Article

# The Book of Daniel - Number Sixty-One

Daniels bok - Nummer sekstien

Unveiling the Prophetic Tapestry: Understanding Daniel’s Visions, the Covenant, and the Sealing Time in the Last Days

Å avdekke det profetiske billedvevet: å forstå Daniels syner, pakten og beseglingstiden i de siste dager

Author

Jeff Pippenger

Published

January 25, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Gabriel came to Daniel in chapter nine to provide him with skill and understanding of the two visions which had been represented in chapter eight.

Gabriel kom til Daniel i kapittel ni for å gi ham innsikt og forståelse av de to synene som var blitt framstilt i kapittel åtte.

> And he informed me, and talked with me, and said, O Daniel, I am now come forth to give thee skill and understanding. At the beginning of thy supplications the commandment came forth, and I am come to show thee; for thou art greatly beloved: therefore understand the matter, and consider the vision. Daniel 9:22, 23.

> Og han underviste meg og talte med meg og sa: Daniel, nå er jeg kommet for å gi deg innsikt og forstand. Da du begynte dine bønner, gikk ordet ut, og jeg er kommet for å kunngjøre det for deg; for du er høyt elsket. Forstå derfor saken og gi akt på synet. Daniel 9:22, 23.

In order for Daniel to have the “understanding” he needed, Gabriel told him to understand both the “matter” and the “vision.” The “matter” was the vision of the trampling down of the sanctuary and host, and the “vision,” was the vision of the appearance of October 22, 1844. Sister White also emphasizes these two visions when she informs us that, Daniel was seeking to understand the relation of the seventy year captivity and the twenty-three hundred years. The seventy years are what Gabriel identified as the “matter” and the “vision” was the twenty-three hundred years. Daniel represents the “wise” of the last days, when Gabriel provides the interpretation of the twenty-three hundred years. The “wise” recognize both the “matter” and the “vision,” in Gabriel’s interpretation, the wicked do not understand. The Millerites understood the “matter” and “vision,” but only in a limited fashion.

For at Daniel skulle få den «forstand» han trengte, sa Gabriel til ham at han måtte forstå både «saken» og «synet». «Saken» var synet om nedtrampingen av helligdommen og hæren, og «synet» var synet om fremtredelsen av 22. oktober 1844. Søster White understreker også disse to synene når hun gjør oss oppmerksom på at Daniel søkte å forstå forholdet mellom de sytti års fangenskap og de to tusen tre hundre år. De sytti årene er det Gabriel identifiserte som «saken», og «synet» var de to tusen tre hundre år. Daniel representerer de «vise» i de siste dager, når Gabriel gir tolkningen av de to tusen tre hundre år. De «vise» erkjenner både «saken» og «synet» i Gabriels tolkning; de ugudelige forstår det ikke. Millerittene forstod «saken» og «synet», men bare på en begrenset måte.

The four hundred and ninety years of probationary time, was a period that was based upon four hundred and ninety years of rebellion against the covenant of the “seven times” represented in Leviticus twenty-five and twenty-six. The seventy years captivity was the sum of all the years the land was not allowed to enjoy her rest.

De fire hundre og nitti årene av prøvetid var en periode som bygde på fire hundre og nitti år med opprør mot pakten om «sju tider», slik den er framstilt i 3 Mosebok tjuefem og tjueseks. De sytti årene i fangenskap var summen av alle de år da landet ikke fikk nyte sin hvile.

The week that Christ confirmed the covenant with many, was an illustration of the quarrel of his covenant, as represented by two periods of twelve hundred and sixty days. That prophetic week was divided by the cross, which typifies the seal of God.

Den uken da Kristus stadfestet pakten med mange, var en illustrasjon av hans pakts trette, slik den er fremstilt ved to perioder på ett tusen to hundre og seksti dager. Den profetiske uken ble delt av korset, som er et forbilde på Guds segl.

> “What is the seal of the living God, which is placed in the foreheads of His people? It is a mark which angels, but not human eyes, can read; for the destroying angel must see this mark of redemption. The intelligent mind has seen the sign of the cross of Calvary in the Lord’s adopted sons and daughters. The sin of the transgression of the law of God is taken away. They have on the wedding garment, and are obedient and faithful to all God’s commands.” Manuscript Releases, volume 21, 52.

> «Hva er den levende Guds segl, som settes i pannene på Hans folk? Det er et merke som engler, men ikke menneskeøyne, kan lese; for den ødeleggende engel må se dette gjenløsningens merke. Det forstandige sinn har sett tegnet på Golgatas kors hos Herrens adopterte sønner og døtre. Synden ved overtredelsen av Guds lov er tatt bort. De har på seg bryllupskledningen og er lydige og trofaste mot alle Guds bud.» Manuscript Releases, bind 21, 52.

That week typified two periods of twelve hundred and sixty years divided at the Sunday law of 538, (the mark of the beast) in which paganism and then papalism trampled down the sanctuary and the host. For twelve hundred and sixty days, Christ gave His testimony, then for another twelve hundred and sixty days, Christ gave the same testimony through His disciples. For twelve hundred and sixty years, Satan gave his testimony, through paganism, and then for another twelve hundred and sixty years, Satan gave his testimony through the papacy.

Den uken var et forbilde på to perioder på tolv hundre og seksti år, atskilt ved søndagsloven av 538, (dyrets merke) hvor hedenskapet og deretter pavedømmet trampet ned helligdommen og hæren. I tolv hundre og seksti dager avla Kristus sitt vitnesbyrd; deretter, i ytterligere tolv hundre og seksti dager, avla Kristus det samme vitnesbyrd gjennom sine disipler. I tolv hundre og seksti år avla Satan sitt vitnesbyrd gjennom hedenskapet; deretter, i ytterligere tolv hundre og seksti år, avla Satan sitt vitnesbyrd gjennom pavedømmet.

The covenant, which through ancient Israel’s disobedience, became God’s “quarrel,” was the covenant of Leviticus chapter twenty-five, that outlined the land resting, and the jubilee that was to be celebrated every forty-ninth year.

Pakten, som på grunn av det gamle Israels ulydighet ble Guds «stridssak», var pakten i tredje Mosebok kapittel tjuefem, som fastsatte landets hvile og jubelåret som skulle feires hvert niogførtende år.

> And the Lord spake unto Moses in mount Sinai, saying, Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. And the sabbath of the land shall be meat for you; for thee, and for thy servant, and for thy maid, and for thy hired servant, and for thy stranger that sojourneth with thee, And for thy cattle, and for the beast that are in thy land, shall all the increase thereof be meat. And thou shalt number seven sabbaths of years unto thee, seven times seven years; and the space of the seven sabbaths of years shall be unto thee forty and nine years. Then shalt thou cause the trumpet of the jubile to sound on the tenth day of the seventh month, in the day of atonement shall ye make the trumpet sound throughout all your land. And ye shall hallow the fiftieth year, and proclaim liberty throughout all the land unto all the inhabitants thereof: it shall be a jubile unto you; and ye shall return every man unto his possession, and ye shall return every man unto his family. A jubile shall that fiftieth year be unto you: ye shall not sow, neither reap that which groweth of itself in it, nor gather the grapes in it of thy vine undressed. For it is the jubile; it shall be holy unto you: ye shall eat the increase thereof out of the field. In the year of this jubile ye shall return every man unto his possession. Leviticus 25:1–13.

> Og Herren talte til Moses på Sinai-fjellet og sa: Tal til Israels barn og si til dem: Når dere kommer inn i det landet som jeg gir dere, da skal landet holde sabbat for Herren. I seks år skal du så åkeren din, og i seks år skal du beskjære vingården din og sanke dens grøde. Men i det sjuende år skal det være en hvilesabbat for landet, en sabbat for Herren; du skal verken så åkeren din eller beskjære vingården din. Det som vokser av seg selv etter høsten din, skal du ikke høste, og druene av din ubeskårne vinranke skal du ikke sanke; for det er et hvileår for landet. Og landets sabbat skal være til føde for dere; for deg og for din tjener og for din tjenestekvinne og for din leiekar og for den fremmede som bor hos deg, og for feet ditt og for dyrene som er i landet ditt; all dets grøde skal være til føde. Og du skal telle sju årsabbater for deg, sju ganger sju år; og tiden av de sju årsabbatene skal være førtini år for deg. Da skal du la jubelbasunen lyde på den tiende dag i den sjuende måned; på soningsdagen skal dere la basunen lyde gjennom hele landet deres. Og dere skal hellige det femtiende år og rope ut frihet i landet for alle dets innbyggere; det skal være et jubelår for dere, og enhver av dere skal vende tilbake til sin eiendom, og enhver av dere skal vende tilbake til sin slekt. Et jubelår skal dette femtiende år være for dere: dere skal ikke så, heller ikke høste det som vokser av seg selv i det, og ikke sanke druene i det av din ubeskårne vinranke. For det er jubelår; det skal være hellig for dere. Av marken skal dere ete dens grøde. I dette jubelår skal enhver av dere vende tilbake til sin eiendom. 3 Mosebok 25:1–13.

The first period of the twenty-three hundred year prophecy, as with the week Christ confirmed the covenant, and the four-hundred and ninety years is directly associated with the “seven times” of Leviticus chapters twenty-five and twenty-six.

Den første perioden i profetien om de to tusen tre hundre år er, likesom uken da Kristus stadfestet pakten og de fire hundre og nitti år, direkte knyttet til «de sju tider» i Tredje Mosebok kapittel tjuefem og tjueseks.

> Know therefore and understand, that from the going forth of the commandment to restore and to build Jerusalem unto the Messiah the Prince shall be seven weeks, and threescore and two weeks: the street shall be built again, and the wall, even in troublous times. Daniel 9:2.

> Vit derfor og forstå at fra den tid da ordet gikk ut om å gjenreise og bygge opp Jerusalem, inntil Messias, Fyrsten, skal det være sju uker og sekstito uker; gaten skal bli bygd opp igjen, og muren, endog i trengselens tider. Daniel 9:2.

Sixty-nine weeks beginning in 457 BC, brings you to Christ’s baptism, and the beginning of the week in which he confirmed the covenant, which was the covenant of God’s “quarrel.” But there was a week of weeks (forty-nine years), that was isolated from the sixty-nine weeks by the phrase “seven weeks, and threescore and two weeks.” Beginning in 457 BC, there was to be forty-nine years, a clear reference to the covenant of Leviticus chapter twenty-five, and to the jubilee celebration. Those forty-nine years were not only a symbol of the jubilee cycles, but also of Pentecost, which is the fiftieth day that follows the forty-nine days of the feast of weeks.

Sekstini uker, med begynnelse i 457 f.Kr., fører deg fram til Kristi dåp og begynnelsen av den uken da han stadfestet pakten, som var Guds «trette»-pakt. Men det var en uke av uker (førtini år) som var atskilt fra de sekstini ukene ved uttrykket «sju uker og sekstito uker». Med begynnelse i 457 f.Kr. skulle det være førtini år, en klar henvisning til pakten i Tredje Mosebok kapittel tjuefem og til jubelfeiringen. Disse førtini årene var ikke bare et symbol på jubelårssyklusene, men også på pinse, som er den femtiende dagen som følger etter de førtini dagene i ukefesten.

The first forty-nine years of the twenty-three hundred years, the four hundred and ninety years, and the week the covenant was confirmed are all directly connected with the twenty-five hundred and twenty years, represented as “seven times,” in Leviticus twenty-six. Every element of the twenty-three hundred year prophecy is directly connected to the “seven times” which Adventism set aside and rejected in 1863. The “seven times” is a symbol of the jubilee covenant, and for this reason it is also to be noted that when the twenty-three hundred years ended on October 22, 1844, so too, did the twenty-five hundred and twenty years end on that very day, for Moses recorded in Leviticus chapter twenty-five:

De første førtini årene av de to tusen tre hundre årene, de fire hundre og nitti årene, og uken da pakten ble stadfestet, er alle direkte forbundet med de to tusen fem hundre og tjue årene, fremstilt som «sju tider», i Tredje Mosebok tjueseks. Hvert element i profetien om de to tusen tre hundre år er direkte knyttet til «sju tider», som adventismen la til side og forkastet i 1863. «Sju tider» er et symbol på jubelårspakten, og av denne grunn bør det også bemerkes at da de to tusen tre hundre årene endte den 22. oktober 1844, endte også de to tusen fem hundre og tjue årene på nettopp denne dag, for Moses skrev i Tredje Mosebok kapittel tjuefem:

> And thou shalt number seven sabbaths of years unto thee, seven times seven years; and the space of the seven sabbaths of years shall be unto thee forty and nine years. Then shalt thou cause the trumpet of the jubile to sound on the tenth day of the seventh month, in the day of atonement shall ye make the trumpet sound throughout all your land. Leviticus 25:8, 9.

> Og du skal telle sju årssabbater for deg, sju ganger sju år; og tiden av de sju årssabbatene skal være for deg ni og førti år. Deretter skal du la jubelårets basun lyde på den tiende dag i den sjuende måned; på soningsdagen skal dere la basunen lyde gjennom hele deres land. 3 Mosebok 25:8, 9.

Every prophetic period within the twenty-three hundred years, is directly associated with the “seven times” of Leviticus twenty-six, including the day both prophetic periods ended. The first forty-nine years identified the work of rebuilding and restoring Jerusalem that would be finalized as God’s people came out of Babylon. The temple was finished before the third decree, as was the Millerite temple finished before the third angel arrived. Yet after 457 BC, “the street” still needed to “be built again, and the wall, even in troublous times.” As Alpha and Omega, Jesus always illustrates the end of a thing, with the beginning of a thing, and after October 22, 1844, the Millerites were to finish “the street” “and the wall,” “in troublous times.”

Hver profetisk periode innenfor de to tusen tre hundre årene er direkte knyttet til «de sju tider» i 3. Mosebok tjueseks, innbefattet den dagen da begge de profetiske periodene endte. De første førtini årene identifiserte arbeidet med å gjenoppbygge og gjenreise Jerusalem, noe som skulle fullføres idet Guds folk kom ut av Babylon. Templet ble fullført før det tredje dekretet, likesom det millerittiske templet var fullført før den tredje engelen ankom. Men etter 457 f.Kr. måtte «gaten» fortsatt «bygges opp igjen, og muren, i trengselstider». Som Alfa og Omega fremstiller Jesus alltid slutten på en ting ved begynnelsen på en ting, og etter 22. oktober 1844 skulle millerittene fullføre «gaten» og «muren», «i trengselstider».

Sister White identifies the literal wall of protection around Jerusalem as a symbol of God’s law, and immediately after October 22, 1844, the faithful were led into the heavenly sanctuary and recognized God’s law (the wall). In order to recognize God’s law, including the Sabbath, the Millerites were led back to the covenant of ancient Israel. The restoration of the literal “street,” is the restoration that was spiritually accomplished when the Millerites returned to Jeremiah’s “old paths”. The “troublous times” that were to be in the period the wall and street were established was to be accomplished after 1844, and the Civil War that was then approaching, and soon beginning in that very history, represented those troublous times.

Søster White identifiserer den bokstavelige beskyttelsesmuren rundt Jerusalem som et symbol på Guds lov, og umiddelbart etter 22. oktober 1844 ble de trofaste ledet inn i den himmelske helligdom og erkjente Guds lov (muren). For å kunne erkjenne Guds lov, innbefattet sabbaten, ble millerittene ledet tilbake til den gamle Israels pakt. Gjenopprettelsen av den bokstavelige «gate» er den gjenopprettelse som åndelig ble fullbyrdet da millerittene vendte tilbake til Jeremias’ «gamle stier». De «trengselstider» som skulle være i den perioden da muren og gaten ble etablert, skulle fullbyrdes etter 1844, og borgerkrigen som da nærmet seg, og snart begynte i nettopp denne historien, representerte disse trengselstider.

Had they been faithful they would have reached the symbolic fiftieth year of the jubilee (where the slaves are released), which was also represented by the fiftieth day of Pentecost (where the message of emancipation goes to all the world). But after 1844 most opposed the Sabbath light, and in 1863, they also rejected the message of Moses (the “seven times”), which had been delivered to them by Elijah (William Miller.) In other words, they turned away from “the street” (the old paths) that they were to restore and walk in.

Hadde de vært trofaste, ville de ha nådd fram til jubelårets symbolske femtiende år (da slavene settes fri), som også ble fremstilt ved pinsefestens femtiende dag (da frigjøringens budskap går ut til hele verden). Men etter 1844 motsatte de fleste seg sabbatslyset, og i 1863 forkastet de også Moses’ budskap («de sju tider»), som var blitt overbrakt dem av Elias (William Miller). Med andre ord vendte de seg bort fra «veien» (de gamle stier) som de skulle gjenreise og vandre på.

Jesus always illustrates the end by the beginning, and when the parable of the ten virgins is repeated in the last days, the work of restoring Jerusalem is again to be accomplished. The “street and wall” will be built in “troublous times”. We are now entering into those troublous times. October 22, 1844, typifies the soon-coming Sunday law, so when the “hour of the great earthquake,” of Revelation eleven arrives, the street and wall will be built in troublous times. We will now identify those troublous times as the “angering of the nations” produced by the escalating warfare of Islam.

Jesus illustrerer alltid enden ved begynnelsen, og når lignelsen om de ti jomfruene gjentas i de siste dager, skal arbeidet med å gjenreise Jerusalem igjen fullføres. «Gate og mur» skal bygges i «trengselens tider». Vi går nå inn i disse trengselens tider. 22. oktober 1844 er et forbilde på den nært forestående søndagsloven, så når «timen for det store jordskjelv» i Åpenbaringen elleve kommer, vil gate og mur bli bygget i trengselens tider. Vi vil nå identifisere disse trengselens tider som «folkeslagenes vrede», frembrakt av islams eskalerende krigføring.

While explaining what had been previously written concerning a “time of trouble,” she gave an explanation that is recorded in the book Early Writings.

Mens hun forklarte det som tidligere var blitt skrevet om en «trengselstid», ga hun en forklaring som er nedtegnet i boken Early Writings.

> “1. On page 33 is given the following: ‘I saw that the holy Sabbath is, and will be, the separating wall between the true Israel of God and unbelievers; and that the Sabbath is the great question to unite the hearts of God’s dear, waiting saints. I saw that God had children who do not see and keep the Sabbath. They have not rejected the light upon it. And at the commencement of the time of trouble, we were filled with the Holy Ghost as we went forth and proclaimed the Sabbath more fully.’

> «1. På side 33 står følgende: ‘Jeg så at den hellige sabbat er, og vil være, skilleveggen mellom Guds sanne Israel og de vantro; og at sabbaten er det store spørsmål som skal forene hjertene hos Guds kjære, ventende hellige. Jeg så at Gud hadde barn som ikke ser og holder sabbaten. De har ikke forkastet lyset om den. Og ved begynnelsen av trengselstiden ble vi fylt med Den Hellige Ånd idet vi gikk ut og forkynte sabbaten mer fullstendig.’»

> “This view was given in 1847 when there were but very few of the Advent brethren observing the Sabbath, and of these but few supposed that its observance was of sufficient importance to draw a line between the people of God and unbelievers. Now the fulfillment of that view is beginning to be seen. ‘The commencement of that time of trouble,’ here mentioned does not refer to the time when the plagues shall begin to be poured out, but to a short period just before they are poured out, while Christ is in the sanctuary. At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> «Dette synet ble gitt i 1847, da det bare var svært få av adventbrødrene som holdt sabbaten, og av disse var det bare noen få som antok at dens overholdelse var av tilstrekkelig betydning til å trekke en skillelinje mellom Guds folk og de vantro. Nå begynner oppfyllelsen av dette synet å vise seg. ‘Begynnelsen på denne trengselens tid,’ som her er nevnt, viser ikke til den tid da plagene skal begynne å bli utøst, men til en kort periode like før de blir utøst, mens Kristus er i helligdommen. På den tid, mens frelsens verk går mot sin avslutning, vil trengsel komme over jorden, og nasjonene vil være vrede, men holdes i tømme slik at de ikke hindrer den tredje engels verk. På den tid vil ‘sildigregnet,’ eller forfriskningen fra Herrens åsyn, komme for å gi kraft til den tredje engels høye røst og berede de hellige til å bestå i den perioden da de sju siste plagene skal bli utøst.» Early Writings, 85.

There is a “short period of time,” that precedes the close of probation, when “the nations will be angry, yet held in check.” At the same time “the latter rain” arrives. The “angering of the nations,” is a symbol that is identified in Revelation chapter eleven.

Det finnes en «kort tidsperiode» som går forut for nådetidens avslutning, da «folkene vil bli vrede, men holdes i tømme». Samtidig kommer «sildigregnet». «Folkenes vrede» er et symbol som blir identifisert i Åpenbaringen kapittel elleve.

> And the nations were angry, and thy wrath is come, and the time of the dead, that they should be judged, and that thou shouldest give reward unto thy servants the prophets, and to the saints, and them that fear thy name, small and great; and shouldest destroy them which destroy the earth. Revelation 11:18.

> Og folkeslagene ble vrede, og din vrede er kommet, og tiden for de døde, da de skal dømmes, og da du skal gi lønn til dine tjenere profetene og til de hellige og til dem som frykter ditt navn, små og store, og da du skal ødelegge dem som ødelegger jorden. Åpenbaringen 11:18.

Sister White comments on this verse.

Søster White kommenterer dette verset.

> “I saw that the anger of the nations, the wrath of God, and the time to judge the dead were separate and distinct, one following the other, also that Michael had not stood up, and that the time of trouble, such as never was, had not yet commenced. The nations are now getting angry, but when our High Priest has finished His work in the sanctuary, He will stand up, put on the garments of vengeance, and then the seven last plagues will be poured out.

> «Jeg så at folkeslagenes vrede, Guds vrede og tiden da de døde skal dømmes, var adskilte og forskjellige, det ene etter det andre; jeg så også at Mikael ennå ikke hadde reist seg, og at trengselstiden, en slik som aldri har vært, ennå ikke hadde begynt. Folkeslagene blir nå vrede, men når vår Yppersteprest har fullført sitt verk i helligdommen, vil Han reise seg, iføre seg hevnens klær, og da vil de sju siste plagene bli utøst. »

> “I saw that the four angels would hold the four winds until Jesus’ work was done in the sanctuary, and then will come the seven last plagues.” Early Writings, 36.

> «Jeg så at de fire englene ville holde de fire vinder tilbake inntil Jesu gjerning var fullført i helligdommen, og deretter vil de sju siste plagene komme.» Early Writings, 36.

The “angering of the nations” occurs just before probation closes, for it is followed by the “wrath of God.” The “wrath of God” occurs when probation closes, and the “time to judge the dead,” refers to a judgment that occurs during the millennium, and does not refer to the judgment of the dead that began in 1844.

«Nasjonenes vrede» finner sted like før nådetiden avsluttes, for den etterfølges av «Guds vrede». «Guds vrede» inntreffer når nådetiden avsluttes, og «tiden til å dømme de døde» viser til en dom som finner sted i løpet av tusenårsriket, og viser ikke til dommen over de døde som begynte i 1844.

> And I saw an angel come down from heaven, having the key of the bottomless pit and a great chain in his hand. And he laid hold on the dragon, that old serpent, which is the Devil, and Satan, and bound him a thousand years, And cast him into the bottomless pit, and shut him up, and set a seal upon him, that he should deceive the nations no more, till the thousand years should be fulfilled: and after that he must be loosed a little season. And I saw thrones, and they sat upon them, and judgment was given unto them: and I saw the souls of them that were beheaded for the witness of Jesus, and for the word of God, and which had not worshipped the beast, neither his image, neither had received his mark upon their foreheads, or in their hands; and they lived and reigned with Christ a thousand years. Revelation 20:1–4.

> Og jeg så en engel stige ned fra himmelen, som hadde nøkkelen til avgrunnen og en stor lenke i sin hånd. Og han grep dragen, den gamle slange, som er djevelen og Satan, og bandt ham for tusen år, og kastet ham i avgrunnen og stengte ham inne og satte et segl over ham, for at han ikke lenger skulle forføre folkeslagene, før de tusen år var fullendt; og deretter skal han løses for en kort tid. Og jeg så troner, og de satte seg på dem, og dom ble gitt dem; og jeg så sjelene til dem som var blitt halshogd for Jesu vitnesbyrds skyld og for Guds ords skyld, og som ikke hadde tilbedt dyret, heller ikke dets bilde, og ikke hadde tatt imot dets merke på sine panner eller på sine hender; og de ble levende og regjerte med Kristus i tusen år. Åpenbaringen 20:1–4.

The judgment that is “given unto” the saints, identifies that they will pass judgment upon the wicked during the millennium, not that they are judged.

Dommen som blir «gitt til» de hellige, viser at de skal felle dom over de ugudelige i løpet av tusenårsriket, ikke at de selv blir dømt.

> “During the thousand years between the first and the second resurrection the judgment of the wicked takes place. The apostle Paul points to this judgment as an event that follows the second advent. ‘Judge nothing before the time, until the Lord come, who both will bring to light the hidden things of darkness, and will make manifest the counsels of the hearts.’ 1 Corinthians 4:5. Daniel declares that when the Ancient of Days came, ‘judgment was given to the saints of the Most High.’ Daniel 7:22. At this time the righteous reign as kings and priests unto God. John in the Revelation says: ‘I saw thrones, and they sat upon them, and judgment was given unto them.’ ‘They shall be priests of God and of Christ, and shall reign with Him a thousand years.’ Revelation 20:4, 6. It is at this time that, as foretold by Paul, ‘the saints shall judge the world.’ 1 Corinthians 6:2. In union with Christ they judge the wicked, comparing their acts with the statute book, the Bible, and deciding every case according to the deeds done in the body. Then the portion which the wicked must suffer is meted out, according to their works; and it is recorded against their names in the book of death.

> «I løpet av de tusen år mellom den første og den andre oppstandelse finner dommen over de ugudelige sted. Apostelen Paulus peker på denne dommen som en begivenhet som følger etter det annet komme. ‘Døm ikke noe før tiden, før Herren kommer, han som både skal føre mørkets skjulte ting frem i lyset og gjøre hjertenes råd åpenbare.’ 1 Korinterbrev 4:5. Daniel erklærer at da Den gamle av dager kom, ‘ble dom gitt til Den Høyestes hellige.’ Daniel 7:22. På denne tid regjerer de rettferdige som konger og prester for Gud. Johannes sier i Åpenbaringen: ‘Og jeg så troner, og de satte seg på dem, og dom ble gitt dem.’ ‘De skal være prester for Gud og Kristus og regjere med Ham i tusen år.’ Åpenbaringen 20:4, 6. Det er på denne tid at, slik Paulus forutsa, ‘de hellige skal dømme verden.’ 1 Korinterbrev 6:2. I forening med Kristus dømmer de de ugudelige, idet de sammenholder deres gjerninger med lovboken, Bibelen, og avgjør hver sak etter de gjerninger som er gjort i legemet. Deretter blir den del som de ugudelige må lide, tilmålt i samsvar med deres gjerninger; og den blir opptegnet mot deres navn i dødens bok.»

> “Satan also and evil angels are judged by Christ and His people. Says Paul: ‘Know ye not that we shall judge angels?’ Verse 3. And Jude declares that ‘the angels which kept not their first estate, but left their own habitation, He hath reserved in everlasting chains under darkness unto the judgment of the great day.’ Jude 6.

> «Satan og onde engler blir også dømt av Kristus og Hans folk. Paulus sier: ‘Vet dere ikke at vi skal dømme engler?’ Vers 3. Og Judas erklærer at ‘de engler som ikke holdt fast ved sin første stand, men forlot sin egen bolig, dem har Han holdt i varetekt i evige lenker under mørke til dommen på den store dag.’ Judas 6.»

> “At the close of the thousand years the second resurrection will take place. Then the wicked will be raised from the dead and appear before God for the execution of ‘the judgment written.’ Thus the revelator, after describing the resurrection of the righteous, says: ‘The rest of the dead lived not again until the thousand years were finished.’ Revelation 20:5. And Isaiah declares, concerning the wicked: ‘They shall be gathered together, as prisoners are gathered in the pit, and shall be shut up in the prison, and after many days shall they be visited.’ Isaiah 24:22.” The Great Controversy, 660, 661.

> «Ved slutten av de tusen år skal den andre oppstandelsen finne sted. Da skal de ugudelige oppstå fra de døde og tre fram for Gud til fullbyrdelsen av «den dom som er skrevet». Slik sier åpenbareren, etter å ha beskrevet de rettferdiges oppstandelse: «Men de andre døde ble ikke levende igjen før de tusen år var til ende.» Åpenbaringen 20:5. Og Jesaja erklærer om de ugudelige: «De skal samles sammen, likesom fanger samles i fangehullet, og de skal lukkes inne i fengselet, og etter mange dager skal de bli hjemsøkt.» Jesaja 24:22.» The Great Controversy, 660, 661.

It is therefore clear that “the angering of the nations” refers to the “troublous times” that comes upon the world before probation closes, and that when “the nations are angered,” they are simultaneously “held in check.”

Det er derfor klart at «nasjonenes vrede» viser til de «vanskelige tider» som kommer over verden før nådetiden avsluttes, og at når «nasjonene vredes», blir de samtidig «holdt tilbake».

> “I saw that the anger of the nations, the wrath of God, and the time to judge the dead were separate and distinct, one following the other.” Early Writings, 36.

> «Jeg så at folkenes vrede, Guds vrede og tiden for å dømme de døde var atskilte og tydelig adskilte, den ene etter den andre.» Early Writings, 36.

At the time when the “nations are angered,” the latter rain begins to fall.

På den tid da «folkeslagene raser», begynner senregnet å falle.

> “At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> «På den tiden, mens frelsesverket går mot sin avslutning, vil trengsel komme over jorden, og folkeslagene vil være vrede, men holdes tilbake for ikke å hindre den tredje engels verk. På den tiden skal ‘sildigregnet’, eller vederkvegelsen fra Herrens åsyn, komme for å gi kraft til den tredje engels høye rop og berede de hellige til å stå i den tiden da de sju siste plagene skal bli utøst.» Early Writings, 85.

There is a point when the “nations are angered,” but they are simultaneously “held in check.” Then it is that Christ sets up His kingdom of glory, for He sets up His kingdom during the time of the latter rain.

Det finnes et tidspunkt da «folkeslagene raser», men de blir samtidig «holdt tilbake». Det er da Kristus oppretter sitt herlighetsrike, for Han oppretter sitt rike i tiden med senregnet.

> “The latter rain is coming on those that are pure—all then will receive it as formerly.

> «Senregnet kommer over dem som er rene — alle vil da motta det slik som tidligere.》

> “When the four angels let go, Christ will set up His kingdom. None receive the latter rain but those who are doing all they can.” Spalding and Magan, 3.

> «Når de fire englene slipper taket, vil Kristus opprette sitt rike. Ingen mottar sildigregnet uten de som gjør alt de kan.» Spalding and Magan, 3.

The two previous passages from Early Writings identify that when the nations are angered, and simultaneously “held in check,” the four angels restrain the four winds. The angering of the nations is therefore represented as the “four winds”. She also noted that at the time the four angels hold the angry nations in check, the latter rain would arrive. The period of time that begins when the latter rain arrives, which is also when the nations are angered, yet held in check, continues until Michael stands up and human probation closes. That period of time is the period when salvation is closing, and therefore represents the last work of Christ in the Most Holy Place, which is identified as the period of time when He is either blotting out men’s sins or their names from the books of judgment. That time period, when the angels are holding the four winds, is the sealing time of the one hundred and forty-four thousand.

De to foregående avsnittene fra Early Writings fastslår at når nasjonene blir vrede, og samtidig «holdes tilbake», holder de fire englene de fire vindene tilbake. Nasjonenes vrede fremstilles derfor som «de fire vinder». Hun bemerket også at på den tid da de fire englene holder de vrede nasjonene tilbake, ville senregnet komme. Den tidsperioden som begynner når senregnet kommer, hvilket også er når nasjonene blir vrede, men holdes tilbake, fortsetter inntil Mikael reiser seg og menneskenes nådetid avsluttes. Denne tidsperioden er den perioden da frelsens verk går mot sin avslutning, og representerer derfor Kristi siste gjerning i Det Aller Helligste, som er identifisert som den tidsperioden da Han enten utsletter menneskenes synder eller deres navn fra dommens bøker. Denne tidsperioden, når englene holder de fire vindene tilbake, er beseglingstiden for de hundre og førtifire tusen.

Islam of the third Woe is the power which “angers the nations,” and the third Woe arrived on September 11, 2001, but Islam was immediately “held in check.” The “east wind” is a symbol of Islam, and Isaiah identifies the “east wind” as the “rough wind,” that God “stayeth” (restrains). The warfare of Islam is repeatedly portrayed as a woman in labor, for it is an escalating warfare that began on September 11, 2001, when the mighty angel of Revelation eighteen descended, as marked by the bringing down of the great buildings of New York City.

Islams tredje ve er den makt som «vredger folkene», og det tredje ve kom den 11. september 2001, men islam ble umiddelbart «holdt tilbake». «Østavinden» er et symbol på islam, og Jesaja identifiserer «østavinden» som den «hårde vind», som Gud «holder tilbake» (tøyler). Islams krigføring fremstilles gjentatte ganger som en kvinne i fødselsveer, for den er en tiltagende krigføring som begynte den 11. september 2001, da den veldige engel i Åpenbaringen atten steg ned, markert ved at de store bygningene i New York City ble styrtet ned.

> “Now comes the word that I have declared that New York is to be swept away by a tidal wave? This I have never said. I have said, as I looked at the great buildings going up there, story after story, ‘What terrible scenes will take place when the Lord shall arise to shake terribly the earth! Then the words of Revelation 18:1–3 will be fulfilled.’ The whole of the eighteenth chapter of Revelation is a warning of what is coming on the earth. But I have no light in particular in regard to what is coming on New York, only that I know that one day the great buildings there will be thrown down by the turning and overturning of God’s power. From the light given me, I know that destruction is in the world. One word from the Lord, one touch of his mighty power, and these massive structures will fall. Scenes will take place the fearfulness of which we cannot imagine.” Review and Herald, July 5, 1906.

> «Hvordan er det oppstått dette ordet at jeg har erklært at New York skal skylles bort av en flodbølge? Dette har jeg aldri sagt. Jeg har sagt, idet jeg så de store bygningene som reiste seg der, etasje etter etasje: «Hvilke fryktelige scener vil ikke finne sted når Herren reiser seg for å ryste jorden med voldsom kraft! Da vil ordene i Åpenbaringen 18,1–3 bli oppfylt.» Hele det attende kapittel i Åpenbaringen er en advarsel om det som kommer over jorden. Men jeg har ikke fått noe særlig lys med hensyn til hva som skal komme over New York, annet enn at jeg vet at de store bygningene der en dag vil bli revet ned ved Guds makts vending og omveltning. Av det lys som er gitt meg, vet jeg at ødeleggelse er i verden. Ett ord fra Herren, ett berøring av hans veldige makt, og disse veldige byggverkene vil falle. Scener vil finne sted, så fryktinngytende at vi ikke kan forestille oss dem.» Review and Herald, 5. juli 1906.

On the 1843 and 1850 charts Islam is represented as “war horses”. In Revelation chapter nine, where Islam of the first and second Woe is set forth, the character of Islam is identified by the name of Islam’s king.

På diagrammene fra 1843 og 1850 er islam fremstilt som «stridshester». I Åpenbaringen kapittel ni, hvor islam i det første og annet ve er framstilt, blir islams karakter identifisert ved navnet på islams konge.

> And they had a king over them, which is the angel of the bottomless pit, whose name in the Hebrew tongue is Abaddon, but in the Greek tongue hath his name Apollyon. Revelation 9:11.

> Og de hadde en konge over seg, avgrunnens engel; hans navn er på hebraisk Abaddon, men på gresk har han navnet Apollyon. Åpenbaringen 9:11.

The verse, which is chapter NINE, and verse ELEVEN, prophetically identifies that whether represented in the Old Testament (the Hebrew) or in the New Testament (the Greek), the character of Islam is Abaddon or Apollyon. Both names mean “destruction and death”.

Verset, som er kapittel NI, og vers ELLEVE, identifiserer profetisk at enten det fremstilles i Det gamle testamente (hebraisk) eller i Det nye testamente (gresk), er Islams karakter Abaddon eller Apollyon. Begge navn betyr «ødeleggelse og død».

> “Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> «Engler holder de fire vinder tilbake, fremstilt som en rasende hest som søker å bryte løs og fare fram over hele jordens overflate, mens den bringer ødeleggelse og død i sitt spor.» Manuscript Releases, bind 20, 217.

The four winds are the angry horse of Bible prophecy, that is seeking to break loose. One of the prophetic characteristics of the angry horse is that it is restrained, but it is seeking to break loose and bring “destruction and death”, upon the whole earth.

De fire vindene er den vrede hest i Bibelens profeti, som søker å bryte løs. Et av den vrede hestens profetiske kjennetegn er at den holdes tilbake, men den søker å bryte løs og bringe «ødeleggelse og død» over hele jorden.

We will continue to address these subjects in the next article.

Vi vil fortsette å behandle disse emnene i den neste artikkelen.

> “O that God’s people had a sense of the impending destruction of thousands of cities, now almost given to idolatry! But many of those who should be proclaiming the truth are accusing and condemning their brethren. When the converting power of God comes upon minds, there will be a decided change. Men will have no inclination to criticize and tear down. They will not stand in a position that hinders the light from shining to the world. Their criticism, their accusing, will cease. The powers of the enemy are mustering for battle. Stern conflicts are before us. Press together, my brethren and sisters, press together. Bind up with Christ. ‘Say ye not, A confederacy, . . . neither fear ye their fear, nor be afraid. Sanctify the Lord of hosts himself; and let him be your fear, and let him be your dread. And he shall be for a sanctuary; but for a stone of stumbling and for a rock of offense to both the houses of Israel, for a gin and for a snare to the inhabitants of Jerusalem. And many among them shall stumble, and fall, and be broken, and be snared, and be taken.’

> «Å, om Guds folk hadde en sans for den forestående ødeleggelsen av tusener av byer, som nå nesten er overgitt til avgudsdyrkelse! Men mange av dem som burde forkynne sannheten, anklager og fordømmer sine brødre. Når Guds omvendende kraft kommer over sinnene, vil det skje en avgjort forandring. Mennesker vil ikke ha noen tilbøyelighet til å kritisere og rive ned. De vil ikke innta en stilling som hindrer lyset i å skinne ut til verden. Deres kritikk, deres anklager, vil opphøre. Fiendens makter samler seg til strid. Alvorlige konflikter ligger foran oss. Slutt dere sammen, mine brødre og søstre, slutt dere sammen. Bind dere til Kristus. ‘Si ikke: En sammensvergelse,... frykt ikke det som de frykter, og reddes ikke. Herren, hærskarenes Gud, ham skal dere holde hellig; ham skal være deres frykt, og ham skal være deres redsel. Og han skal være en helligdom; men en snublestein og en anstøtsklippe for begge Israels hus, en felle og en snare for Jerusalems innbyggere. Og mange blant dem skal snuble og falle og knuses og fanges i snaren og bli tatt.’»

> “The world is a theater. The actors, its inhabitants, are preparing to act their part in the last great drama. God is lost sight of. With the great masses of mankind there is no unity, except as men confederate to accomplish their selfish purposes. God is looking on. His purposes in regard to his rebellious subjects will be fulfilled. The world has not been given into the hands of men, though God is permitting the elements of confusion and disorder to bear sway for a season. A power from beneath is working to bring about the last great scenes in the drama,—Satan coming as Christ, and working with all deceivableness of unrighteousness in those who are binding themselves together in secret societies. Those who are yielding to the passion for confederation are working out the plans of the enemy. The cause will be followed by the effect.

> «Verden er en skueplass. Skuespillerne, dens innbyggere, forbereder seg på å spille sin rolle i det siste store drama. Gud mistes av syne. Blant menneskehetens store masser finnes det ingen enhet, unntatt når mennesker slår seg sammen for å gjennomføre sine selviske hensikter. Gud ser på. Hans hensikter med hensyn til sine opprørske undersåtter vil bli oppfylt. Verden er ikke blitt overgitt i menneskers hender, selv om Gud for en tid tillater forvirringens og uordenens krefter å råde. En makt nedenfra er virksom for å frembringe de siste store scener i dramaet, — Satan som kommer som Kristus, og virker med all urettferdighetens forførelse blant dem som binder seg sammen i hemmelige selskaper. De som gir etter for sammenslutningens lidenskap, virkeliggjør fiendens planer. Årsaken vil bli fulgt av virkningen.»

> “Transgression has almost reached its limit. Confusion fills the world, and a great terror is soon to come upon human beings. The end is very near. We who know the truth should be preparing for what is soon to break upon the world as an overwhelming surprise.” Review and Herald, September 10, 1903.

> «Overtredelsen har nesten nådd sin grense. Forvirring fyller verden, og en stor redsel skal snart komme over menneskene. Enden er meget nær. Vi som kjenner sannheten, bør berede oss på det som snart skal bryte inn over verden som en overveldende overraskelse.» Review and Herald, 10. september 1903.

Back to Articles