkt og prikke. Miller var et symbol på Elia, og Elia hadde uttrykkelig sagt til Akab at det ikke skulle komme regn, uten etter Elias ord.

We will continue our consideration of the third generation of Adventism in the next article.

Vi vil fortsette vår behandling av adventismens tredje generasjon i den neste artikkelen.

> “The class who do not feel grieved over their own spiritual declension, nor mourn over the sins of others, will be left without the seal of God. The Lord commissions His messengers, the men with slaughtering weapons in their hands: ‘Go ye after him through the city, and smite: let not your eye spare, neither have ye pity: slay utterly old and young, both maids, and little children, and women: but come not near any man upon whom is the mark; and begin at My sanctuary. Then they began at the ancient men which were before the house.’

> «Den klasse som ikke føler sorg over sin egen åndelige tilbakegang, og heller ikke sørger over andres synder, skal bli etterlatt uten Guds segl. Herren gir sine sendebud, mennene med ødeleggelsesvåpen i sine hender, befaling: ‘Go ye after him through the city, and smite: let not your eye spare, neither have ye pity: slay utterly old and young, both maids, and little children, and women: but come not near any man upon whom is the mark; and begin at My sanctuary. Then they began at the ancient men which were before the house.’»

> “Here we see that the church—the Lord’s sanctuary—was the first to feel the stroke of the wrath of God. The ancient men, those to whom God had given great light and who had stood as guardians of the spiritual interests of the people, had betrayed their trust. They had taken the position that we need not look for miracles and the marked manifestation of God’s power as in former days. Times have changed. These words strengthen their unbelief, and they say: The Lord will not do good, neither will He do evil. He is too merciful to visit His people in judgment. Thus ‘Peace and safety’ is the cry from men who will never again lift up their voice like a trumpet to show God’s people their transgressions and the house of Jacob their sins. These dumb dogs that would not bark are the ones who feel the just vengeance of an offended God. Men, maidens, and little children all perish together.

> «Her ser vi at menigheten — Herrens helligdom — var den første som fikk kjenne slaget av Guds vrede. De gamle menn, de som Gud hadde gitt stort lys, og som hadde stått som voktere over folkets åndelige interesser, hadde sveket den tillit som var vist dem. De hadde inntatt det standpunkt at vi ikke behøver å vente mirakler og det tydelige åpenbarelsen av Guds kraft som i tidligere dager. Tidene har forandret seg. Disse ordene styrker deres vantro, og de sier: Herren vil verken gjøre godt eller gjøre ondt. Han er for barmhjertig til å hjemsøke sitt folk med dom. Slik er ropet: ‘Fred og trygghet’ fra menn som aldri mer vil heve sin røst som en basun for å vise Guds folk deres overtredelser og Jakobs hus deres synder. Disse stumme hundene, som ikke ville gjø, er de som får kjenne den rettferdige hevn fra en krenket Gud. Menn, unge kvinner og små barn omkommer alle sammen. »

> “The abominations for which the faithful ones were sighing and crying were all that could be discerned by finite eyes, but by far the worst sins, those which provoked the jealousy of the pure and holy God, were unrevealed. The great Searcher of hearts knoweth every sin committed in secret by the workers of iniquity. These persons come to feel secure in their deceptions and, because of His long-suffering, say that the Lord seeth not, and then act as though He had forsaken the earth. But He will detect their hypocrisy and will open before others those sins which they were so careful to hide.

> «De vederstyggeligheter som de trofaste sukket og ropte over, var alt som kunne skjelnes av begrensede øyne; men de langt verste synder, de som vakte den rene og hellige Guds nidkjærhet, var ikke åpenbart. Den store hjertegransker kjenner hver synd som i det skjulte blir begått av dem som gjør urett. Disse menneskene kommer til å føle seg trygge i sine bedrag og sier, på grunn av Hans langmodighet, at Herren ikke ser, og handler deretter som om Han hadde forlatt jorden. Men Han vil avsløre deres hykleri og åpne for andres øyne de synder som de var så omhyggelige med å skjule.»

> “No superiority of rank, dignity, or worldly wisdom, no position in sacred office, will preserve men from sacrificing principle when left to their own deceitful hearts. Those who have been regarded as worthy and righteous prove to be ring-leaders in apostasy and examples in indifference and in the abuse of God’s mercies. Their wicked course He will tolerate no longer, and in His wrath He deals with them without mercy.

> Ingen overlegenhet i rang, verdighet eller verdslig visdom, ingen stilling i hellig embete, vil bevare mennesker fra å ofre prinsippet når de overlates til sine egne svikefulle hjerter. De som har vært ansett som verdige og rettferdige, viser seg å være anførere i frafallet og eksempler på likegyldighet og misbruk av Guds barmhjertighet. Deres onde ferd vil Han ikke lenger tåle, og i sin vrede handler Han med dem uten barmhjertighet.

> “It is with reluctance that the Lord withdraws His presence from those who have been blessed with great light and who have felt the power of the word in ministering to others. They were once His faithful servants, favored with His presence and guidance; but they departed from Him and led others into error, and therefore are brought under the divine displeasure.” Testimonies, volume 5, 211, 212.

> «Det er med motvilje at Herren trekker sitt nærvær tilbake fra dem som er blitt velsignet med stort lys, og som har følt Ordets kraft når de tjente andre. De var en gang Hans trofaste tjenere, begunstiget med Hans nærvær og ledelse; men de vendte seg bort fra Ham og førte andre vill, og derfor blir de lagt inn under den guddommelige mishag.» Testimonies, bind 5, 211, 212.

Back to Articles