Article

# The Hidden History of Verse Forty - Number Twenty-Two

Den skjulte historien om vers førti – nummer tjue-to

Ezekiel Number Three

Esekiel nummer tre

Author

Jeff Pippenger

Published

August 8, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

Ezekiel is a priest during the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. In chapter one Ezekiel is taken into the sanctuary.

Esekiel er prest i tiden for beseglingen av de hundre og førtifire tusen. I kapittel 1 blir Esekiel ført inn i helligdommen.

> Now it came to pass in the thirtieth year, in the fourth month, in the fifth day of the month, as I was among the captives by the river of Chebar, that the heavens were opened, and I saw visions of God. In the fifth day of the month, which was the fifth year of king Jehoiachin’s captivity, The word of the Lord came expressly unto Ezekiel the priest, the son of Buzi, in the land of the Chaldeans by the river Chebar; and the hand of the Lord was there upon him.

> Og det skjedde i det trettiende året, i den fjerde måneden, på den femte dagen i måneden, mens jeg var blant de bortførte ved elven Kebar, at himlene ble åpnet, og jeg så syner fra Gud. På den femte dagen i måneden, som var det femte året av kong Jojakins fangenskap, kom Herrens ord uttrykkelig til presten Esekiel, Busis sønn, i kaldeernes land ved elven Kebar; og Herrens hånd var der over ham.

> And I looked, and, behold, a whirlwind came out of the north, a great cloud, and a fire infolding itself, and a brightness was about it, and out of the midst thereof as the colour of amber, out of the midst of the fire. Also out of the midst thereof came the likeness of four living creatures. And this was their appearance; they had the likeness of a man. And every one had four faces, and every one had four wings. And their feet were straight feet; and the sole of their feet was like the sole of a calf's foot: and they sparkled like the colour of burnished brass. And they had the hands of a man under their wings on their four sides; and they four had their faces and their wings. Their wings were joined one to another; they turned not when they went; they went every one straight forward. As for the likeness of their faces, they four had the face of a man, and the face of a lion, on the right side: and they four had the face of an ox on the left side; they four also had the face of an eagle. Thus were their faces: and their wings were stretched upward; two wings of every one were joined one to another, and two covered their bodies.

> Og jeg så, og se, en stormvind kom fra nord, en stor sky og en ild som slo om seg selv, og et strålende lys var omkring den, og ut fra dens midte noe som lignet glansen av rav, ut fra ildens midte. Og ut fra dens midte kom liknelsen av fire livsvesener. Og dette var deres skikkelse: De hadde liknelse av et menneske. Og hver av dem hadde fire ansikter, og hver av dem hadde fire vinger. Og deres føtter var rette føtter, og fotsålen var lik sålen på en kalvefot; og de glitret lik fargen av blankpusset kobber. Og de hadde menneskehender under vingene på sine fire sider; og de fire hadde sine ansikter og sine vinger. Deres vinger var føyet sammen, den ene til den andre; de vendte seg ikke når de gikk; de gikk hver rett fram. Og hva liknelsen av deres ansikter angikk, hadde de fire et menneskeansikt, og et løveansikt på høyre side; og de fire hadde et okseansikt på venstre side; de fire hadde også et ørneansikt. Slik var deres ansikter; og deres vinger var utstrakt oppover; to vinger på hver av dem var føyet sammen, den ene til den andre, og to dekket deres legemer.

> And they went every one straight forward: whither the spirit was to go, they went; and they turned not when they went. As for the likeness of the living creatures, their appearance was like burning coals of fire, and like the appearance of lamps: it went up and down among the living creatures; and the fire was bright, and out of the fire went forth lightning. And the living creatures ran and returned as the appearance of a flash of lightning. Now as I beheld the living creatures, behold one wheel upon the earth by the living creatures, with his four faces. The appearance of the wheels and their work was like unto the colour of a beryl: and they four had one likeness: and their appearance and their work was as it were a wheel in the middle of a wheel. When they went, they went upon their four sides: and they turned not when they went. As for their rings, they were so high that they were dreadful; and their rings were full of eyes round about them four. And when the living creatures went, the wheels went by them: and when the living creatures were lifted up from the earth, the wheels were lifted up. Whithersoever the spirit was to go, they went, thither was their spirit to go; and the wheels were lifted up over against them: for the spirit of the living creature was in the wheels.

> Og de gikk hver rett frem; dit ånden ville gå, gikk de, og de vendte seg ikke når de gikk. Og de levende veseners skikkelse var å se til som glødende ildkull, som synet av fakler; den fór frem og tilbake mellom de levende vesener, og ilden var strålende, og fra ilden fór det lyn ut. Og de levende vesener fór frem og tilbake, lik et lyns glimt. Mens jeg skuet de levende vesener, se, da var det ett hjul på jorden ved siden av de levende vesener, ved hvert av deres fire ansikter. Hjulenes utseende og deres arbeid var lik glansen av krysolitt; og alle fire hadde samme skikkelse; og deres utseende og deres arbeid var som om det var et hjul midt i et hjul. Når de gikk, gikk de i alle fire retninger, og de vendte seg ikke når de gikk. Og felgene deres var så høye at de virket fryktinngytende, og felgene på alle fire var fulle av øyne rundt omkring. Og når de levende vesener gikk, gikk hjulene ved siden av dem; og når de levende vesener løftet seg opp fra jorden, ble hjulene løftet opp. Dit ånden ville gå, gikk de; dit ånden ville gå, og hjulene ble løftet opp sammen med dem; for den levende skapnings ånd var i hjulene.

> When those went, these went; and when those stood, these stood; and when those were lifted up from the earth, the wheels were lifted up over against them: for the spirit of the living creature was in the wheels. And the likeness of the firmament upon the heads of the living creature was as the colour of the terrible crystal, stretched forth over their heads above. And under the firmament were their wings straight, the one toward the other: every one had two, which covered on this side, and every one had two, which covered on that side, their bodies. And when they went, I heard the noise of their wings, like the noise of great waters, as the voice of the Almighty, the voice of speech, as the noise of an host: when they stood, they let down their wings. And there was a voice from the firmament that was over their heads, when they stood, and had let down their wings. And above the firmament that was over their heads was the likeness of a throne, as the appearance of a sapphire stone: and upon the likeness of the throne was the likeness as the appearance of a man above upon it. And I saw as the colour of amber, as the appearance of fire round about within it, from the appearance of his loins even upward, and from the appearance of his loins even downward, I saw as it were the appearance of fire, and it had brightness round about. As the appearance of the bow that is in the cloud in the day of rain, so was the appearance of the brightness round about. This was the appearance of the likeness of the glory of the Lord. And when I saw it, I fell upon my face, and I heard a voice of one that spake. Ezekiel 1:1–28.

> Når de gikk, gikk disse; og når de stod, stod disse; og når de ble løftet opp fra jorden, ble hjulene løftet opp like overfor dem; for den levende skapnings ånd var i hjulene. Og likheten av hvelvingen over hodene på de levende skapninger var som synet av fryktinngytende krystall, utspent ovenfor deres hoder. Og under hvelvingen stod deres vinger rett ut, den ene mot den andre; hver hadde to som dekket kroppen på den ene siden, og hver hadde to som dekket kroppen på den andre siden. Og når de gikk, hørte jeg lyden av deres vinger, som lyden av veldige vann, som Den Allmektiges røst, en lyd som av tale, som larmen av en hær; når de stod, lot de vingene synke ned. Og det kom en røst fra hvelvingen over deres hoder, når de stod og hadde latt vingene synke ned. Og ovenfor hvelvingen som var over deres hoder, var det en likhet av en trone, som synet av safirstein; og på likheten av tronen var det en likhet, som synet av et menneske, der oppe over den. Og jeg så noe som lignet skinnende metall, som synet av ild rundt omkring innenfor den, fra synet av hans lender og oppover; og fra synet av hans lender og nedover så jeg liksom synet av ild, og den hadde glans rundt omkring. Som synet av buen som står i skyen på regnværsdagen, slik var synet av glansen rundt omkring. Dette var synet av likheten av Herrens herlighet. Og da jeg så det, falt jeg på mitt ansikt, og jeg hørte røsten av en som talte. Esekiel 1:1–28.

> “Ezekiel, the mourning exile prophet, in the land of the Chaldeans, was given a vision teaching the same lesson of faith in the mighty God of Israel. As he was upon the banks of the river Chebar, a whirlwind seemed to come from the north, ‘a great cloud, and a fire infolding itself, and a brightness was about it, and out of the midst thereof as the color of amber.’ A number of wheels of strange appearance, intersecting one another, were moved by four living creatures. High above all these was ‘the likeness of a throne, as the appearance of a sapphire stone: and upon the likeness of the throne was the likeness as the appearance of a man above upon it.’ ‘As for the likeness of the living creatures, their appearance was like burning coals of fire, and like the appearance of lamps: it went up and down among the living creatures; and the fire was bright, and out of the fire went forth lightning.’ ‘And there appeared in the cherubims the form of a man’s hand under their wings.’

> «Esekiel, den sørgende profeten i landflyktighet, i kaldeernes land, fikk et syn som lærte den samme læren om tro på Israels mektige Gud. Mens han var ved bredden av elven Kebar, syntes en stormvind å komme fra nord, «en stor sky, og en ild som foldet seg inn i seg selv, og det var en glans omkring den, og ut fra dens midte noe som hadde fargen av rav.» Et antall hjul med underlig utseende, som krysset hverandre, ble satt i bevegelse av fire levende skapninger. Høyt over dem alle var «det som lignet en trone, å se til lik en safirstein; og over det som lignet tronen, var det noe som så ut som en mann høyt over den.» «Og når det gjelder de levende skapningers skikkelse, var deres utseende som glødende ildkull og som synet av fakler; den fór opp og ned blant de levende skapningene; og ilden var klar, og fra ilden fór det ut lyn.» «Og i kjerubene viste det seg under deres vinger noe som hadde form som en menneskehånd.»

> “There were wheels within wheels in an arrangement so complicated that at first sight they appeared to Ezekiel to be all in confusion. But when they moved, it was with beautiful exactness and in perfect harmony. Heavenly beings were impelling these wheels, and, above all, upon the glorious sapphire throne, was the Eternal One; while round about the throne was the encircling rainbow, emblem of grace and love. Overpowered by the terrible glory of the scene, Ezekiel fell upon his face, when a voice bade him arise and hear the word of the Lord. Then there was given him a message of warning for Israel.” Testimonies, 751.

> «Det var hjul inne i hjul, ordnet på en så innviklet måte at de ved første øyekast syntes Esekiel å være i full forvirring. Men når de beveget seg, skjedde det med skjønneste nøyaktighet og i fullkommen harmoni. Himmelske vesener satte disse hjulene i bevegelse, og over dem alle, på den herlige safirtronen, var Den Evige; mens rundt omkring tronen var den omsluttende regnbuen, et symbol på nåde og kjærlighet. Overveldet av scenens fryktelige herlighet falt Esekiel på sitt ansikt, da en røst bød ham å reise seg og høre Herrens ord. Deretter ble det gitt ham et advarselsbudskap for Israel.» Testimonies, 751.

> In the year that king Uzziah died I saw also the Lord sitting upon a throne, high and lifted up, and his train filled the temple. Above it stood the seraphims: each one had six wings; with twain he covered his face, and with twain he covered his feet, and with twain he did fly. And one cried unto another, and said, Holy, holy, holy, is the Lord of hosts: the whole earth is full of his glory. And the posts of the door moved at the voice of him that cried, and the house was filled with smoke. Then said I, Woe is me! for I am undone; because I am a man of unclean lips, and I dwell in the midst of a people of unclean lips: for mine eyes have seen the King, the Lord of hosts. Then flew one of the seraphims unto me, having a live coal in his hand, which he had taken with the tongs from off the altar: And he laid it upon my mouth, and said, Lo, this hath touched thy lips; and thine iniquity is taken away, and thy sin purged. Also I heard the voice of the Lord, saying, Whom shall I send, and who will go for us? Then said I, Here am I; send me. Isaiah 6:1–8.

> I det året da kong Ussia døde, så jeg også Herren sitte på en trone, høy og opphøyet, og slepet av hans kappe fylte templet. Ovenfor den sto serafene; hver av dem hadde seks vinger: med to dekket han sitt ansikt, med to dekket han sine føtter, og med to fløy han. Og den ene ropte til den andre og sa: Hellig, hellig, hellig er hærskarenes Herre; hele jorden er full av hans herlighet. Og dørstolpene skalv ved røsten fra ham som ropte, og huset ble fylt med røyk. Da sa jeg: Ve meg! for jeg er fortapt; fordi jeg er en mann med urene lepper, og jeg bor midt iblant et folk med urene lepper; for mine øyne har sett Kongen, hærskarenes Herre. Da fløy en av serafene til meg, og i hånden hadde han en glødende kull som han hadde tatt fra alteret med tangen. Og han rørte ved min munn med den og sa: Se, dette har rørt ved dine lepper; og din misgjerning er tatt bort, og din synd er sonet. Også hørte jeg Herrens røst, som sa: Hvem skal jeg sende, og hvem vil gå for oss? Da sa jeg: Her er jeg; send meg. Jesaja 6:1–8.

> “This vision was given to Ezekiel at a time when his mind was filled with gloomy forebodings. He saw the land of his fathers lying desolate. The city that was once full of people was no longer inhabited. The voice of mirth and the song of praise were no more heard within her walls. The prophet himself was a stranger in a strange land, where boundless ambition and savage cruelty reigned supreme. That which he saw and heard of human tyranny and wrong distressed his soul, and he mourned bitterly day and night. But the wonderful symbols presented before him beside the river Chebar revealed an overruling power mightier than that of earthly rulers. Above the proud and cruel monarchs of Assyria and Babylon the God of mercy and truth was enthroned.

> «Dette synet ble gitt til Esekiel på en tid da hans sinn var fylt av dystre anelser. Han så sine fedres land ligge øde. Byen som en gang var full av folk, var ikke lenger bebodd. Fryderopets røst og lovsangens sang ble ikke mer hørt innenfor hennes murer. Profeten selv var en fremmed i et fremmed land, hvor grenseløs ærgjerrighet og brutal grusomhet rådde suverent. Det han så og hørte av menneskelig tyranni og urett, fylte hans sjel med nød, og han sørget bittert dag og natt. Men de underfulle symbolene som ble stilt fram for ham ved elven Kebar, åpenbarte en styrende makt mektigere enn de jordiske herskeres. Over de hovmodige og grusomme monarkene i Assyria og Babylon tronet barmhjertighetens og sannhetens Gud.»

> “The wheellike complications that appeared to the prophet to be involved in such confusion were under the guidance of an infinite hand. The Spirit of God, revealed to him as moving and directing these wheels, brought harmony out of confusion; so the whole world was under His control. Myriads of glorified beings were ready at His word to overrule the power and policy of evil men, and bring good to His faithful ones.

> De hjullignende innviklingene som for profeten syntes å være innhyllet i en slik forvirring, stod under veiledning av en uendelig hånd. Guds Ånd, åpenbart for ham som den som beveget og styrte disse hjulene, førte harmoni frem av forvirringen; slik var hele verden under Hans kontroll. Myriader av herliggjorte vesener stod rede ved Hans ord til å overstyre onde menneskers makt og råd, og føre det gode til Hans trofaste.

> “In like manner, when God was about to open to the beloved John the history of the church for future ages, He gave him an assurance of the Saviour’s interest and care for His people by revealing to him ‘One like unto the Son of man,’ walking among the candlesticks, which symbolized the seven churches. While John was shown the last great struggles of the church with earthly powers, he was also permitted to behold the final victory and deliverance of the faithful. He saw the church brought into deadly conflict with the beast and his image, and the worship of that beast enforced on pain of death. But looking beyond the smoke and din of the battle, he beheld a company upon Mount Zion with the Lamb, having, instead of the mark of the beast, the ‘Father’s name written in their foreheads.’ And again he saw ‘them that had gotten the victory over the beast, and over his image, and over his mark, and over the number of his name, stand on the sea of glass, having the harps of God’ and singing the song of Moses and the Lamb.

> «På lignende måte, da Gud var i ferd med å åpenbare for den elskede Johannes kirkens historie for kommende tider, gav Han ham en forsikring om Frelserens interesse og omsorg for sitt folk ved å åpenbare for ham ‘En lik Menneskesønnen’, vandrende blant lysestakene, som symboliserte de syv menigheter. Mens Johannes ble vist kirkens siste store kamper med jordiske makter, fikk han også anledning til å skue de trofastes endelige seier og utfrielse. Han så menigheten ført inn i en dødelig konflikt med dyret og dets bilde, og tilbedelsen av dette dyret håndhevet under trussel om døden. Men idet han så forbi stridens røyk og larm, skuet han en skare på Sions berg sammen med Lammet, som i stedet for dyrets merke hadde ‘sin Fars navn skrevet på sine panner’. Og igjen så han ‘dem som hadde seiret over dyret og over dets bilde og over dets merke og over tallet på dets navn, stå på glasshavet med Guds harper’ og synge Moses’ og Lammets sang.»

> “These lessons are for our benefit. We need to stay our faith upon God, for there is just before us a time that will try men’s souls. Christ, upon the Mount of Olives, rehearsed the fearful judgments that were to precede His second coming: ‘Ye shall hear of wars and rumors of wars.’ ‘Nation shall rise against nation, and kingdom against kingdom: and there shall be famines, and pestilences, and earthquakes, in divers places. All these are the beginning of sorrows.’ While these prophecies received a partial fulfillment at the destruction of Jerusalem, they have a more direct application to the last days.

> «Disse lærdommene er til gagn for oss. Vi trenger å feste vår tro på Gud, for det ligger like foran oss en tid som vil prøve menneskers sjeler. Kristus gjennomgikk på Oljeberget de fryktelige dommene som skulle gå forut for hans annet komme: ‘Ye shall hear of wars and rumors of wars.’ ‘Nation shall rise against nation, and kingdom against kingdom: and there shall be famines, and pestilences, and earthquakes, in divers places. All these are the beginning of sorrows.’ Selv om disse profetiene fikk en delvis oppfyllelse ved Jerusalems ødeleggelse, har de en mer direkte anvendelse på de siste dager.»

> “We are standing on the threshold of great and solemn events. Prophecy is fast fulfilling. The Lord is at the door. There is soon to open before us a period of overwhelming interest to all living. The controversies of the past are to be revived; new controversies will arise. The scenes to be enacted in our world are not yet even dreamed of. Satan is at work through human agencies. Those who are making an effort to change the Constitution and secure a law enforcing Sunday observance little realize what will be the result. A crisis is just upon us.

> «Vi står på terskelen til store og alvorlige begivenheter. Profetiene går raskt i oppfyllelse. Herren står for døren. Snart vil det åpne seg for oss en tid av overveldende interesse for alle som lever. Fortidens stridsspørsmål skal tas opp igjen; nye stridsspørsmål vil oppstå. De scener som skal utspille seg i vår verden, er ennå ikke engang drømt om. Satan er virksom gjennom menneskelige redskaper. De som gjør en innsats for å forandre grunnloven og sikre en lov som håndhever søndagshelligholdelse, innser lite hvilket resultatet vil bli. En krise står like for døren.»

> “But God’s servants are not to trust to themselves in this great emergency. In the visions given to Isaiah, to Ezekiel, and to John we see how closely heaven is connected with the events taking place upon the earth and how great is the care of God for those who are loyal to Him. The world is not without a ruler. The program of coming events is in the hands of the Lord. The Majesty of heaven has the destiny of nations, as well as the concerns of His church, in His own charge.

> «Men Guds tjenere skal ikke sette sin lit til seg selv i denne store krisen. I de synene som ble gitt til Jesaja, til Esekiel og til Johannes, ser vi hvor nært himmelen er knyttet til de begivenheter som finner sted på jorden, og hvor stor Guds omsorg er for dem som er trofaste mot Ham. Verden er ikke uten en hersker. Programmet for de kommende begivenheter er i Herrens hender. Himmelens Majestet har nasjonenes skjebne, så vel som sin kirkes anliggender, i sin egen varetekt.»

> “We permit ourselves to feel altogether too much care, trouble, and perplexity in the Lord’s work. Finite men are not left to carry the burden of responsibility. We need to trust in God, believe in Him, and go forward. The tireless vigilance of the heavenly messengers, and their unceasing employment in their ministry in connection with the beings of earth, show us how God’s hand is guiding the wheel within a wheel. The divine Instructor is saying to every actor in His work, as He said to Cyrus of old: ‘I girded thee, though thou hast not known Me.’

> «Vi tillater oss å kjenne altfor mye omsorg, bekymring og rådløshet i Herrens verk. Endelige mennesker er ikke overlatt til å bære ansvarets byrde. Vi trenger å stole på Gud, tro på Ham og gå fremad. De himmelske budbæreres utrettelige årvåkenhet og deres uavlatelige virksomhet i sin tjeneste i forbindelse med jordens vesener viser oss hvordan Guds hånd styrer hjul inne i hjul. Den guddommelige Lærer sier til enhver aktør i Hans verk, slik Han sa til Kyros i fordums tid: ‘Jeg omgjordet deg, enda du ikke kjente Meg.’»

> “In Ezekiel’s vision God had His hand beneath the wings of the cherubim. This is to teach His servants that it is divine power that gives them success. He will work with them if they will put away iniquity and become pure in heart and life.

> «I Esekiels syn hadde Gud sin hånd under kjerubenes vinger. Dette skal lære Hans tjenere at det er guddommelig kraft som gir dem framgang. Han vil virke sammen med dem dersom de legger bort misgjerning og blir rene i hjerte og liv.»

> “The bright light going among the living creatures with the swiftness of lightning represents the speed with which this work will finally go forward to completion. He who slumbers not, who is continually at work for the accomplishment of His designs, can carry forward His great work harmoniously. That which appears to finite minds entangled and complicated, the Lord’s hand can keep in perfect order. He can devise ways and means to thwart the purposes of wicked men, and He will bring to confusion the counsels of them that plot mischief against His people.

> «Det klare lyset som farer fram blant de levende skapninger med lynets hurtighet, representerer den hastighet hvormed dette verk til sist vil gå frem til fullendelse. Han som ikke slumrer, som uavlatelig er virksom for å virkeliggjøre sine planer, kan føre sitt store verk harmonisk fremover. Det som for begrensede sinn, innviklet og komplisert, synes sammenfiltret, kan Herrens hånd holde i fullkommen orden. Han kan finne ut veier og midler til å forpurre de ugudelige menns hensikter, og Han vil bringe i forvirring de rådslagninger som utklekkes av dem som legger onde planer mot sitt folk.»

> “Brethren, it is no time now for mourning and despair, no time to yield to doubt and unbelief. Christ is not now a Saviour in Joseph’s new tomb, closed with a great stone and sealed with the Roman seal; we have a risen Saviour. He is the King, the Lord of hosts; He sitteth between the cherubim; and amid the strife and tumult of nations He guards His people still. He who ruleth in the heavens is our Saviour. He measures every trial. He watches the furnace fire that must test every soul. When the strongholds of kings shall be overthrown, when the arrows of God’s wrath shall strike through the hearts of His enemies, His people will be safe in His hands.” Testimonies, volume 5, 752–754.

> «Brødre, nå er det ikke tid til sorg og fortvilelse, ikke tid til å gi etter for tvil og vantro. Kristus er ikke nå en Frelser i Josefs nye grav, lukket med en stor stein og beseglet med det romerske segl; vi har en oppstanden Frelser. Han er Kongen, hærskarenes Herre; Han troner mellom kjerubene, og midt i folkenes strid og larm verner Han fremdeles sitt folk. Han som råder i himlene, er vår Frelser. Han tilmåler hver prøvelse. Han vokter smelteovnens ild som må prøve hver sjel. Når kongers festninger skal styrtes, når Guds vredes piler skal gjennombore Hans fienders hjerter, da skal Hans folk være trygge i Hans hender.» Testimonies, bind 5, 752–754.

Ezekiel represents the candidates to be among the one hundred and forty-four thousand, and line upon line his experience in the sanctuary aligns with Isaiah’s and John’s experience within the sanctuary. We are now in the temple test, the second of the three tests that seals the one hundred and forty-four thousand. That period is the purification accomplished by the Messenger of the Covenant in fulfillment of Malachi three. The purification process of three tests, is Malachi’s fiery “furnace” “that must test every soul.” When the third angel arrived on October 22, 1844 the Messenger of the Covenant suddenly came to His temple and led the wise virgins of that history into the Most Holy Place, in order to seal His faithful, but the virgins of that history rebelled, and by 1856 the Philadelphian Millerite movement had changed unto the Laodicean Millerite movement and in 1863 became the Laodicean Seventh-day Adventist church.

Esekiel fremstiller kandidatene til å være blant de hundre og førtifire tusen, og linje på linje samsvarer hans erfaring i helligdommen med Jesajas og Johannes’ erfaring i helligdommen. Vi er nå i tempelprøven, den andre av de tre prøvene som besegler de hundre og førtifire tusen. Denne perioden er den renselse som utføres av Paktens Budbærer som oppfyllelse av Malaki 3. Renselsesprosessen med tre prøver er Malakis ildfulle «ovn» «som må prøve hver sjel». Da den tredje engelen ankom den 22. oktober 1844, kom Paktens Budbærer plutselig til sitt tempel og ledet de kloke jomfruene i den historien inn i Det Aller Helligste for å besegle sine trofaste, men jomfruene i den historien gjorde opprør, og innen 1856 hadde den filadelfiske millerittbevegelsen forvandlet seg til den laodikeiske millerittbevegelsen og ble i 1863 den laodikeiske Syvendedags Adventistkirken.

The third angel who arrived suddenly on October 22, 1844 withdrew his presence in 1863, and then returned on September 11, 2001. Twenty-five years later the temple test that was typified by October 22, 1844 is now being repeated. Twenty-five is symbolically a prophetic tithe of two hundred and fifty, and two hundred and fifty is a symbol of the history represented in verses eleven to fifteen of Daniel eleven. Two hundred and fifty, and twenty-five is a wheel within the sanctuary vision of Ezekiel. Twenty-five is a symbol of the separation of the wise and the wicked in fulfillment of the three-step testing process that is represented in the work of purification that is accomplished by the Messenger of the Covenant.

Den tredje engelen, som plutselig ankom den 22. oktober 1844, trakk sitt nærvær tilbake i 1863 og vendte deretter tilbake den 11. september 2001. Tjuefem år senere blir nå tempelprøven, som ble forbilledliggjort ved den 22. oktober 1844, gjentatt. Tjuefem er symbolsk en profetisk tiende av to hundre og femti, og to hundre og femti er et symbol på den historien som er fremstilt i vers elleve til femten i Daniel elleve. To hundre og femti, og tjuefem, er et hjul innenfor helligdomsvisjonen hos Esekiel. Tjuefem er et symbol på adskillelsen mellom de vise og de ugudelige, til oppfyllelse av den tretrinns prøveprosessen som er fremstilt i det renselsesverket som utføres av Paktens Budbærer.

Matthew twenty-five contains three parables, and each parable identifies the separation of the wise and wicked in the sealing time of the one hundred and forty-four thousand. The hope of God’s people represented in the chapter is that they might be a wise virgin in possession of the oil of the message of the midnight cry. Their hope is that they are judged a faithful servant in their stewardship of employing the special talents that were given them to manage in their personal probationary period. Their hope is that they are judged as a sheep of God’s pasture, seated upon His right side, and not a goat on his left. Twenty-five is a symbol of the separation of the wise and wicked in the sealing time of the one hundred and forty-four thousand. Twenty-five is one of Ezekiel’s wheels.

Matteus tjuefem inneholder tre lignelser, og hver lignelse identifiserer adskillelsen mellom de vise og de ugudelige i beseglingstiden for de hundre og førtifire tusen. Håpet til Guds folk, slik det fremstilles i kapitlet, er at de må være en vis jomfru i besittelse av oljen, budskapet om midnattsskriket. Deres håp er at de blir dømt som en tro tjener i sitt forvalteransvar ved å bruke de særlige talentene som ble gitt dem å forvalte i deres personlige prøvetid. Deres håp er at de blir dømt som et får på Guds beitemark, sittende ved Hans høyre side, og ikke som en geit på hans venstre. Tjuefem er et symbol på adskillelsen mellom de vise og de ugudelige i beseglingstiden for de hundre og førtifire tusen. Tjuefem er ett av Esekiels hjul.

> In the five and twentieth year of our captivity, in the beginning of the year, in the tenth day of the month, in the fourteenth year after that the city was smitten, in the selfsame day the hand of the Lord was upon me, and brought me thither. Ezekiel 40:1.

> I det fem og tyvende året av vårt fangenskap, ved årets begynnelse, på den tiende dag i måneden, i det fjortende året etter at byen var blitt slått, på selve den dagen kom Herrens hånd over meg og førte meg dit. Esekiel 40:1.

The twenty-fifth year of captivity is represented by October 22, which is represented by the closing of a dispensational door. On October 22, 1844 a door was opened and a door was closed as two classes were separated.

Det tjuefemte året av fangenskapet er representert ved 22. oktober, som er representert ved lukkingen av en husholdningsmessig dør. Den 22. oktober 1844 ble en dør åpnet og en dør lukket idet to klasser ble adskilt.

> And to the angel of the church in Philadelphia write; These things saith he that is holy, he that is true, he that hath the key of David, he that openeth, and no man shutteth; and shutteth, and no man openeth; I know thy works: behold, I have set before thee an open door, and no man can shut it: for thou hast a little strength, and hast kept my word, and hast not denied my name. Revelation 3:7, 8.

> Og skriv til engelen for menigheten i Filadelfia: Dette sier han som er hellig, han som er sannferdig, han som har Davids nøkkel, han som åpner, og ingen lukker, og lukker, og ingen åpner: Jeg vet om dine gjerninger. Se, jeg har satt foran deg en åpen dør, og ingen kan lukke den; for du har liten styrke, og har holdt fast på mitt ord, og har ikke fornektet mitt navn. Åpenbaringen 3:7, 8.

Christ tells the angel of Philadelphia that He knows their work, that He has set before the church of Philadelphia, an open door. That door is opened by “the key of David,” the key that is placed upon Eliakim.

Kristus sier til engelen for menigheten i Filadelfia at Han kjenner deres gjerning, og at Han har satt foran menigheten i Filadelfia en åpnet dør. Denne døren blir åpnet ved «Davids nøkkel», den nøkkelen som blir lagt på Eljakim.

> And it shall come to pass in that day, that I will call my servant Eliakim the son of Hilkiah: And I will clothe him with thy robe, and strengthen him with thy girdle, and I will commit thy government into his hand: and he shall be a father to the inhabitants of Jerusalem, and to the house of Judah. And the key of the house of David will I lay upon his shoulder; so he shall open, and none shall shut; and he shall shut, and none shall open. Isaiah 22:20–22.

> Og det skal skje på den dag at jeg vil kalle min tjener Eljakim, Hilkias sønn; og jeg vil kle ham i din kjortel og styrke ham med ditt belte, og jeg vil overgi ditt herredømme i hans hånd; og han skal være en far for Jerusalems innbyggere og for Judas hus. Og nøkkelen til Davids hus vil jeg legge på hans skulder; så han skal åpne, og ingen skal lukke; og han skal lukke, og ingen skal åpne. Jesaja 22:20–22.

The day that Eliakim is called, he is separated from wicked Shebna.

Den dagen Eliakim blir kalt, blir han skilt fra den ugudelige Sebna.

> Thus saith the Lord God of hosts, Go, get thee unto this treasurer, even unto Shebna, which is over the house, and say, What hast thou here? and whom hast thou here, that thou hast hewed thee out a sepulchre here, as he that heweth him out a sepulchre on high, and that graveth an habitation for himself in a rock? Behold, the Lord will carry thee away with a mighty captivity, and will surely cover thee. He will surely violently turn and toss thee like a ball into a large country: there shalt thou die, and there the chariots of thy glory shall be the shame of thy lord’s house. Isaiah 22:15–18.

> Så sier Herren, hærskarenes Gud: Gå, gå til denne skattmesteren, til Sjebna, han som er satt over huset, og si: Hva har du her, og hvem har du her, siden du har hogd ut en grav for deg her, slik som en som hogger ut en grav for seg i høyden og uthugger en bolig for seg i klippen? Se, Herren skal sannelig rive deg bort med et mektig grep og helt dekke deg til. Han skal sannelig rulle deg sammen og kaste deg av sted som en ball til et vidstrakt land; der skal du dø, og der skal din herlighets vogner bli til skam for din herres hus. Jesaja 22:15–18.

The separation of the wise and foolish virgins that fulfilled the illustration of Shebna and Eliakim was fulfilled on October 22, 1844, and also in the twenty-fifth year of captivity of Jehoiachin which was October 22, 573 BC. In Ezekiel chapter eight the wicked within Adventism, represented by Jerusalem, are represented by twenty-five men bowing to the sun. The destruction of Jerusalem represents the Sunday law, which is also the waymark which ends the sealing time of the one hundred and forty-four thousand. That sealing time began on September 11, 2001, and Jesus is both the Alpha and Omega, so September 11, 2001 as the beginning of the sealing illustrates the end, at the Sunday law.

Adskillelsen av de kloke og de dårlige jomfruene, som oppfylte illustrasjonen om Sjebna og Eljakim, ble oppfylt den 22. oktober 1844, og også i det tjuefemte året av Jojakins fangenskap, som var 22. oktober 573 f.Kr. I Esekiel kapittel åtte blir de ugudelige innen adventismen, representert ved Jerusalem, fremstilt ved tjuefem menn som tilber solen. Jerusalems ødeleggelse representerer søndagsloven, som også er veimerket som avslutter beseglingstiden for de hundre og førtifire tusen. Denne beseglingstiden begynte 11. september 2001, og Jesus er både Alfa og Omega, så 11. september 2001 som begynnelsen på beseglingen illustrerer enden, ved søndagsloven.

September 11, 2001 was typified by the Minneapolis meetings of 1888, for Sister White identifies that when the great buildings of New York came down at 9/11, Revelation 18:1–3 was fulfilled. At that time, as in 1888 she identified the angel of Revelation eighteen descended to lighten the earth with His glory. The rebellion of 1888 she aligned with the rebellion of Korah, Dathan and Abiram, who also had two hundred and fifty men of renown join in their apostasy. Two hundred and fifty rebels in the rebellion of Korah and his cohorts in the beginning history of ancient Israel typified the twenty-five men who were bowing to the sun at the ending of ancient Israel.

11. september 2001 ble forbilledliggjort ved møtene i Minneapolis i 1888, for søster White fastslår at da de store bygningene i New York falt den 11. september, ble Åpenbaringen 18:1–3 oppfylt. På den tiden identifiserte hun, slik som i 1888, at engelen i Åpenbaringen atten steg ned for å opplyse jorden med sin herlighet. Opprøret i 1888 satte hun i forbindelse med opprøret til Korah, Datan og Abiram, som også hadde to hundre og femti ansette menn med seg i sitt frafall. To hundre og femti opprørere i Korahs opprør og hans medsammensvornes opprør i den tidlige historien til det gamle Israel var et forbilde på de tjuefem mennene som tilba solen ved avslutningen av det gamle Israels historie.

Twenty-five leaders of Laodicean Adventism bowing at the Sunday law and two hundred and fifty at 9/11 sets forth the sealing time with the symbolism of twenty-five, (the symbol of the separation of the wise and wicked) to mark the beginning and ending of the sealing time. Whether it’s the two hundred and fifty rebels in the time of Moses, or the twenty-five men in Ezekiel chapter eight, or of Matthew chapter twenty-five’s three witnesses of the separation, or the twenty-fifth year of the captivity in Ezekiel forty; all the manifestations of the symbol of twenty-five, align with the three two hundred- and fifty-year periods that reached their conclusion in 207 BC, 313 and 2026 respectively.

Tjuefem ledere for laodikeisk adventisme som bøyer seg for søndagsloven, og to hundre og femti ved 9/11, fremstiller beseglingstiden med symbolikken i tjuefem, (symbolet på atskillelsen mellom de vise og de ugudelige) for å markere begynnelsen og avslutningen av beseglingstiden. Enten det er de to hundre og femti opprørerne på Mose tid, eller de tjuefem mennene i Esekiel kapittel åtte, eller Matteus kapittel tjuefems tre vitner om atskillelsen, eller det tjuefemte året av fangenskapet i Esekiel førti; samtlige manifestasjoner av symbolet tjuefem samsvarer med de tre periodene på to hundre og femti år som nådde sin avslutning i henholdsvis 207 f.Kr., 313 og 2026.

Twenty-five is an axle, so to speak, of twenty-five that brings all the lines of twenty-five into perfection. It becomes one of the prophetic keys of the kingdom given to Peter to bring clarity into the hidden history of verse forty. It has been repeatedly established on more than three witnesses that verses ten to fifteen of Daniel eleven represent a line that covers the history from 1989 unto the Sunday law, which is the hidden history of verse forty. The lion of the tribe of Judah is now unsealing the wheels of Ezekiel as He opens the hidden history that will finalize the message of the Midnight Cry of the latter days.

Tjuefem er, så å si, en aksel for tjuefem som bringer alle tjuefems linjer til fullkommenhet. Det blir en av rikets profetiske nøkler gitt til Peter for å bringe klarhet inn i den skjulte historien til vers førti. Det er gjentatte ganger blitt stadfestet på mer enn tre vitners grunnlag at vers ti til femten i Daniel elleve representerer en linje som dekker historien fra 1989 og fram til søndagsloven, som er den skjulte historien til vers førti. Løven av Juda stamme avforsegler nå hjulene i Esekiel idet Han åpner den skjulte historien som skal fullføre budskapet om de siste dagers midnattsrop.

In the following articles we will continue to identify Ezekiel’s wheels that represent the complex interplay of men in the latter days. Ezekiel chapter one at the beginning of this article and the accompanying passage from Testimonies volume five set forth will be our continued point of reference as we proceed in the articles. When the wheels are set forth in their proper place, and with their proper intersections with the other wheels of prophetic history we will demonstrate that the three hundred and ninety-one years and fifteen days that empowered the first angel on August 11, 1840 is also represented by Ezekiel as three hundred and ninety years, connected with the one and a half years of the siege of Jerusalem; and that the arrival of this prophetic light identifies the lifting up of the ensign of the one hundred and forty-four thousand.

I de følgende artiklene vil vi fortsette å identifisere Esekiels hjul, som representerer det komplekse samspillet mellom mennesker i de siste dager. Esekiel kapittel én, som er fremstilt ved begynnelsen av denne artikkelen, og den tilhørende passasjen fra Testimonies, bind fem, vil fortsatt være vårt referansepunkt etter hvert som vi går videre i artiklene. Når hjulene blir fremstilt på sin rette plass og med sine rette skjæringspunkter med de andre hjulene i den profetiske historie, vil vi påvise at de tre hundre og nittién år og femten dager som gav den første engel kraft den 11. august 1840, også blir fremstilt av Esekiel som tre hundre og nitti år, forbundet med det halvannet år lange Jerusalems beleiring; og at ankomsten av dette profetiske lys identifiserer oppreisningen av banneret for de hundre og førtifire tusen.

July 27, 1299 unto 1337 represents thirty-eight years at the beginning of the one hundred and fifty years (five months) of Revelation nine, verse ten. That one hundred and fifty years connects with the three hundred and ninety-one years and fifteen days of verse fifteen. Thus, the beginning of the two periods, make up one line of prophecy which concluded in the fulfillment of the 1838 and 1840 prediction of Josiah Litch and marked the rising up and empowerment of the Millerite movement. That history at the beginning of Adventism, marks the rising up of the one hundred and forty-four thousand as an ensign in advance of the Sunday law. Thus, Ezekiel’s three hundred and ninety years, and one point five years (1.5) of Jerusalem’s siege marks the end of the line of prophecy that began in 1299.

27. juli 1299 til 1337 representerer trettiåtte år ved begynnelsen av de hundre og femti år (fem måneder) i Åpenbaringen ni, vers ti. Disse hundre og femti år står i forbindelse med de tre hundre og nittién år og femten dager i vers femten. Således utgjør begynnelsen av de to tidsperioder én profetisk linje som ble avsluttet i oppfyllelsen av Josiah Litchs forutsigelse fra 1838 og 1840 og markerte Millerittbevegelsens fremvekst og bemyndigelse. Denne historien ved adventismens begynnelse markerer de hundre og førtifire tusens fremståen som et banner forut for søndagsloven. Således markerer Esekiels tre hundre og nitti år, og ett komma fem år (1,5) av Jerusalems beleiring, slutten på den profetiske linjen som begynte i 1299.

It would be worthwhile to consider the passage from Testimonies, volume five in advance of the next article.

Det ville være av verdi å overveie avsnittet fra Testimonies, bind fem, før den neste artikkelen.

Back to Articles