Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Forty-Four

Joels bok og den laodikeiske syvendedags adventistkirke – nummer førtifire

Number Forty-Four

Nummer førtifire

Author

Jeff Pippenger

Published

February 10, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

In 1844, the doctrine of the seventh-day Sabbath was unsealed and then emphasized to Sister White when she looked into the ark of the covenant. She also recorded that in the last days the doctrine of the incarnation possessed the same heavenly emphasis. The seventh-day Sabbath, represents the special light from the ark when the antitypical Day of Atonement began, and the seventh-year Sabbath represents the special light from the ark when the antitypical Day of Atonement reaches its conclusion.

I 1844 ble læren om sabbaten på den sjuende dag avforseglet og deretter understreket for Søster White da hun så inn i paktens ark. Hun nedtegnet også at læren om inkarnasjonen i de siste dager hadde den samme himmelske betoning. Sabbaten på den sjuende dag representerer det særlige lys fra arken da den antitypiske forsoningsdag begynte, og sabbaten i det sjuende år representerer det særlige lys fra arken når den antitypiske forsoningsdag når sin avslutning.

The doctrine of the incarnation is typified in the last holy convocation of Leviticus twenty-three; it is the omega to the seventh-day Sabbath, which is the first holy convocation at the beginning of Leviticus twenty-three. That first Sabbath represents God’s creative power and the last Sabbath represents His recreative power. That first Sabbath is represented by the number “23” and the last by the number “252.”

Læren om inkarnasjonen er forbilledlig framstilt i den siste hellige sammenkomst i 3. Mosebok tjue-tre; den er omegaen til sabbaten på den sjuende dag, som er den første hellige sammenkomst ved begynnelsen av 3. Mosebok tjue-tre. Den første sabbaten representerer Guds skapende kraft, og den siste sabbaten representerer Hans nyskapende kraft. Den første sabbaten er representert ved tallet «23», og den siste ved tallet «252».

Those two symbols are the bookends of Leviticus twenty-three and they are also the bookends for the Millerite history. 1798 was the fulfillment of the 2,520 years against the northern kingdom of Israel and the 2,300 years was fulfilled October 22, 1844. When Sister White was led into the sanctuary and gazed upon the Ten Commandments, she was typifying God’s latter-day people who follow Christ into the Most Holy Place when He is finishing His work of at-one-ment. The temple test is the test of following the Lamb whithersoever He goeth.

Disse to symbolene er bokstøttene i Tredje Mosebok tjue-tre, og de er også bokstøttene for millerittisk historie. 1798 var oppfyllelsen av de 2 520 årene mot Israels nordlige rike, og de 2 300 årene ble oppfylt den 22. oktober 1844. Da søster White ble ledet inn i helligdommen og skuet De ti bud, var hun et forbilde på Guds folk i de siste dager, som følger Kristus inn i Det aller helligste når Han fullfører sitt forsoningsverk. Tempelprøven er prøven på å følge Lammet hvor enn det går.

> These are they which were not defiled with women; for they are virgins. These are they which follow the Lamb whithersoever he goeth. These were redeemed from among men, being the firstfruits unto God and to the Lamb. Revelation 14:4.

> Dette er de som ikke er blitt urenet med kvinner; for de er jomfruer. Dette er de som følger Lammet hvor enn det går. Disse er blitt gjenløst fra menneskene, som førstegrøden for Gud og for Lammet. Åpenbaringen 14:4.

Sister White, as a prophet was illustrating the faithful at the beginning who entered the Most Holy Place by faith, and in so doing she was providing an example of the faithful at the end who enter by faith into the Most Holy Place and then gaze into the ark. What they see illuminated there is the doctrine of the incarnation, the finishing of the at-one-ment. They see the two covering cherubs representing the two Sabbaths of creation and re-creation. They see the 252 on one side of the ark and the 23 on the other and recognize that in agreement with creation and re-creation; 23 represents the marriage of Divinity with humanity, and they see 252 as the symbol of a human’s transformation into a human that is combined with Divinity.

Søster White illustrerte, som profet, de trofaste i begynnelsen, som ved tro gikk inn i Det Aller Helligste, og dermed gav hun et eksempel på de trofaste ved enden, som ved tro går inn i Det Aller Helligste og deretter skuer inn i arken. Det de ser opplyst der, er inkarnasjonens lære, fullendelsen av forsoningen. De ser de to dekkende kjerubene som representerer de to sabbatene, skapelsens og nyskapelsens. De ser 252 på den ene siden av arken og 23 på den andre og erkjenner at, i samsvar med skapelse og nyskapelse, representerer 23 ekteskapet mellom guddommelighet og menneskelighet, og de ser 252 som symbolet på et menneskes forvandling til et menneske som er forent med guddommelighet.

The mercy seat was not to be removed, so for Sister White to look inside was a special revelation, and prophetically the illustration is more for the latter days, than the days in which she lived. By beholding we are changed. The temple test is Christ leading His virgin people into His temple, step by step. Prophetic truths represent the steps along the path that is lightened by the message of the Midnight Cry.

Nådestolen skulle ikke fjernes, så for at søster White skulle kunne se inn, var det en særskilt åpenbaring, og profetisk sett gjelder illustrasjonen mer for de siste dager enn for de dager hun levde i. Ved å skue blir vi forvandlet. Tempelprøven er Kristus som leder sitt jomfruelige folk inn i sitt tempel, skritt for skritt. Profetiske sannheter representerer trinnene langs stien som opplyses av Midnattsropets budskap.

The Millerite temple of forty-six years is a step.

Det millerittiske tempel på førtiseks år er et trinn.

The human temple of “23,” (male and female, He created them) is a step.

Menneskets tempel av «23» (til mann og kvinne skapte han dem) er et trinn.

Christ raising His temple in three days is a step.

Kristi oppreisning av sitt tempel på tre dager er et skritt.

The storehouse is the temple of Malachi.

Forrådshuset er Malakis tempel.

Nehemiah cleansed the storehouse from the profanation of Tobiah.

Nehemja renset lagerhuset for Tobias’ vanhelligelse.

That temple was where the high priest Hilkiah discovered the writings of Moses during the revival of king Josiah.

Det tempelet var stedet der øverstepresten Hilkia oppdaget Mose skrifter under kong Josjias vekkelse.

The temple Nehemiah cleansed from profanation is the same temple Christ twice cleansed from it’s “sacrilegious profanation” as Sister White states.

Det tempelet Nehemja renset for vanhelligelse, er det samme tempelet Kristus to ganger renset for dets «sakrilegiøse vanhelligelse», slik Søster White sier.

The casket of Miller’s dream was a step.

Kisten i Millers drøm var et trinn.

Once Christ has led His faithful in the Most Holy Place, He leads them, as represented by Sister White to the ark, raises the mercy seat and allows them to look inside. When they look inside they see both the doctrine of the incarnation and the seventh-day Sabbath is invested with a soft halo. Line upon line those who recognize the doctrines that are “invested with a soft radiance” align with Sister White entering the Most Holy Place by faith and looking into the ark.

Når Kristus har ledet sine trofaste inn i Det Aller Helligste, leder Han dem, slik det ble framstilt for søster White, til arken, løfter nådestolen og lar dem se inn. Når de ser inn, ser de både inkarnasjonens lære og sabbaten på den sjuende dag omsluttet av en mild glorie. Linje på linje slutter de som anerkjenner de læresetningene som er «omsluttet av en mild stråleglans», seg til søster White idet de i tro går inn i Det Aller Helligste og skuer inn i arken.

The ancient prophets spoke more specifically for the latter days than the days in which they lived. When those ancient prophets themselves become part of the testimony, they represent God’s people in the latter days, and God’s people in the latter days are the one hundred and forty-four thousand. Sister White is perhaps the most important ancient prophet, for all her illustrations represent the alpha history of the omega history of the one hundred and forty-four thousand. All the prophets illustrate the remnant, but Sister White also represents a beginning history that is fulfilled in the ending history—to the very letter.

De gamle profetene talte mer spesifikt for de siste dager enn for de dager de selv levde i. Når disse gamle profetene selv blir en del av vitnesbyrdet, representerer de Guds folk i de siste dager, og Guds folk i de siste dager er de hundre og førtifire tusen. Søster White er kanskje den viktigste gamle profeten, for alle hennes fremstillinger representerer alfahistorien til omegahistorien for de hundre og førtifire tusen. Alle profetene illustrerer levningen, men Søster White representerer også en begynnende historie som blir oppfylt i avslutningshistorien—til punkt og prikke.

In the alpha foundational history, Sister White in vision, is taken into the Most Holy Place of the heavenly sanctuary. Once there, the mercy seat upon the ark of the covenant, a seat that was not to be removed, was raised so that Sister White could gaze inside where she saw the Ten Commandments.

I den grunnleggende alfa-historien blir søster White i et syn ført inn i Det aller helligste i den himmelske helligdom. Da hun var kommet dit, ble nådestolen over paktens ark, en stol som ikke skulle flyttes, løftet opp, slik at søster White kunne skue inn, hvor hun så De ti bud.

> “In the holiest I saw an ark; on the top and sides of it was purest gold. On each end of the ark was a lovely cherub, with its wings spread out over it. Their faces were turned toward each other, and they looked downward. Between the angels was a golden censer. Above the ark, where the angels stood, was an exceeding bright glory, that appeared like a throne where God dwelt. Jesus stood by the ark, and as the saints’ prayers came up to Him, the incense in the censer would smoke, and He would offer up their prayers with the smoke of the incense to His Father. In the ark was the golden pot of manna, Aaron’s rod that budded, and the tables of stone which folded together like a book. Jesus opened them, and I saw the Ten Commandments written on them with the finger of God. On one table were four, and on the other six. The four on the first table shone brighter than the other six. But the fourth, the Sabbath commandment, shone above them all; for the Sabbath was set apart to be kept in honor of God’s holy name. The holy Sabbath looked glorious—a halo of glory was all around it. I saw that the Sabbath commandment was not nailed to the cross. If it was, the other nine commandments were; and we are at liberty to break them all, as well as to break the fourth. I saw that God had not changed the Sabbath, for He never changes. But the pope had changed it from the seventh to the first day of the week; for he was to change times and laws.” Early Writings, 32.

> «I det aller helligste så jeg en ark; på toppen og sidene av den var det reneste gull. Ved hver ende av arken var en vakker kjerub, med sine vinger utbredt over den. Deres ansikter var vendt mot hverandre, og de så nedover. Mellom englene var det et gyllent røkelseskar. Over arken, der englene sto, var det en overmåte klar herlighet, som så ut som en trone hvor Gud bodde. Jesus sto ved arken, og når de helliges bønner steg opp til Ham, steg røkelsen opp fra røkelseskaret, og Han bar deres bønner fram for sin Far sammen med røkelsens røyk. I arken var den gullkrukken med manna, Arons stav som hadde knoppskutt, og steintavlene som kunne foldes sammen som en bok. Jesus åpnet dem, og jeg så De ti bud skrevet på dem med Guds finger. På den ene tavlen var det fire, og på den andre seks. De fire på den første tavlen skinte klarere enn de andre seks. Men det fjerde, sabbatsbudet, strålte over dem alle; for sabbaten var utskilt til å holdes til ære for Guds hellige navn. Den hellige sabbat så herlig ut—en glorie av herlighet var rundt den. Jeg så at sabbatsbudet ikke var naglet til korset. Hvis det var det, så var de andre ni budene det også; og vi står fritt til å bryte dem alle, likeså vel som å bryte det fjerde. Jeg så at Gud ikke hadde forandret sabbaten, for Han forandrer seg aldri. Men paven hadde forandret den fra ukens sjuende til den første dag; for han skulle forandre tider og lover.» Early Writings, 32.

The doctrine of the seventh-day Sabbath was the alpha doctrine of the foundational history of the Millerite movement that began as the Philadelphian Millerite movement, then transformed unto the Laodicean Millerite movement in 1856, and then unto the Laodicean Seventh-day Adventist Church in 1863. Sister White also identifies the omega doctrine in the history of the latter days, when the Laodicean movement of the one hundred and forty-four thousand transforms into the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand. The alpha and omega lights are represented by the doctrine of the seventh-day Sabbath and the doctrine of the incarnation.

Læren om sabbaten på den sjuende dag var alfa-læren i den grunnleggende historien til millerittbevegelsen, som begynte som den filadelfiske millerittbevegelsen, deretter ble forvandlet til den laodikeiske millerittbevegelsen i 1856, og deretter til den laodikeiske Syvendedags Adventistkirke i 1863. Søster White identifiserer også omega-læren i de siste dagers historie, når den laodikeiske bevegelsen av de hundre og førtifire tusen blir forvandlet til den filadelfiske bevegelsen av de hundre og førtifire tusen. Alfa- og omega-lysene er representert ved læren om sabbaten på den sjuende dag og læren om inkarnasjonen.

> “Those who commune with God walk in the light of the Sun of Righteousness. They do not dishonor their Redeemer by corrupting their way before God. Heavenly light shines upon them. As they near the close of this earth’s history, their knowledge of Christ, and of the prophecies relating to him, greatly increases. They are of infinite worth in God’s sight; for they are in unity with his Son. To them the word of God is of surpassing beauty and loveliness. They see its importance. Truth is unfolded to them. The doctrine of the incarnation is invested with a soft radiance. They see that the Scripture is the key that unlocks all mysteries and solves all difficulties. Those who have been unwilling to receive the light and walk in the light will be unable to understand the mystery of godliness, but those who have not hesitated to take up the cross and follow Jesus, will see light in God’s light.” The Southern Watchman, April 4, 1905.

> «De som har samfunn med Gud, vandrer i Rettferdighetens sols lys. De vanærer ikke sin Forløser ved å forderve sin vei for Gud. Himmelsk lys skinner over dem. Etter hvert som de nærmer seg avslutningen av denne jordens historie, øker deres kunnskap om Kristus og om profetiene som angår ham, sterkt. De er av uendelig verdi i Guds øyne; for de er i enhet med hans Sønn. For dem er Guds ord av overmåte stor skjønnhet og herlighet. De ser dets betydning. Sannheten blir åpenbart for dem. Læren om inkarnasjonen er omgitt av en mild glans. De ser at Skriften er nøkkelen som låser opp alle mysterier og løser alle vanskeligheter. De som ikke har vært villige til å ta imot lyset og vandre i lyset, vil være ute av stand til å forstå gudsfryktens mysterium; men de som ikke har nølt med å ta opp korset og følge Jesus, vil se lys i Guds lys.» The Southern Watchman, 4. april 1905.

The “doctrine of the incarnation” is also called the “mystery of godliness.”

«Læren om inkarnasjonen» kalles også «gudsfryktens mysterium».

> And without controversy great is the mystery of godliness: God was manifest in the flesh, justified in the Spirit, seen of angels, preached unto the Gentiles, believed on in the world, received up into glory. 1 Timothy 3:16.

> Og uten motsigelse stor er gudsfryktens mysterium: Gud ble åpenbart i kjødet, rettferdiggjort i Ånden, sett av engler, forkynt blant hedningene, trodd på i verden, opptatt i herlighet. 1 Timoteus 3:16.

The “mystery” is hidden until the final generation, when the faithful see that the doctrine of the incarnation is the omega of the seventh-day Sabbath.

«Mysteriet» er skjult inntil den siste generasjon, når de trofaste ser at inkarnasjonslæren er omegaen i syvendedagssabbaten.

> Even the mystery which hath been hid from ages and from generations, but now is made manifest to his saints: To whom God would make known what is the riches of the glory of this mystery among the Gentiles; which is Christ in you, the hope of glory. Colossians 1:26, 27.

> Selv den hemmelighet som har vært skjult fra evigheter og fra slekter, men som nå er blitt åpenbart for hans hellige: For dem ville Gud kunngjøre hva rikdommen i denne hemmelighets herlighet blant hedningene er: Kristus i dere, herlighetens håp. Kolosserne 1:26, 27.

It is fitting that it is Colossians 1:26 that speaks of a “mystery” that “hath been hid,” but that mystery is “made manifest” in the latter days. Prophetic light is made manifest when prophecy is unsealed, as represented in Daniel twelve where at the end of 1,260 days, at the time of the end a prophecy is unsealed. The prophecy that has been hid for generations is unsealed, and the prophecy is the truth which when unsealed is the “glory” that is made known unto the Gentiles at the Sunday law. That mystery is Christ in you the hope of glory, which is accomplished in the days of the sounding of the seventh trumpet.

Det er passende at det er Kolosserne 1,26 som taler om en «hemmelighet» som «har vært skjult», men denne hemmeligheten blir «åpenbart» i de siste dager. Profetisk lys blir åpenbart når profetien blir avforseglet, slik det fremstilles i Daniel 12, hvor en profeti ved enden av 1 260 dager, ved endens tid, blir avforseglet. Profetien som har vært skjult gjennom slektsledd, blir avforseglet, og profetien er sannheten som, når den blir avforseglet, er den «herlighet» som blir gjort kjent for hedningene ved søndagsloven. Denne hemmeligheten er Kristus i dere, håpet om herlighet, som blir fullbyrdet i dagene da den sjuende basun lyder.

> But in the days of the voice of the seventh angel, when he shall begin to sound, the mystery of God should be finished, as he hath declared to his servants the prophets. Revelation 10:7.

> Men i den sjuende engels røsts dager, når han begynner å blåse i basunen, skal Guds hemmelighet bli fullendt, slik han forkynte for sine tjenere profetene. Åpenbaringen 10:7.

It is only fitting that the voice of the seventh angel began to sound on the tenth day of the seventh month as represented in Revelation 10:7. The seventh angel is also represented as the third woe, and the first two woes were Islam, thus providing two witnesses that the third woe is Islam. The mystery of God is finished when the trumpet of Islam is blowing.

Det er bare passende at den sjuende engels røst begynte å lyde på den tiende dag i den sjuende måned, slik det er fremstilt i Åpenbaringen 10:7. Den sjuende engel er også fremstilt som det tredje ve, og de to første veene var islam, og gir således to vitner om at det tredje ve er islam. Guds mysterium er fullendt når islams basun lyder.

In the history of the seventh trumpet the doctrine of the incarnation, which is the mystery of Christ in you, or the combination of Divinity with humanity, as represented by Christ when He took upon Himself human flesh; the candidates to be among the one hundred and forty-four thousand will be tested as to whether they have the necessary oil and faith to enter into the Most Holy Place. If they hesitate darkness falls upon them, if they follow the Lamb withersoever He goeth, they will be led to look into the ark. In the ark they will find the doctrines of the seventh-day Sabbath and the doctrine of the incarnation.

I historien om den sjuende basun skal læren om inkarnasjonen, som er Kristi mysterium i dere, eller foreningen av guddommelighet med menneskelighet, slik den ble fremstilt ved Kristus da Han tok på seg menneskelig kjød; kandidatene til å være blant de hundre og førtifire tusen, bli prøvet med hensyn til om de har den nødvendige olje og tro for å gå inn i Det Aller Helligste. Dersom de nøler, faller mørke over dem; dersom de følger Lammet hvor enn det går, vil de bli ledet til å skue inn i arken. I arken vil de finne læren om sabbaten på den sjuende dag og læren om inkarnasjonen.

As significant as these two doctrines are, what I am focusing on is not the alpha and omega lights, but that the prophetess illustrated God’s people entering into the heavenly sanctuary and looking into the ark of the covenant. There must be a point in the history of the one hundred and forty-four thousand, during the latter days, where the one hundred and forty-four thousand are taken into the Most Holy Place to gaze upon the opened ark.

Så betydningsfulle som disse to læresetningene er, er det ikke alfa- og omega-lysene jeg fokuserer på, men at profetinnen fremstilte Guds folk som gående inn i den himmelske helligdom og skuende inn i paktskisten. Det må finnes et tidspunkt i de hundre og førtifire tusens historie, i de siste dager, da de hundre og førtifire tusen blir ført inn i Det aller helligste for å skue den åpnede paktskisten.

If you possess the faith to believe the prophets illustrate God’s people in the latter days, along with the faith that Sister White was as much inspired, in every way, as every other prophet in the Bible—then the application I just set forth must be accepted as true. The one hundred and forty-four thousand must follow Christ, by faith into the Most Holy Place, as Sister White says the faithful did on October 22, 1844. There were then two classes manifested, those who refused to enter in by faith, and those who entered in.

Dersom du har den tro å tro at profetene fremstiller Guds folk i de siste dager, sammen med den tro at Søster White var like fullt inspirert, på alle måter, som enhver annen profet i Bibelen—da må den anvendelse jeg nettopp har fremlagt, godtas som sann. De hundre og førtifire tusen må følge Kristus, ved tro, inn i Det Aller Helligste, slik Søster White sier at de trofaste gjorde den 22. oktober 1844. Det ble da åpenbart to klasser, de som nektet å gå inn ved tro, og de som gikk inn.

> “I was pointed back to the proclamation of the first advent of Christ. John was sent in the spirit and power of Elijah to prepare the way of Jesus. Those who rejected the testimony of John were not benefited by the teachings of Jesus. Their opposition to the message that foretold His coming placed them where they could not readily receive the strongest evidence that He was the Messiah. Satan led on those who rejected the message of John to go still farther, to reject and crucify Christ. In doing this they placed themselves where they could not receive the blessing on the day of Pentecost, which would have taught them the way into the heavenly sanctuary. The rendering of the veil of the temple showed that the Jewish sacrifices and ordinances would no longer be received. The great Sacrifice had been offered and had been accepted, and the Holy Spirit which descended on the day of Pentecost carried the minds of the disciples from the earthly sanctuary to the heavenly, where Jesus had entered by His own blood, to shed upon His disciples the benefits of His atonement. But the Jews were left in total darkness. They lost all the light which they might have had upon the plan of salvation, and still trusted in their useless sacrifices and offerings. The heavenly sanctuary had taken the place of the earthly, yet they had no knowledge of the change. Therefore they could not be benefited by the mediation of Christ in the holy place.

> «Jeg ble henvist tilbake til forkynnelsen av Kristi første komme. Johannes ble sendt i Elias’ ånd og kraft for å berede Jesu vei. De som forkastet Johannes’ vitnesbyrd, hadde ingen gagn av Jesu lære. Deres motstand mot budskapet som forutsa Hans komme, stilte dem slik at de ikke lett kunne ta imot de sterkeste bevis på at Han var Messias. Satan ledet dem som forkastet Johannes’ budskap, til å gå enda lenger, til å forkaste og korsfeste Kristus. Ved å gjøre dette stilte de seg slik at de ikke kunne motta velsignelsen på pinsedagen, som ville ha lært dem veien inn i den himmelske helligdom. At forhenget i templet revnet, viste at de jødiske ofrene og forordningene ikke lenger ville bli mottatt. Det store offer var blitt brakt og var blitt godtatt, og Den Hellige Ånd, som kom ned på pinsedagen, vendte disiplenes sinn fra den jordiske helligdom til den himmelske, hvor Jesus var gått inn med sitt eget blod for å utøse fordelene av sin soning over sine disipler. Men jødene ble etterlatt i fullstendig mørke. De mistet alt det lys de kunne ha hatt over frelsesplanen og stolte fremdeles på sine nytteløse ofre og gaver. Den himmelske helligdom hadde tatt den jordiskes plass, men de hadde ingen kunnskap om forandringen. Derfor kunne de ikke ha gagn av Kristi mellomgjerning i det hellige.»

> “Many look with horror at the course of the Jews in rejecting and crucifying Christ; and as they read the history of His shameful abuse, they think they love Him, and would not have denied Him as did Peter, or crucified Him as did the Jews. But God who reads the hearts of all, has brought to the test that love for Jesus which they professed to feel. All heaven watched with the deepest interest the reception of the first angel’s message. But many who professed to love Jesus, and who shed tears as they read the story of the cross, derided the good news of His coming. Instead of receiving the message with gladness, they declared it to be a delusion. They hated those who loved His appearing and shut them out of the churches. Those who rejected the first message could not be benefited by the second; neither were they benefited by the midnight cry, which was to prepare them to enter with Jesus by faith into the most holy place of the heavenly sanctuary. And by rejecting the two former messages, they have so darkened their understanding that they can see no light in the third angel’s message, which shows the way into the most holy place. I saw that as the Jews crucified Jesus, so the nominal churches had crucified these messages, and therefore they have no knowledge of the way into the most holy, and they cannot be benefited by the intercession of Jesus there. Like the Jews, who offered their useless sacrifices, they offer up their useless prayers to the apartment which Jesus has left; and Satan, pleased with the deception, assumes a religious character, and leads the minds of these professed Christians to himself, working with his power, his signs and lying wonders, to fasten them in his snare.” Early Writings, 259–261.

> «Mange ser med gru på jødenes handlemåte da de forkastet og korsfestet Kristus; og når de leser historien om hans skammelige mishandling, tenker de at de elsker ham, og at de ikke ville ha fornektet ham slik Peter gjorde, eller korsfestet ham slik jødene gjorde. Men Gud, som gransker alles hjerter, har satt på prøve den kjærligheten til Jesus som de bekjente å føle. Hele himmelen fulgte med den dypeste interesse hvordan den første engels budskap ble mottatt. Men mange som bekjente å elske Jesus, og som felte tårer når de leste beretningen om korset, hånte det gode budskap om hans komme. I stedet for å ta imot budskapet med glede erklærte de at det var en villfarelse. De hatet dem som elsket hans tilsynekomst og stengte dem ute fra menighetene. De som forkastet det første budskap, kunne ikke ha gagn av det andre; heller ikke hadde de gagn av midnattsropet, som skulle berede dem til ved tro å gå inn sammen med Jesus i det aller helligste i den himmelske helligdom. Og ved å forkaste de to foregående budskap har de slik formørket sin forstand at de ikke kan se noe lys i den tredje engels budskap, som viser veien inn i det aller helligste. Jeg så at slik jødene korsfestet Jesus, slik hadde de navnkristne kirkene korsfestet disse budskapene, og derfor har de ingen kunnskap om veien inn i det aller helligste, og de kan ikke ha gagn av Jesu mellomgjerning der. Likesom jødene, som bar fram sine unyttige ofre, bærer de fram sine unyttige bønner til det rommet som Jesus har forlatt; og Satan, tilfreds med bedraget, antar en religiøs skikkelse og leder sinnet hos disse bekjennende kristne til seg selv, idet han virker med sin makt, sine tegn og løgnens under, for å binde dem fast i sin snare.» Early Writings, 259–261.

Sister White identifies the progressive testing process of John the Baptist and Christ’s history that ended with the Jews being in total darkness in order to illustrate the same history in the time of the Millerites, which is the alpha history of Sister White; the ancient prophetess of the latter days. The life-or-death test in the beginning was over entering into the Most Holy Place or refusing to do so. To refuse to do so produced the same darkness upon the rebels of Millerite history that had come upon the rebellious Jews in the history of Christ.

Søster White identifiserer den progressive prøvingsprosessen i Johannes Døperens og Kristi historie, som endte med at jødene befant seg i totalt mørke, for derved å illustrere den samme historien i millerittenes tid, som er Søster Whites alfahistorie; endetidens gamle profetinne. Liv-eller-død-prøven i begynnelsen dreide seg om å tre inn i Det Aller Helligste eller å nekte å gjøre det. Å nekte å gjøre det frembrakte det samme mørke over opprørerne i milleritt-historien som var kommet over de opprørske jødene i Kristi historie.

Jesus always illustrates the end of a thing, with the beginning of a thing; so, when Sister White was taken into the Most Holy Place and gazed upon the open ark, in connection with the test of October 22, 1844, it identifies that the one hundred and forty-four thousand will be tested upon following the Lamb into the Most Holy Place or going into perfect eternal darkness. This fact is premised upon a faith that understands the ancient prophets are illustrating God’s latter-day people when they themselves become part of the recorded testimony. Sister White illustrates both classes.

Jesus illustrerer alltid enden på en ting ved begynnelsen på en ting; så når søster White ble tatt inn i Det Aller Helligste og skuet den åpne arken, i forbindelse med prøven den 22. oktober 1844, identifiserer det at de hundre og førtifire tusen skal prøves på å følge Lammet inn i Det Aller Helligste eller gå inn i fullkomment evig mørke. Dette faktum er basert på en tro som forstår at de gamle profetene illustrerer Guds folk i de siste dager når de selv blir en del av det nedtegnede vitnesbyrd. Søster White illustrerer begge klasser.

> “While in this state of despondency I had a dream that made a deep impression upon my mind. I dreamed of seeing a temple, to which many persons were flocking. Only those who took refuge in that temple would be saved when time should close. All who remained outside would be forever lost. The multitudes without who were going about their various ways, derided and ridiculed those who were entering the temple, and told them that this plan of safety was a cunning deception, that in fact there was no danger whatever to avoid. They even laid hold of some to prevent them from hastening within the walls.

> «Mens jeg befant meg i denne tilstanden av mismot, hadde jeg en drøm som gjorde et dypt inntrykk på mitt sinn. Jeg drømte at jeg så et tempel, som mange mennesker strømmet til. Bare de som tok sin tilflukt i det tempelet, ville bli frelst når nådetiden var omme. Alle som ble værende utenfor, ville gå evig fortapt. Skarene utenfor, som gikk omkring på sine forskjellige veier, hånte og spottet dem som gikk inn i tempelet, og sa til dem at denne frelsesplanen var et listig bedrag, og at det i virkeligheten ikke var noen fare å unnfly. De la endog hånd på noen for å hindre dem fra å skynde seg innenfor murene.»

> “Fearing to be ridiculed, I thought best to wait until the multitude dispersed, or until I could enter unobserved by them. But the numbers increased instead of diminishing, and fearful of being too late, I hastily left my home and pressed through the crowd. In my anxiety to reach the temple I did not notice or care for the throng that surrounded me. On entering the building, I saw that the vast temple was supported by one immense pillar, and to this was tied a lamb all mangled and bleeding. We who were present seemed to know that this lamb had been torn and bruised on our account. All who entered the temple must come before it and confess their sins.

> «Av frykt for å bli latterliggjort fant jeg det best å vente til mengden spredte seg, eller til jeg kunne komme inn uten at de la merke til meg. Men antallet økte i stedet for å avta, og i frykt for å komme for sent forlot jeg hastig mitt hjem og trengte meg gjennom folkemengden. I min iver etter å nå templet la jeg ikke merke til eller brydde meg om vrimmelen som omgav meg. Da jeg kom inn i bygningen, så jeg at det veldige templet ble båret av én eneste mektig søyle, og til denne var et lam bundet, ille tilredt og blødende. Vi som var til stede, syntes å vite at dette lammet var blitt sønderrevet og knust for vår skyld. Alle som gikk inn i templet, måtte tre frem for det og bekjenne sine synder.

> “Just before the lamb were elevated seats, upon which sat a company looking very happy. The light of heaven seemed to shine upon their faces, and they praised God and sang songs of glad thanksgiving that seemed like the music of the angels. These were they who had come before the lamb, confessed their sins, received pardon, and were now waiting in glad expectation of some joyful event.

> Like foran lammet var det opphøyde seter, hvorpå det satt en skare som så svært lykkelig ut. Himmellyset syntes å skinne over deres ansikter, og de priste Gud og sang sanger med glad takksigelse som lød som englenes musikk. Dette var de som var kommet fram for lammet, bekjent sine synder, mottatt tilgivelse og nå ventet i glad forventning på en eller annen gledesrik hendelse.

> “Even after I had entered the building, a fear came over me, and a sense of shame that I must humble myself before these people. But I seemed compelled to move forward, and was slowly making my way around the pillar in order to face the lamb, when a trumpet sounded, the temple shook, shouts of triumph arose from the assembled saints, an awful brightness illuminated the building, then all was intense darkness. The happy people had all disappeared with the brightness, and I was left alone in the silent horror of night. I awoke in agony of mind and could hardly convince myself that I had been dreaming. It seemed to me that my doom was fixed, that the Spirit of the Lord had left me, never to return.

> «Selv etter at jeg hadde gått inn i bygningen, kom det en frykt over meg, og en følelse av skam over at jeg måtte ydmyke meg for disse menneskene. Men jeg syntes å være tvunget til å gå videre, og var langsomt i ferd med å bane meg vei rundt søylen for å vende meg mot lammet, da en basun lød, tempelet skalv, seiersrop steg opp fra de forsamlede hellige, et fryktinngytende lys opplyste bygningen, og så ble alt til intenst mørke. De lykkelige menneskene var alle forsvunnet sammen med lysglansen, og jeg var blitt tilbake alene i nattens tause gru. Jeg våknet i sjelekval og kunne knapt overbevise meg selv om at jeg hadde drømt. Det syntes meg som om min skjebne var beseglet, at Herrens Ånd hadde forlatt meg, aldri mer for å vende tilbake.»

> “Soon after this I had another dream. I seemed to be sitting in abject despair with my face in my hands, reflecting like this: If Jesus were upon earth, I would go to Him, throw myself at His feet, and tell Him all my sufferings. He would not turn away from me, He would have mercy upon me, and I would love and serve Him always. Just then the door opened, and a person of beautiful form and countenance entered. He looked upon me pitifully and said: ‘Do you wish to see Jesus? He is here, and you can see Him if you desire it. Take everything you possess and follow me.’

> «Kort tid etter dette hadde jeg en annen drøm. Det syntes meg at jeg satt i den dypeste fortvilelse med ansiktet skjult i hendene og tenkte slik: Dersom Jesus var på jorden, ville jeg gå til Ham, kaste meg ned for Hans føtter og fortelle Ham om alle mine lidelser. Han ville ikke vende seg bort fra meg; Han ville forbarme seg over meg, og jeg ville elske og tjene Ham alltid. Nettopp da ble døren åpnet, og en person med vakker skikkelse og åsyn trådte inn. Han så på meg med medlidenhet og sa: ‘Ønsker du å se Jesus? Han er her, og du kan se Ham dersom du ønsker det. Ta alt du eier og følg meg.’»

> “I heard this with unspeakable joy, and gladly gathered up all my little possessions, every treasured trinket, and followed my guide. He led me to a steep and apparently frail stairway. As I commenced to ascend the steps, he cautioned me to keep my eyes fixed upward, lest I should grow dizzy and fall. Many others who were climbing the steep ascent fell before gaining the top.

> «Jeg hørte dette med usigelig glede og samlet gjerne sammen alle mine små eiendeler, hver dyrebare lille gjenstand, og fulgte min veileder. Han førte meg til en bratt og tilsynelatende skrøpelig trapp. Da jeg begynte å gå opp trinnene, advarte han meg om å holde blikket festet oppover, for at jeg ikke skulle bli svimmel og falle. Mange andre som klatret opp den bratte oppstigningen, falt før de nådde toppen.»

> “Finally we reached the last step, and stood before a door. Here my guide directed me to leave all the things that I had brought with me. I cheerfully laid them down; he then opened the door and bade me enter. In a moment I stood before Jesus. There was no mistaking that beautiful countenance. That expression of benevolence and majesty could belong to no other. As His gaze rested upon me, I knew at once that He was acquainted with every circumstance of my life and all my inner thoughts and feelings.

> «Til slutt nådde vi det siste trinnet og sto foran en dør. Her påla min veileder meg å legge fra meg alle de tingene jeg hadde hatt med meg. Med glede la jeg dem ned; deretter åpnet han døren og bød meg å gå inn. I samme øyeblikk sto jeg foran Jesus. Det var umulig å ta feil av det vakre åsynet. Dette uttrykket av velvilje og majestet kunne ikke tilhøre noen annen. Da hans blikk hvilte på meg, visste jeg med det samme at han kjente til alle omstendighetene i mitt liv og alle mine innerste tanker og følelser.»

> “I tried to shield myself from His gaze, feeling unable to endure His searching eyes, but He drew near with a smile, and, laying His hand upon my head, said: ‘Fear not.’ The sound of His sweet voice thrilled my heart with a happiness it had never before experienced. I was too joyful to utter a word, but, overcome with emotion, sank prostrate at His feet. While I was lying helpless there, scenes of beauty and glory passed before me, and I seemed to have reached the safety and peace of heaven. At length my strength returned, and I arose. The loving eyes of Jesus were still upon me, and His smile filled my soul with gladness. His presence filled me with a holy reverence and an inexpressible love.

> «Jeg forsøkte å skjerme meg for Hans blikk, idet jeg følte meg ute av stand til å utholde Hans granskende øyne; men Han kom nær med et smil og la sin hånd på mitt hode og sa: ‘Frykt ikke.’ Lyden av Hans milde røst fylte mitt hjerte med en lykke det aldri før hadde erfart. Jeg var for gledesfylt til å kunne ytre et ord, men, overveldet av følelser, sank jeg ned ved Hans føtter. Mens jeg lå der hjelpeløs, fór scener av skjønnhet og herlighet forbi meg, og det syntes for meg som om jeg hadde nådd himmelens trygghet og fred. Omsider vendte mine krefter tilbake, og jeg reiste meg. Jesu kjærlige øyne hvilte fremdeles på meg, og Hans smil fylte min sjel med glede. Hans nærvær fylte meg med hellig ærbødighet og en usigelig kjærlighet.»

> “My guide now opened the door, and we both passed out. He bade me take up again all the things I had left without. This done, he handed me a green cord coiled up closely. This he directed me to place next my heart, and when I wished to see Jesus, take it from my bosom and stretch it to the utmost. He cautioned me not to let it remain coiled for any length of time, lest it should become knotted and difficult to straighten. I placed the cord near my heart and joyfully descended the narrow stairs, praising the Lord and telling all whom I met where they could find Jesus. This dream gave me hope. The green cord represented faith to my mind, and the beauty and simplicity of trusting in God began to dawn upon my soul.” Testimonies, volume 1, 27–29.

> «Min veileder åpnet nå døren, og vi gikk begge ut. Han bød meg å ta opp igjen alle de tingene jeg hadde etterlatt utenfor. Da dette var gjort, rakte han meg en grønn snor, tett sammenrullet. Denne påla han meg å legge nær mitt hjerte, og når jeg ønsket å se Jesus, skulle jeg ta den fra mitt bryst og strekke den ut så langt som mulig. Han advarte meg om ikke å la den forbli sammenrullet noen lengre tid, for at den ikke skulle bli knyttet og vanskelig å rette ut. Jeg la snoren nær mitt hjerte og gikk med glede ned den trange trappen, mens jeg priste Herren og fortalte alle jeg møtte hvor de kunne finne Jesus. Denne drømmen gav meg håp. Den grønne snoren representerte tro for mitt sinn, og skjønnheten og enkelheten i å stole på Gud begynte å gå opp for min sjel.» Testimonies, bind 1, 27–29.

From the end of the Exeter camp meeting on August 17 unto October 22 in 1844 was sixty-six days. Those sixty-six days represent the period of the proclamation of the Midnight Cry, and in the context of the parable of the ten virgins those that then proclaimed the message represent those who had oil, and those who did not then proclaim the message had no oil.

Fra avslutningen av leirmøtet i Exeter den 17. august og frem til 22. oktober i 1844 var det sekstiseks dager. Disse sekstiseks dagene representerer perioden for forkynnelsen av midnattsropet, og i sammenhengen med lignelsen om de ti jomfruene representerer de som da forkynte budskapet, dem som hadde olje, og de som da ikke forkynte budskapet, hadde ingen olje.

In the parable, the marriage took place at the beginning of the tarrying time. The legal marriage took place and then everyone went home and waited until the groom’s father decided if it was acceptable to consummate the marriage. Infidelity between the first marriage and the second ceremony at midnight was considered adultery. The tarrying time was based upon the father of the groom waiting to see what happened to the bride over a period of time. Was she pregnant?

I lignelsen fant ekteskapet sted ved begynnelsen av ventetiden. Det rettslige ekteskapet ble inngått, og deretter gikk alle hjem og ventet inntil brudgommens far avgjorde om det var akseptabelt å fullbyrde ekteskapet. Utroskap mellom det første ekteskapet og den andre seremonien ved midnatt ble betraktet som hor. Ventetiden var basert på at brudgommens far ventet for å se hva som skjedde med bruden over en viss tid. Var hun gravid?

When the father decided all was well, the midnight procession began, and it began at night to avoid the oppressive heat in the daytime of Palestine. For this reason, the bride’s attendants, the virgins of the parable, were required to have their own lantern and supply of oil waiting for the midnight cry announcing that the procession to the marriage was under way, for it was to take place at night. At Exeter the midnight cry arrived and you either had enough oil ready for the procession or you didn’t.

Da faren hadde bestemt at alt var i orden, begynte midnattsprosesjonen, og den begynte om natten for å unngå den trykkende heten om dagen i Palestina. Av denne grunn måtte brudens ledsagere, jomfruene i lignelsen, ha sin egen lykt og sin egen oljeforsyning klar til midnattsropet som kunngjorde at prosesjonen til bryllupet var i gang, for den skulle finne sted om natten. I Exeter lød midnattsropet, og enten hadde man nok olje klar til prosesjonen, eller så hadde man det ikke.

When they left Exeter with the message they were illustrating a people who were sealed. Some had enough oil to make into the marriage on October 22, 1844, and some didn’t. Those sixty-six-days represent a period of time when God’s people are sealed unto the closed door of the Sunday law. If they had the proper amount of oil they entered by faith into the Most Holy Place. Sister White illustrated God’s people entering into the Most Holy Place in the latter days, and in her alpha history it was a life-or-death test that was involved with entering into the Most Holy Place by faith. In the latter days the one hundred and forty-four thousand will be tested as to whether they will enter into the Most Holy Place by faith. It is once again a life-or-death test.

Da de drog fra Exeter med budskapet, illustrerte de et folk som var beseglet. Noen hadde nok olje til å gå inn til bryllupet den 22. oktober 1844, og noen hadde det ikke. Disse sekstiseks dagene representerer en tidsperiode da Guds folk blir beseglet til den lukkede dør i søndagsloven. Dersom de hadde den rette mengden olje, gikk de ved tro inn i Det Aller Helligste. Søster White illustrerte Guds folk som går inn i Det Aller Helligste i de siste dager, og i hennes alfahistorie var det en prøve på liv eller død som var forbundet med å gå inn i Det Aller Helligste ved tro. I de siste dager vil de hundre og førtifire tusen bli prøvet med hensyn til om de vil gå inn i Det Aller Helligste ved tro. Det er atter en prøve på liv eller død.

We will continue these things in the next article.

Vi vil fortsette med disse tingene i den neste artikkelen.

> “In the cleansing of the temple, Jesus was announcing His mission as the Messiah, and entering upon His work. That temple, erected for the abode of the divine Presence, was designed to be an object lesson for Israel and for the world. From eternal ages it was God’s purpose that every created being, from the bright and holy seraph to man, should be a temple for the indwelling of the Creator. Because of sin, humanity ceased to be a temple for God. Darkened and defiled by evil, the heart of man no longer revealed the glory of the Divine One. But by the incarnation of the Son of God, the purpose of Heaven is fulfilled. God dwells in humanity, and through saving grace the heart of man becomes again His temple. God designed that the temple at Jerusalem should be a continual witness to the high destiny open to every soul. But the Jews had not understood the significance of the building they regarded with so much pride. They did not yield themselves as holy temples for the Divine Spirit. The courts of the temple at Jerusalem, filled with the tumult of unholy traffic, represented all too truly the temple of the heart, defiled by the presence of sensual passion and unholy thoughts.

> Ved renselsen av tempelet kunngjorde Jesus sitt oppdrag som Messias og tok fatt på sin gjerning. Dette tempelet, oppført til bolig for det guddommelige nærvær, var bestemt til å være en anskuelsesundervisning for Israel og for verden. Fra evige tider hadde det vært Guds hensikt at ethvert skapt vesen, fra den strålende og hellige seraf til mennesket, skulle være et tempel for Skaperens iboende nærvær. På grunn av synden opphørte menneskeheten å være et tempel for Gud. Formørket og besmittet av det onde åpenbarte menneskets hjerte ikke lenger den guddommeliges herlighet. Men ved Guds Sønns inkarnasjon blir himmelens hensikt oppfylt. Gud bor i menneskeheten, og ved frelsende nåde blir menneskets hjerte igjen hans tempel. Gud hadde bestemt at tempelet i Jerusalem stadig skulle vitne om den høye bestemmelse som står åpen for hver sjel. Men jødene hadde ikke forstått betydningen av den bygningen de betraktet med så stor stolthet. De overga ikke seg selv som hellige templer for den guddommelige Ånd. Forgårdene i tempelet i Jerusalem, fylt av larmen fra vanhellig handel, ga et altfor sant bilde av hjertets tempel, besmittet ved nærværet av sanselig lidenskap og vanhellige tanker.

> “In cleansing the temple from the world’s buyers and sellers, Jesus announced His mission to cleanse the heart from the defilement of sin,—from the earthly desires, the selfish lusts, the evil habits, that corrupt the soul. Malachi 3:1–3 quoted.” The Desire of Ages, 161.

> «Ved å rense templet for verdens kjøpere og selgere kunngjorde Jesus sitt oppdrag om å rense hjertet fra syndens besmittelse, — fra de jordiske begjær, de selviske lyster, de onde vaner som forderver sjelen. Malaki 3:1–3 sitert.» Slektenes håp, 161.

> “The prophet says, ‘I saw another angel come down from heaven, having great power; and the earth was lightened with his glory. And he cried mightily with a strong voice, saying, Babylon the great is fallen, is fallen, and is become the habitation of devils’ (Revelation 18:1, 2). This is the same message that was given by the second angel. Babylon is fallen, ‘because she made all nations drink of the wine of the wrath of her fornication’ (Revelation 14:8). What is that wine?—Her false doctrines. She has given to the world a false sabbath instead of the Sabbath of the fourth commandment, and has repeated the falsehood that Satan first told Eve in Eden—the natural immortality of the soul. Many kindred errors she has spread far and wide, ‘teaching for doctrines the commandments of men’ (Matthew 15:9).

> Profeten sier: «Jeg så en annen engel komme ned fra himmelen; han hadde stor makt, og jorden ble opplyst av hans herlighet. Og han ropte med mektig røst og sa: Falt, falt er Babylon, den store, og er blitt et tilholdssted for djevler» (Åpenbaringen 18:1, 2). Dette er det samme budskap som ble gitt av den andre engelen. Babylon er falt, «fordi hun har gitt alle folkeslag å drikke av sin horetis vredes vin» (Åpenbaringen 14:8). Hva er denne vin?—Hennes falske læresetninger. Hun har gitt verden en falsk sabbat i stedet for sabbaten i det fjerde bud, og har gjentatt den løgn som Satan først fortalte Eva i Eden—sjelenes naturlige udødelighet. Mange beslektede villfarelser har hun spredt vidt og bredt, idet hun «lærer menneskebud som om de var læresetninger» (Matteus 15:9).

> “When Jesus began His public ministry, He cleansed the Temple from its sacrilegious profanation. Among the last acts of His ministry was the second cleansing of the Temple. So in the last work for the warning of the world, two distinct calls are made to the churches. The second angel’s message is, ‘Babylon is fallen, is fallen, that great city, because she made all nations drink of the wine of the wrath of her fornication’ (Revelation 14:8). And in the loud cry of the third angel’s message a voice is heard from heaven saying, ‘Come out of her, my people, that ye be not partakers of her sins, and that ye receive not of her plagues. For her sins have reached unto heaven, and God hath remembered her iniquities’ (Revelation 18:4, 5).” Selected Messages, book 2, 118.

> «Da Jesus begynte sin offentlige tjeneste, renset Han templet for dets helligbrøde og vanhelligelse. Blant de siste handlingene i Hans tjeneste var den andre renselsen av templet. Slik blir det i det siste verk for å advare verden rettet to særskilte kall til menighetene. Den annen engels budskap er: «Falt, falt er Babylon, den store by, fordi hun har gitt alle folkeslag å drikke av vinen fra hennes horetis vredes harme» (Åpenbaringen 14:8). Og i det høye rop i den tredje engels budskap høres en røst fra himmelen som sier: «Gå ut fra henne, mitt folk, for at dere ikke skal bli delaktige i hennes synder, og for at dere ikke skal få del i hennes plager. For hennes synder har nådd opp til himmelen, og Gud har kommet hennes misgjerninger i hu» (Åpenbaringen 18:4, 5).» Selected Messages, bok 2, 118.

Back to Articles