Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eighteen

Daniels bok – nummer ett hundre og atten

The Prophetic Warning to Jerusalem: A Symbolic Portrayal of End-Time Events

Den profetiske advarselen til Jerusalem: en symbolsk framstilling av endetidshendelser

Author

Jeff Pippenger

Published

March 5, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The seven years of warning from 63 unto the year 70 that was proclaimed by the man who went “up and down the streets of Jerusalem, declaring the woes that were to come upon the city,” had been typified by the warning given to Jerusalem for three and a half years, first in the ministry of Christ, and then three and a half years in the ministry of the disciples. Previous articles have already identified that the destruction of Jerusalem could have been brought about at the cross, or later at the stoning of Stephen, but God’s long-suffering deferred His judgment upon the city and people.

De sju advarselsårene fra 63 til året 70, som ble forkynt av mannen som gikk «opp og ned Jerusalems gater og forkynte de ulykker som skulle komme over byen», hadde vært forutbildet ved den advarsel som ble gitt Jerusalem i tre og et halvt år, først i Kristi tjeneste, og deretter tre og et halvt år i disiplenes tjeneste. Tidligere artikler har allerede påvist at Jerusalems ødeleggelse kunne ha blitt fullbyrdet ved korset, eller senere ved Stefanus’ steining, men Guds langmodighet utsatte Hans dom over byen og folket.

> “And on ‘whomsoever it shall fall, it will grind him to powder.’ The people who rejected Christ were soon to see their city and their nation destroyed. Their glory would be broken, and scattered as the dust before the wind. And what was it that destroyed the Jews? It was the rock which, had they built upon it, would have been their security. It was the goodness of God despised, the righteousness spurned, the mercy slighted. Men set themselves in opposition to God, and all that would have been their salvation was turned to their destruction. All that God ordained unto life they found to be unto death. In the Jews’ crucifixion of Christ was involved the destruction of Jerusalem. The blood shed upon Calvary was the weight that sank them to ruin for this world and for the world to come. So it will be in the great final day, when judgment shall fall upon the rejecters of God’s grace. Christ, their rock of offense, will then appear to them as an avenging mountain. The glory of His countenance, which to the righteous is life, will be to the wicked a consuming fire. Because of love rejected, grace despised, the sinner will be destroyed.

> «Og den som den faller på, skal den knuse til støv.» Folket som forkastet Kristus, skulle snart få se sin by og sin nasjon ødelagt. Deres herlighet skulle bli knust og spredt som støvet for vinden. Og hva var det som ødela jødene? Det var steinen som, dersom de hadde bygget på den, ville ha vært deres trygghet. Det var Guds godhet som ble foraktet, rettferdigheten som ble avvist, barmhjertigheten som ble ringeaktet. Mennesker stilte seg i opposisjon til Gud, og alt det som ville ha vært deres frelse, ble vendt til deres ødeleggelse. Alt det Gud hadde bestemt til liv, fant de å være til død. I jødenes korsfestelse av Kristus lå Jerusalems ødeleggelse innbefattet. Blodet som ble utøst på Golgata, var den tyngde som senket dem i ruin for denne verden og for den kommende verden. Slik skal det også være på den store, siste dag, når dommen skal falle over dem som forkaster Guds nåde. Kristus, deres anstøtsstein, skal da fremtre for dem som et hevnende berg. Herligheten fra hans åsyn, som for de rettferdige er liv, skal for de ugudelige være en fortærende ild. Fordi kjærligheten ble forkastet og nåden foraktet, skal synderen bli tilintetgjort.

> “By many illustrations and repeated warnings, Jesus showed what would be the result to the Jews of rejecting the Son of God. In these words He was addressing all in every age who refuse to receive Him as their Redeemer. Every warning is for them. The desecrated temple, the disobedient son, the false husbandmen, the contemptuous builders, have their counterpart in the experience of every sinner. Unless he repent, the doom which they foreshadowed will be his.” The Desire of Ages, 600.

> «Ved mange illustrasjoner og gjentatte advarsler viste Jesus hva som ville bli følgen for jødene av å forkaste Guds Sønn. Med disse ordene talte Han til alle i enhver tidsalder som nekter å ta imot Ham som sin Forløser. Hver advarsel gjelder dem. Det vanhelligede tempelet, den ulydige sønnen, de falske vingårdsmennene, de foraktfulle byggmestrene, har sitt motstykke i enhver synders erfaring. Med mindre han omvender seg, vil den dom som disse varslet om, bli hans.» Slektenes håp, 600.

The seven-year period in which the man witnessed to Jerusalem, was divided at the first siege into two equal periods of twelve hundred and sixty days. Those seven years represented the destruction of Jerusalem, and the seven years of Christ and the disciples’ ministries represented the beginning of the destruction of Jerusalem, and Jesus always illustrates the end with the beginning. Those seven years were also typified by the “seven times” against the northern kingdom that was divided into two equal periods of twelve hundred and sixty years.

Den syvårsperioden da mannen vitnet for Jerusalem, ble ved den første beleiringen delt i to like perioder på ett tusen to hundre og seksti dager. Disse syv årene representerte Jerusalems ødeleggelse, og de syv årene av Kristi og disiplenes tjeneste representerte begynnelsen på Jerusalems ødeleggelse, og Jesus illustrerer alltid enden med begynnelsen. Disse syv årene ble også forbildet ved de «sju tider» over det nordlige riket, som ble delt i to like perioder på ett tusen to hundre og seksti år.

When Modern Rome repeats the history of pagan and papal Rome trampling down literal and spiritual Jerusalem, and when Modern Rome repeats the two histories of the two periods of warning given by the man from the year 63, unto the year 70, and when modern Rome repeats the history represented by the two periods when Christ, and the disciples walked in and out of Jerusalem for three and a half years, two distinct periods will be manifested though in the last days, “time is no longer.”

Når det moderne Roma gjentar historien om det hedenske og det pavelige Roma som tråkker ned det bokstavelige og det åndelige Jerusalem, og når det moderne Roma gjentar de to historiene om de to varslingsperiodene gitt av mannen fra år 63 til år 70, og når det moderne Roma gjentar historien fremstilt ved de to periodene da Kristus og disiplene gikk inn og ut av Jerusalem i tre og et halvt år, vil to atskilte perioder bli åpenbart, selv om «tid ikke lenger er».

The last of those two periods is the symbolic forty-two months that Modern Rome accomplishes her final persecution of the faithful, once its’ deadly wound is healed at the soon-coming Sunday law. That symbolic forty-two months is the second of two periods, and is the period of the executive judgment of modern Rome. That period is preceded by the investigative judgment of the living in Laodicean Adventism.

Den siste av disse to periodene er de symbolske førtito månedene da det moderne Roma fullbyrder sin siste forfølgelse av de trofaste, når dets dødelige sår blir leget ved den snart kommende søndagsloven. Disse symbolske førtito månedene er den andre av to perioder, og er perioden for den utøvende dom over det moderne Roma. Denne perioden blir forutgått av den undersøkende dom over de levende i laodikeisk adventisme.

The man who presented the warning to literal Jerusalem died in the siege of Titus. He did not die at the destruction, but during the siege that preceded the destruction, for not one Christian died in the destruction of Jerusalem.

Mannen som frembar advarselen til det bokstavelige Jerusalem, døde under Titus’ beleiring. Han døde ikke ved ødeleggelsen, men under beleiringen som gikk forut for ødeleggelsen, for ikke én kristen døde ved Jerusalems ødeleggelse.

> “For seven years a man continued to go up and down the streets of Jerusalem, declaring the woes that were to come upon the city. By day and by night he chanted the wild dirge: ‘A voice from the east! a voice from the west! a voice from the four winds! a voice against Jerusalem and against the temple! a voice against the bridegrooms and the brides! a voice against the whole people!’—Ibid. This strange being was imprisoned and scourged, but no complaint escaped his lips. To insult and abuse he answered only: ‘Woe, woe to Jerusalem!’ ‘woe, woe to the inhabitants thereof!’ His warning cry ceased not until he was slain in the siege he had foretold.” The Great Controversy, 29, 30.

> «I syv år fortsatte en mann å gå opp og ned Jerusalems gater og forkynne de veer som skulle komme over byen. Dag og natt fremsa han den ville klagesangen: «En røst fra øst! en røst fra vest! en røst fra de fire vinder! en røst mot Jerusalem og mot templet! en røst mot brudgommene og brudene! en røst mot hele folket!» — Ibid. Dette underlige vesenet ble fengslet og hudstrøket, men ingen klage unnslapp hans lepper. På hån og mishandling svarte han bare: «Ve, ve over Jerusalem!» «ve, ve over dets innbyggere!» Hans advarende rop opphørte ikke før han ble drept under den beleiringen han hadde forutsagt.» The Great Controversy, 29, 30.

The man died in the siege, but not at the final destruction, and the final destruction represents the close of probation and the seven last plagues. The man therefore is a symbol of the message to leave Jerusalem at the first siege. The Christians then fled, and in the first three and a half years, the man was a symbol of a group that does not die in Jerusalem, and in the second three and a half years he is a symbol of the last Christians to die before the close of probation. The first period he is identifying the one hundred and forty-four thousand, and in the second three and a half year period he represents the great multitude that die during the second period.

Mannen døde under beleiringen, men ikke ved den endelige ødeleggelsen, og den endelige ødeleggelsen representerer prøvetidens avslutning og de sju siste plagene. Mannen er derfor et symbol på budskapet om å forlate Jerusalem ved den første beleiringen. De kristne flyktet da, og i de første tre og et halvt årene var mannen et symbol på en gruppe som ikke dør i Jerusalem, og i de siste tre og et halvt årene er han et symbol på de siste kristne som dør før prøvetidens avslutning. I den første perioden identifiserer han de hundre og førtifire tusen, og i den andre perioden på tre og et halvt år representerer han den store skare som dør i den andre perioden.

The man’s message was recorded by the historian, and it was represented by six voices. When he was ultimately imprisoned his seventh and final message was “woe, woe” to Jerusalem and its inhabitants. The first “voice” recorded was a “voice from the east,” and his last message was “woe.” The first element of his message and the last element of his message was the biblical symbol that represents Islam, for Islam is the children of the “east” in the Bible, and they are represented by the “east wind.” The doubling of the word “woe,” in his final message reflects the end of Modern Babylon, when the kings of the earth cry out three times “Alas, alas that great city.” The Greek word translated as “alas” in the three verses in Revelation chapter eighteen, is translated as “woe” in chapter eight, verse thirteen.

Mannens budskap ble nedtegnet av historikeren, og det ble fremstilt ved seks røster. Da han til sist ble fengslet, var hans sjuende og siste budskap «ve, ve» over Jerusalem og dets innbyggere. Den første «røst» som er nedtegnet, var en «røst fra øst», og hans siste budskap var «ve». Det første element i hans budskap og det siste element i hans budskap var det bibelske symbolet som representerer islam, for islam er «østens» barn i Bibelen, og de er representert ved «østvinden». Fordoblingen av ordet «ve» i hans siste budskap gjenspeiler enden på det moderne Babylon, når jordens konger tre ganger roper: «Ve, ve, den store by.» Det greske ordet som er oversatt med «ve» i de tre versene i Åpenbaringen kapittel atten, er oversatt med «ve» i kapittel åtte, vers tretten.

> And I beheld, and heard an angel flying through the midst of heaven, saying with a loud voice, Woe, woe, woe, to the inhabiters of the earth by reason of the other voices of the trumpet of the three angels, which are yet to sound! Revelation 8:13.

> Og jeg så, og jeg hørte en engel fly midt gjennom himmelen, som sa med høy røst: Ve, ve, ve over dem som bor på jorden, på grunn av de øvrige basunrøster fra de tre engler som ennå skal blåse! Åpenbaringen 8:13.

The man’s proclamation of “woe, woe,” represents the triple application of the three woes, for the elements of the first Woe, combined with the elements of the second Woe “line upon line” identify the elements of the third Woe, just as the three expressions of “alas, alas” by the kings of the earth in chapter eighteen represent the third Woe, as established by the first and second Woes. The beginning and ending of the man’s message its typified the message of Islam of the third Woe.

Mannens forkynnelse av «ve, ve» representerer den tredobbelte anvendelsen av de tre ve-ropene, for elementene i det første ve-ropet, sammenholdt med elementene i det andre ve-ropet «linje på linje», identifiserer elementene i det tredje ve-ropet, likesom de tre uttrykkene «akk, akk» fra jordens konger i det attende kapittel representerer det tredje ve-ropet, slik det er fastslått ved det første og det andre ve-ropet. Begynnelsen og avslutningen av mannens budskap var et forbilde på islams budskap i det tredje ve-ropet.

The first expression of his message was a voice from the “east,” and “east” is a symbol of Islam, but it is also an identification of the sealing angel that arises in the east.

Det første uttrykket for hans budskap var en røst fra «øst», og «øst» er et symbol på islam, men det er også en identifikasjon av den beseglende engelen som stiger opp i øst.

> And after these things I saw four angels standing on the four corners of the earth, holding the four winds of the earth, that the wind should not blow on the earth, nor on the sea, nor on any tree. And I saw another angel ascending from the east, having the seal of the living God: and he cried with a loud voice to the four angels, to whom it was given to hurt the earth and the sea, Saying, Hurt not the earth, neither the sea, nor the trees, till we have sealed the servants of our God in their foreheads. And I heard the number of them which were sealed: and there were sealed an hundred and forty and four thousand of all the tribes of the children of Israel. Revelation 7:1–4.

> Og etter disse ting så jeg fire engler stå på jordens fire hjørner, og de holdt jordens fire vinder tilbake, for at ingen vind skulle blåse over jorden, heller ikke over havet eller over noe tre. Og jeg så en annen engel stige opp fra øst, med den levende Guds segl; og han ropte med høy røst til de fire engler, som det var gitt å skade jorden og havet, og sa: Skad ikke jorden, heller ikke havet eller trærne, før vi har beseglet vår Guds tjenere på deres panner. Og jeg hørte tallet på dem som var beseglet: hundre og førtifire tusen var beseglet av alle Israels barns stammer. Åpenbaringen 7:1–4.

In the story of Elijah on Mount Carmel, when he looked to the sea and saw a cloud, he was looking westward, for Mount Carmel is located near the Mediterranean Sea.

I fortellingen om Elia på Karmelfjellet, da han skuet ut mot havet og så en sky, så han vestover, for Karmelfjellet ligger nær Middelhavet.

> And it came to pass at the seventh time, that he said, Behold, there ariseth a little cloud out of the sea, like a man’s hand. And he said, Go up, say unto Ahab, Prepare thy chariot, and get thee down, that the rain stop thee not. 1 Kings 18:44.

> Og det skjedde den sjuende gangen at han sa: Se, en liten sky stiger opp av havet, lik en manns hånd. Og han sa: Gå opp, si til Akab: Spenn for vognen din og dra ned, så ikke regnet stanser deg. 1 Kongebok 18:44.

Elijah would have been facing west, in the direction of the Mediterranean Sea. In Luke chapter twelve, Christ speaks about His message being a message of division.

Elia ville ha stått vendt mot vest, i retning av Middelhavet. I Lukas, kapittel tolv, taler Kristus om at Hans budskap er et budskap om splittelse.

> Suppose ye that I am come to give peace on earth? I tell you, Nay; but rather division: For from henceforth there shall be five in one house divided, three against two, and two against three. The father shall be divided against the son, and the son against the father; the mother against the daughter, and the daughter against the mother; the mother-in-law against her daughter-in-law, and the daughter-in-law against her mother-in-law. And he said also to the people, When ye see a cloud rise out of the west, straightway ye say, There cometh a shower; and so it is. And when ye see the south wind blow, ye say, There will be heat; and it cometh to pass. Ye hypocrites, ye can discern the face of the sky and of the earth; but how is it that ye do not discern this time? Luke 12:51–56.

> Tror I at jeg er kommet for å gi fred på jorden? Jeg sier eder: Nei, men heller splid. For fra nå av skal det i ett hus være fem som er delt, tre mot to og to mot tre. Faderen skal være delt mot sønnen, og sønnen mot faderen; moderen mot datteren, og datteren mot moderen; svigermoderen mot sin svigerdatter, og svigerdatteren mot sin svigermoder. Og han sa også til folket: Når I ser en sky stige opp i vest, sier I straks: Det kommer en regnskur; og så skjer det. Og når I ser sønnavinden blåse, sier I: Det blir hete; og det skjer. Hyklere! Himmelens og jordens utseende kan I tyde; men hvordan kan det ha seg at I ikke tyder denne tid? Lukas 12:51–56.

The message of the messenger to Jerusalem bears the signature of Alpha and Omega, for the beginning and ending identifies Islam of the third Woe, and with the voice of the “east” it simultaneously identifies the message of Islam as the sealing message. The “second voice” from the “west” identifies the latter rain, which is the last rain, and all the prophets are addressing the last days. The message of the “west,” is a symbol of the latter rain message, which produces two classes of worshippers. The one class cannot recognize the latter rain message for they “do not discern this time.”

Budskapet fra sendebudet til Jerusalem bærer Alfa og Omegas signatur, for begynnelsen og enden identifiserer islam i det tredje Ve, og med stemmen fra «øst» identifiserer det samtidig islams budskap som beseglingsbudskapet. Den «andre røsten» fra «vest» identifiserer senregnet, som er det siste regn, og alle profetene taler til de siste dager. Budskapet fra «vest» er et symbol på senregnsbudskapet, som frembringer to klasser av tilbedere. Den ene klassen kan ikke gjenkjenne senregnsbudskapet, for de «skjelner ikke denne tid».

The next element of the messenger’s message is the voice of the “four winds”, which is both the sealing message and the message of the angry horse of Islam, as represented by the third Woe. The next element is against Jerusalem and the temple, thus identifying the message of all the prophets which identifies a class of people who are being passed by, for they have based their claim of salvation, not in Christ, but in the temple and their heritage as God’s chosen people. They are those throughout sacred history who are represented as proclaiming “the temple of the Lord, the temple of the Lord are we.” The message against Jerusalem and the temple is the Laodicean message.

Det neste elementet i budbringerens budskap er stemmen fra «de fire vinder», som både er beseglingsbudskapet og budskapet fra Islams vrede hest, slik den er framstilt ved det tredje Ve. Det neste elementet er rettet mot Jerusalem og tempelet, og identifiserer således alle profetenes budskap, som utpeker en klasse mennesker som blir gått forbi, for de har grunnlagt sitt krav på frelse, ikke i Kristus, men i tempelet og i sin arv som Guds utvalgte folk. De er dem gjennom den hellige historie som blir framstilt som forkynnende: «Herrens tempel, Herrens tempel er vi.» Budskapet mot Jerusalem og tempelet er budskapet til Laodikea.

> “There is no need to marvel that the church is not vivified by the Holy Spirit’s power. Men and women are setting aside the instruction Christ has given. Anger and covetousness are obtaining the victory. The soul-temple is full of wickedness. There is no room for Christ. Men follow their own perverse ways. They will not heed the words of the Saviour. They take themselves into their own hands, rejecting reproofs and warnings, until the candlestick is moved out of its place, and spiritual discernment is confused by human ideas. Though deficient in service, they justify themselves, saying, ‘The temple of the Lord, The temple of the Lord are we.’ They set the law of God aside to follow the light of their own imagination.” Review and Herald, April 8, 1902.

> «Det er ingen grunn til å undre seg over at menigheten ikke blir levendegjort ved Den Hellige Ånds kraft. Menn og kvinner setter til side den undervisning Kristus har gitt. Vrede og havesyke vinner seieren. Sjels-templet er fullt av ondskap. Det er ikke rom for Kristus. Mennesker følger sine egne fordervede veier. De vil ikke gi akt på Frelserens ord. De tar saken i sine egne hender og forkaster irettesettelser og advarsler, inntil lysestaken blir flyttet fra sitt sted, og den åndelige dømmekraft blir forvirret av menneskelige forestillinger. Selv om de kommer til kort i tjenesten, rettferdiggjør de seg selv og sier: ‘Herrens tempel, Herrens tempel er vi.’ De setter Guds lov til side for å følge lyset fra sin egen innbilning.» Review and Herald, 8. april 1902.

The messenger then raised the voice of his warning message against the bridegrooms and the brides, as a symbol of the methodology of “line upon line,” for the prophetic line of the last days will be just as the prophetic line in the days of Noah was, when they were giving in marriage at the very time when the flood of destruction was about to overflow their worldly ambitions and plans.

Budbæreren løftet deretter røsten i sitt advarselsbudskap mot brudgommene og brudene, som et symbol på metodologien «linje på linje», for den profetiske linjen i de siste dager skal være lik den profetiske linjen i Noahs dager, da de ble gitt i ekteskap nettopp på den tid da ødeleggelsens flom var i ferd med å skylle over deres verdslige ambisjoner og planer.

> “The Bible declares that in the last days men will be absorbed in worldly pursuits, in pleasure and money-getting. They will be blind to eternal realities. Christ says, ‘As the days of Noah were, so shall also the coming of the Son of man be. For as in the days that were before the flood they were eating and drinking, marrying and giving in marriage, until the day that Noah entered into the ark, and knew not until the flood came, and took them all away; so shall also the coming of the Son of man be.’ Matthew 24:37–39.

> Bibelen erklærer at menneskene i de siste dager vil være oppslukt av verdslige sysler, av fornøyelser og pengejag. De vil være blinde for de evige realiteter. Kristus sier: «Som Noahs dager var, slik skal også Menneskesønnens komme være. For som de i dagene før vannflommen åt og drakk, giftet seg og ble bortgiftet, helt til den dag da Noah gikk inn i arken, og de visste ikke av det før flommen kom og tok dem alle bort, slik skal også Menneskesønnens komme være.» Matteus 24:37–39.

> “So it is today. Men are rushing on in the chase for gain and selfish indulgence as if there were no God, no heaven, and no hereafter. In Noah’s day the warning of the flood was sent to startle men in their wickedness and call them to repentance. So the message of Christ’s soon coming is designed to arouse men from their absorption in worldly things. It is intended to awaken them to a sense of eternal realities, that they may give heed to the invitation to the Lord’s table.

> «Slik er det også i dag. Mennesker haster videre i jakten på vinning og selvisk nytelse, som om det ikke fantes noen Gud, ingen himmel og intet liv heretter. På Noahs tid ble advarselen om syndfloden sendt for å vekke menneskene opp fra deres ondskap og kalle dem til omvendelse. Slik er også budskapet om Kristi snare komme gitt for å vekke menneskene opp fra deres oppslukthet av verdslige ting. Det er bestemt til å vekke dem til erkjennelse av de evige realiteter, så de kan gi akt på innbydelsen til Herrens bord.»

> “The gospel invitation is to be given to all the world—‘to every nation, and kindred, and tongue, and people.’ Revelation 14:6. The last message of warning and mercy is to lighten the whole earth with its glory. It is to reach all classes of men, rich and poor, high and low. ‘Go out into the highways and hedges,’ Christ says, ‘and compel them to come in, that My house may be filled.’” Christ’s Object Lessons, 228.

> «Evangeliets innbydelse skal gis til hele verden» — «til hver nasjon og stamme og tunge og folk». Åpenbaringen 14:6. Det siste budskapet om advarsel og barmhjertighet skal opplyse hele jorden med sin herlighet. Det skal nå alle menneskeklasser, rike og fattige, høye og lave. «Gå ut på veiene og langs gjerdene,» sier Kristus, «og nød dem til å komme inn, så Mitt hus kan bli fullt.» Christ’s Object Lessons, 228.

The last element of the warning is emphasized in the previous passage. The message represented as the voice against “all the people”, is the everlasting gospel, which identifies the necessity to meet the requirements of the gospel in order to be saved. The first requirement of the everlasting gospel is to fear God, and that fear is premised upon the reality that it was our sins that placed Christ, the Son of the living God, upon the cross.

Det siste elementet i advarselen blir understreket i det foregående avsnittet. Budskapet, fremstilt som røsten mot «alt folket», er det evige evangelium, som fastslår nødvendigheten av å oppfylle evangeliets krav for å bli frelst. Det første kravet i det evige evangelium er å frykte Gud, og denne frykt er grunnlagt på den virkelighet at det var våre synder som brakte Kristus, den levende Guds Sønn, opp på korset.

Every element of the messenger to Jerusalem during his seven years of ministry represented the everlasting gospel, which was the identical gospel that was presented in the seven years Christ confirmed the covenant with many from the year 27 to the year 34. It is also the everlasting gospel that is proclaimed in the final two periods of the last days, and it is specific to the message of the latter rain, being the message of Islam of the third Woe. It identifies the sealing of the one hundred and forty-four thousand, the separation of the wheat and tares, the Laodicean condition of the tares, and the triple application of prophecy as a symbol of the methodology of the latter rain, which is “line upon line.”

Hvert element i budbæreren til Jerusalem gjennom hans sju år i tjenesten representerte det evige evangelium, som var det samme evangelium som ble framlagt i de sju årene da Kristus stadfestet pakten med de mange fra år 27 til år 34. Det er også det evige evangelium som forkynnes i de to siste tidsperiodene i de siste dager, og det er særskilt knyttet til budskapet om sildigregnet, idet det er Islams budskap i det tredje ve. Det identifiserer beseglingen av de hundre og førtifire tusen, adskillelsen mellom hveten og ugresset, ugressets laodikeiske tilstand, og profetiens tredobbelte anvendelse som et symbol på sildigregnets metodikk, som er «linje på linje».

The message of seven years in that history is prophetically set within the “days of vengeance” that was part of the very first mention of Christ’s message and work, and His message and work are to be repeated in the last days by the one hundred and forty-four thousand. They will then identify their message within the prophetic setting of the “days of God’s vengeance”. There are two biblical types of God’s “vengeance” represented within His Word, His vengeance upon His people and also His vengeance upon His enemies.

Budskapet om de sju årene i den historien er profetisk plassert innenfor «hevnens dager», som var en del av den aller første omtalen av Kristi budskap og gjerning, og Hans budskap og gjerning skal gjentas i de siste dager av de hundre og førtifire tusen. De vil da identifisere sitt budskap innenfor den profetiske rammen av «Guds hevns dager». Det finnes to bibelske forbilder på Guds «hevn» representert i Hans Ord: Hans hevn over sitt folk og også Hans hevn over sine fiender.

The “seven times,” of Leviticus twenty-six illustrates God’s vengeance upon His rebellious people, and that vengeance includes the literal and spiritual trampling down of the sanctuary and the host. Within the symbolism of the trampling down of the sanctuary and host the symbolism of God’s vengeance upon His enemies is also represented. In the last days God’s vengeance against His people is represented as the spewing out of Laodicean Adventism at the soon-coming Sunday law. At that waymark His vengeance upon Modern Babylon also begins.

De «sju tider» i Tredje Mosebok tjueseks illustrerer Guds hevn over sitt opprørske folk, og denne hevnen omfatter den bokstavelige og åndelige nedtramping av helligdommen og hæren. Innenfor symbolikken i nedtrampingen av helligdommen og hæren er også symbolikken om Guds hevn over sine fiender framstilt. I de siste dager blir Guds hevn mot sitt folk framstilt som utspyingen av laodikeisk adventisme ved den snart kommende søndagsloven. Ved dette veimerket begynner også Hans hevn over det moderne Babylon.

The investigative judgment of the living upon Laodicean Adventism, which is followed by the executive judgment upon the whore of Tyre and the beast that she rides upon and reigns over, is the prophetic history of the last days, where the effect of every vision is accomplished. Every vision is to be applied to those two prophetic periods, for the methodology of the latter rain is the application of prophetic line upon prophetic line. At the beginning of those two histories Jesus identified a “sign” that proves that those living at that point are in the last generation of earth’s history.

Den undersøkende dom over de levende over laodikeisk adventisme, som etterfølges av den fullbyrdende dom over Tyrus’ skjøge og dyret som hun rir på og hersker over, er den profetiske historien for de siste dager, hvor virkningen av hvert syn blir fullbyrdet. Hvert syn skal anvendes på disse to profetiske periodene, for metodologien i senregnet er anvendelsen av profetisk linje på profetisk linje. Ved begynnelsen av disse to historiene identifiserte Jesus et «tegn» som beviser at de som lever på det tidspunktet, befinner seg i den siste generasjonen i jordens historie.

The first period began when the sealing of the one hundred and forty-four thousand began on September 11, 2001. It was within that waymark that the “sign” Christ identified in Luke twenty-one was placed.

Den første perioden begynte da beseglingen av de hundre og førtifire tusen tok til den 11. september 2001. Det var innenfor dette veimerket at det «tegn» Kristus identifiserte i Lukas tjueen, ble satt.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> “Now, brethren, God wants us to take our position with the man that carries the lantern; we want to take our position where the light is, and where God has given the trumpet a certain sound. We want to give the trumpet a certain sound. We have been in perplexity, and we have been in doubt, and the churches are ready to die. But now here we read: ‘And after these things I saw another angel come down from heaven, having great power; and the earth was lightened with his glory. And he cried mightily with a strong voice, saying, Babylon the great is fallen, is fallen, and is become the habitation of devils, and the hold of every foul spirit, and a cage of every unclean and hateful bird’ [Revelation 18:1, 2].

> «Nå, brødre, Gud ønsker at vi skal innta vår plass sammen med mannen som bærer lykten; vi ønsker å innta vår plass der lyset er, og der Gud har gitt basunen en klar lyd. Vi ønsker å la basunen lyde klart. Vi har vært i forvirring, og vi har vært i tvil, og menighetene er nær ved å dø. Men nå leser vi her: ‘Og deretter så jeg en annen engel komme ned fra himmelen, med stor makt; og jorden ble opplyst av hans herlighet. Og han ropte med høy røst og sa: Babylon, den store, er falt, er falt, og er blitt et bosted for demoner og et tilholdssted for hver uren ånd og et bur for hver uren og hatet fugl’ [Åpenbaringen 18:1, 2].»

> “Well now, how are we going to know anything about that message if we are not in a position to recognize anything of the light of heaven when it comes to us? And we will just as soon pick up the darkest deception when it comes to us from somebody that agrees with us, when we have not a particle of evidence that the Spirit of God has sent them. Christ said, ‘I come in the name of my Father, but ye will not receive me’ [see John 5:43]. Now, that is just the work that has been going on here ever since the meeting at Minneapolis. Because God sends a message in his name that does not agree with your ideas, therefore [you conclude] it cannot be a message from God.” Sermons and Talks, volume 1, 142.

> «Vel nå, hvordan skal vi kunne vite noe om det budskapet dersom vi ikke er i stand til å gjenkjenne noe av himmelens lys når det kommer til oss? Og vi vil like gjerne gripe den mørkeste villfarelse når den kommer til oss fra en som er enig med oss, når vi ikke har det minste bevis for at Guds Ånd har sendt dem. Kristus sa: ‘Jeg er kommet i min Fars navn, og dere tar ikke imot meg’ [se Joh 5,43]. Nå, nettopp dette er det verk som har pågått her helt siden møtet i Minneapolis. Fordi Gud sender et budskap i sitt navn som ikke stemmer overens med deres forestillinger, derfor [trekker dere den slutning] at det ikke kan være et budskap fra Gud.» Sermons and Talks, bind 1, 142.

Back to Articles