Article

# The Hidden History of Verse Forty - Number Eighteen

Den skjulte historien til vers førti – nummer atten

The Second Woe - Part Five

Det andre ve – del fem

Author

Jeff Pippenger

Published

July 15, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

The “key” representing the battle of Nineveh in Revelation nine was fulfilled with a history that produced a turning point, which is of course, is what a key does. My claim is that the battle of Nineveh was not only the historical key marking the rise of Islam, but that it is also a prophetic key. The prophetic dynamics of that battle brings all the lines of the kingdoms of Bible prophecy, as set forth in Daniel and Revelation into alignment with the eleventh chapter of Daniel. In doing this, it allows those kingdoms to all testify to the last six verses of Daniel eleven, and more importantly—to unseal the external hidden history of verse forty.

«Nøkkelen» som representerer slaget ved Nineve i Åpenbaringen ni, ble oppfylt gjennom en historie som frembrakte et vendepunkt, hvilket naturligvis er det en nøkkel gjør. Min påstand er at slaget ved Nineve ikke bare var den historiske nøkkelen som markerte islams fremvekst, men at det også er en profetisk nøkkel. Den profetiske dynamikken i dette slaget bringer alle linjene til rikene i Bibelens profeti, slik de er fremstilt i Daniel og Åpenbaringen, i samstemthet med det ellevte kapittel i Daniel. Ved å gjøre dette gjør det det mulig for disse rikene alle å vitne om de seks siste versene i Daniel elleve, og enda viktigere — å åpne den ytre, skjulte historien i vers førti.

> And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Matthew 16:19.

> Og jeg vil gi deg nøklene til himlenes rike; og hva enn du binder på jorden, skal være bundet i himmelen; og hva enn du løser på jorden, skal være løst i himmelen. Matteus 16:19.

## The Release and Rise of the Kingdom of Mohammed

Frigjøringen og fremveksten av Muhammeds rike

The battle of Nineveh in 627 marked the beginning of the last ten years of the Persian power that had been defeated through the stratagem of Rome, accompanied with God’s providence fog. It marked the turning point where Mohammed’s Islamic hordes begin to rise. The battle removed a restraint that had existed, a restraint that in theory would have remained, had Rome and Persia both retained their strength. Neither did.

Slaget ved Ninive i 627 markerte begynnelsen på de siste ti årene av den persiske makten, som var blitt beseiret ved Romas list, ledsaget av Guds forsyns tåke. Det markerte vendepunktet der Muhammeds islamske horder begynte å reise seg. Slaget fjernet en tilbakeholdende kraft som hadde eksistert, en kraft som i teorien ville ha bestått dersom både Roma og Persia hadde beholdt sin styrke. Det gjorde ingen av dem.

## Restraint and Release

Tilbakeholdelse og løslatelse

In the prophetic representation of Islam, we find the restraint and release of Islam from the very first introduction of Scripture as Sarah convinced Abraham to restrain Hagar and Ishmael.

I den profetiske fremstillingen av islam finner vi tilbakeholdelsen og frigivelsen av islam allerede ved Skriftens aller første innføring, idet Sara overbeviste Abraham om å holde Hagar og Ismael tilbake.

> And Sarai said unto Abram, My wrong be upon thee: I have given my maid into thy bosom; and when she saw that she had conceived, I was despised in her eyes: the Lord judge between me and thee. But Abram said unto Sarai, Behold, thy maid is in thy hand; do to her as it pleaseth thee. And when Sarai dealt hardly with her, she fled from her face. Genesis 16:5, 6.

> Og Sarai sa til Abram: Den urett som er blitt meg til del, komme over deg. Jeg gav min trellkvinne i din favn; og da hun så at hun hadde unnfanget, ble jeg foraktet i hennes øyne. Herren dømme mellom meg og deg. Men Abram sa til Sarai: Se, din trellkvinne er i din hånd; gjør med henne som det synes deg godt. Og da Sarai fór hardt fram mot henne, flyktet hun bort fra hennes åsyn. 1 Mosebok 16:5, 6.

Even before that incident, the reason Hagar is introduced into the prophetic narrative is that the Lord has “restrained” Sarah from having a child.

Allerede før den hendelsen er grunnen til at Hagar blir ført inn i den profetiske fortellingen, at Herren har «hindret» Sara fra å få et barn.

> Now Sarai Abram’s wife bare him no children: and she had an handmaid, an Egyptian, whose name was Hagar. And Sarai said unto Abram, Behold now, the Lord hath restrained me from bearing: I pray thee, go in unto my maid; it may be that I may obtain children by her. And Abram hearkened to the voice of Sarai. Genesis 16:1, 2.

> Sarai, Abrams hustru, hadde ikke født ham barn. Men hun hadde en tjenestekvinne, en egypterkvinne, som het Hagar. Og Sarai sa til Abram: Se nå, Herren har nektet meg å føde. Jeg ber deg, gå inn til min tjenestekvinne; kanskje jeg kan få barn ved henne. Og Abram hørte på Sarais røst. 1. Mosebok 16:1, 2.

The “key” of Revelation nine that was given to Mohammed, and was thereafter fulfilled by the battle of Nineveh, represents the removal of the “restraint” upon Islam at any given point in prophetic history.

«Nøkkelen» i Åpenbaringen ni som ble gitt til Muhammed, og som deretter ble oppfylt ved slaget ved Ninive, representerer fjerningen av den «tilbakeholdende makt» over islam på et hvilket som helst tidspunkt i den profetiske historie.

> “Angels are holding the four winds, represented as an angry horse seeking to break loose and rush over the face of the whole earth, bearing destruction and death in its path.” Manuscript Releases, volume 20, 217.

> «Engler holder de fire vindene tilbake, framstilt som en rasende hest som søker å rive seg løs og fare fram over hele jordens overflate, med ødeleggelse og død i sitt spor.» Manuscript Releases, bind 20, 217.

The “rise and fall” of the kingdom of Mohammed is represented, not so much as a rise and a fall, but as a ‘release’ and a ‘restraint’. When Islam is released prophetically, the release has been illustrated by the battle of Nineveh.

«Oppgang og fall» for Muhammeds rike fremstilles ikke så mye som en oppgang og en fall, men som en «løslatelse» og en «tilbakeholdelse». Når islam løslates profetisk, er denne løslatelsen blitt illustrert ved slaget ved Nineve.

## Only the Woes

Bare ve-ropene

Of the seven trumpets, only the woe trumpets of Islam span history as a consistent power from when they were first introduced into prophetic history unto the close of probation. The first four trumpets brought upon western Rome represented Odoacer, Genseric, Atilla the Hun and Alaric, thus typifying four providential judgment powers in the latter days, but their modern counterpart is not a direct descendant of those four ancient powers. Not so with the woe trumpets. Once Islam enters history it continues a direct line of release and restraint until it is fully released at the close of probation. With the woe trumpets the “key” of ‘release’ is marked by the battle of Nineveh.

Av de sju basunene er det bare Islams ve-basuner som strekker seg gjennom historien som en vedvarende makt fra de først ble innført i den profetiske historien og frem til nådetidens avslutning. De første fire basunene, som kom over det vestlige Roma, representerte Odoaker, Genserik, Attila huneren og Alarik, og typifiserte således fire forsynsmessige domsmakter i de siste dager; men deres moderne motstykke er ikke en direkte etterkommer av disse fire oldtidsmaktene. Slik er det ikke med ve-basunene. Når islam først trer inn i historien, fortsetter det i en direkte linje av løslatelse og tilbakeholdelse inntil det blir fullt ut løslatt ved nådetidens avslutning. Med ve-basunene markeres «nøkkelen» til «løslatelse» ved slaget ved Nineve.

## Nicomedia and July 27, 1299

Nikomedia og 27. juli 1299

The pioneers correctly identified July 27, 1299 as the starting of one hundred and fifty years that ended on July 27, 1449, which in turn began the three hundred and ninety-one years and fifteen days that concluded on August 11, 1840.

Pionerene identifiserte med rette 27. juli 1299 som begynnelsen på de hundre og femti årene som endte 27. juli 1449, hvilket i sin tur innledet de tre hundre og nittien årene og femten dagene som ble avsluttet 11. august 1840.

In the previous article we identified the siege of 1333 unto 1337 that was brought upon Nicomedia by Sultan Orhan Gazi (son of Osman I, the founder of the Ottoman Beylik), when he laid siege to the important Byzantine city of Nicomedia. The siege is the conclusion of the warfare against Nicomedia that had begun with his father Osman. The one hundred and fifty years of Revelation nine, verse ten began on July 27, 1299, and as the beginning of a prophecy, the history associated with that beginning date is to be noted. Osman I (founder of the Ottoman dynasty) was Sultan Orhan Gazi’s father, who in July 27, 1299 achieved the significant early victory against the Byzantine Empire at the Battle of Bapheus which was in the region of Nicomedia, close to the city of Nicomedia; a very important capital city in Roman and early Byzantine history.

I den forrige artikkelen identifiserte vi beleiringen fra 1333 til 1337 som ble påført Nikomedia av sultan Orhan Gazi (sønn av Osman I, grunnleggeren av det osmanske beyliket), da han beleiret den viktige bysantinske byen Nikomedia. Beleiringen er avslutningen på krigføringen mot Nikomedia som hadde begynt med hans far Osman. De ett hundre og femti årene i Åpenbaringen ni, vers ti, begynte den 27. juli 1299, og som begynnelsen på en profeti må historien som er knyttet til denne begynnelsesdatoen, bemerkes. Osman I (grunnlegger av det osmanske dynastiet) var sultan Orhan Gazis far, og den 27. juli 1299 vant han den betydningsfulle tidlige seieren over det bysantinske riket i slaget ved Bafeus, som fant sted i regionen Nikomedia, nær byen Nikomedia, en meget viktig hovedstad i romersk og tidlig bysantinsk historie.

## Father and Son

Far og Sønn

July 27, 1299 Osman’s forces defeated a Byzantine army led by a local governor. The battle is considered one of the first major independent military successes of Osman after he had begun consolidating power in Bithynia (northwestern Anatolia). It marked an important step in the transition from a small Turkish beylik (tribal principality) to a rising power that would eventually challenge and conquer the Byzantine territories. That date marks the beginning of a period of growth for Islam that ultimately led to the establishment of the Ottoman Empire at the fall of Constantinople in 1453. Osman employed ghazi warriors (frontier raiders with Islamic motivation), and there began the formation of the ghazi frontier warriors into a more structured army that developed progressively from Osman and then on to his son, Orhan. Among other important elements of Osman’s legacy is that it allowed Islam to hold onto property, as opposed to the warfare of the ghazi warriors, whose disorganized hit and run tactics left them only the spoils of their victories, but never any territory.

27. juli 1299 beseiret Osmans styrker en bysantinsk hær ledet av en lokal guvernør. Slaget regnes som en av Osmans første store uavhengige militære seire etter at han hadde begynt å konsolidere makten i Bithynia (nordvestlige Anatolia). Det markerte et viktig skritt i overgangen fra en liten tyrkisk beylik (stammefyrstedømme) til en fremvoksende makt som til slutt skulle utfordre og erobre de bysantinske områdene. Denne datoen markerer begynnelsen på en vekstperiode for islam som til sist førte til opprettelsen av Det osmanske riket ved Konstantinopels fall i 1453. Osman benyttet ghazi-krigere (grensekrigere med islamsk motivasjon), og der begynte dannelsen av ghazi-grensekrigerne til en mer strukturert hær som utviklet seg gradvis fra Osman og deretter videre til hans sønn Orhan. Blant andre viktige elementer i Osmans ettermæle er at dette gjorde det mulig for islam å beholde eiendom, i motsetning til ghazi-krigernes krigføring, hvis uorganiserte hit-and-run-taktikker bare etterlot dem seiersbyttet fra deres triumfer, men aldri noe territorium.

On July 27, 1299, Osman began a campaign in the area of Nicomedia, and thirty-four years later his son began a four-year siege upon the capital city Nicomedia. The father at the beginning and the son at the ending. War begins against the area represented as Nicomedia and ends with the capturing of Nicomedia, the capital city of the area, Nicomedia. From 1299 unto 1337 is a thirty-eight-year period, and prophetically the number “thirty-eight” symbolizes a rising up.

Den 27. juli 1299 begynte Osman et felttog i området rundt Nikomedia, og trettifire år senere begynte hans sønn en fire år lang beleiring av hovedstaden Nikomedia. Faren ved begynnelsen og sønnen ved avslutningen. Krigen begynner mot området som er fremstilt som Nikomedia og ender med erobringen av Nikomedia, hovedstaden i området Nikomedia. Fra 1299 til 1337 er det en periode på trettiåtte år, og profetisk symboliserer tallet «trettiåtte» en oppreisning.

> Now rise up, said I, and get you over the brook Zered. And we went over the brook Zered. And the space in which we came from Kadeshbarnea, until we were come over the brook Zered, was thirty and eight years; until all the generation of the men of war were wasted out from among the host, as the Lord sware unto them. Deuteronomy 2:13, 14.

> «Stå nå opp,» sa jeg, «og dra over bekken Sered.» Og vi drog over bekken Sered. Den tiden som gikk fra vi dro ut fra Kadesj-Barnea og til vi kom over bekken Sered, var åtte og tretti år, inntil hele den generasjonen av stridsdyktige menn var blitt utryddet fra leiren, slik Herren hadde sverget dem. 5 Mosebok 2:13, 14.

The one hundred and fifty years from July 27, 1299 unto July 27, 1449 represents the period which led to the establishment of the Ottoman Empire of the second woe of Revelation chapter nine. The thirty-eight years of the progressive conquering of Nicomedia began with a father (Osman) and ended with his son (Orphan). The period portrays the first step of a progressive rise of a tribal principality unto an empire.

De hundre og femti årene fra 27. juli 1299 til 27. juli 1449 representerer den perioden som førte til opprettelsen av Det osmanske riket, den andre ve i Åpenbaringen kapittel ni. De trettiåtte årene med den gradvise erobringen av Nikomedia begynte med en far (Osman) og endte med hans sønn (Orphan). Perioden fremstiller det første trinnet i en gradvis oppstigning fra et stammefyrstedømme til et imperium.

The one hundred and fifty years from July 27, 1299 unto July 27, 1449, includes a four-year siege that marks the end of the thirty-eight years. The beginning of the conquering of Nicomedia was by the father Osman and the end was accomplished by a four-year siege from 1333 unto 1337; a siege carried out by Osman’s son.

De hundre og femti årene fra 27. juli 1299 til 27. juli 1449 omfatter en fireårig beleiring som markerer slutten på de trettiåtte årene. Begynnelsen på erobringen av Nikomedia ble innledet av faren Osman, og slutten ble fullbyrdet ved en fireårig beleiring fra 1333 til 1337, en beleiring utført av Osmans sønn.

When the one hundred and fifty years ended on July 27, 1449, the Byzantine’s emperor Constantine the eleventh, or the last Constantine of eastern Rome sought permission from the Turks to take the throne. From that date until the conquering of Constantinople was four years. Those four years ended with the siege of Constantinople, and Constantine the last died in the siege. The rise of Islam is represented by the first thirty-eight years of the one-hundred-and-fifty-year prophecy, that culminated in a four-year siege. When the one hundred and fifty years ended, Islam had risen to a point where eastern Rome was humiliated by the power that the Turks then possessed. From the humiliation of July 27, 1449 four years led to the fall of eastern Rome as Constantinople was taken by a siege. The end of the first thirty-eight years is marked by a siege, and the establishment of the Ottoman Empire is marked by a siege.

Da de ett hundre og femti årene endte den 27. juli 1449, søkte den bysantinske keiseren Konstantin den ellevte, eller den siste Konstantin i det østlige Roma, tillatelse fra tyrkerne til å bestige tronen. Fra den datoen og inntil erobringen av Konstantinopel var det fire år. Disse fire årene endte med beleiringen av Konstantinopel, og Konstantin den siste døde under beleiringen. Islams fremvekst er framstilt ved de første trettiåtte årene av profetien om de hundre og femti årene, som kulminerte i en fire år lang beleiring. Da de hundre og femti årene endte, hadde islam steget til et punkt hvor det østlige Roma ble ydmyket av den makten tyrkerne da besatt. Fra ydmykelsen den 27. juli 1449 ledet fire år fram til det østlige Romas fall, idet Konstantinopel ble tatt ved en beleiring. Slutten på de første trettiåtte årene er markert ved en beleiring, og opprettelsen av Det osmanske riket er markert ved en beleiring.

## 38 and 40

38 og 40

The number thirty-eight as a symbol as set forth by Moses in Deuteronomy representing the last thirty-eight years of the judgment of forty years wandering in the wilderness. Therefore, the number thirty-eight, as a symbol possesses a connection to the number forty. Osman took the territory of Nicomedia on July 27, 1299 and thirty-eight years later his son took the capital city of the territory. The territory and the capital city both were Nicomedia. Historians identify this battle as the first of ‘two’ steps that identify the very beginning of the rising up of the Ottoman Empire. The second step identified by history is the battle of Nicaea in 1301. There the father Osman took the territory called Nicaea, and 1331, thirty years later his son took the capital city, named Nicaea, a former Roman capital city.

Tallet trettiåtte som et symbol, slik det er fremstilt av Moses i Femte Mosebok, representerer de siste trettiåtte årene av dommen under de førti årene med ørkenvandring. Derfor har tallet trettiåtte, som symbol, en forbindelse til tallet førti. Osman tok området Nikomedia den 27. juli 1299, og trettiåtte år senere tok hans sønn områdets hovedstad. Området og hovedstaden bar begge navnet Nikomedia. Historikere identifiserer dette slaget som det første av «to» trinn som markerer selve begynnelsen på det osmanske rikets fremvekst. Det andre trinnet som identifiseres av historien, er slaget ved Nikea i 1301. Der tok faren Osman området kalt Nikea, og i 1331, tretti år senere, tok hans sønn hovedstaden, kalt Nikea, en tidligere romersk hovedstad.

In relation to 1299 and the battle of Nicomedia, as the first of two steps, the second step came two years later in 1301. 1299 is a symbol of thirty-eight, and two years later (forty), the territory of Nicaea is taken by the father. The thirty-eight and forty relationships of ancient Israel rising up to take the promised land is represented in July 27, 1299 and 1301. Those first two steps of Islam rising are marked by military campaigns that begin with the father conquering the territory and the son conquering the capital of the territory at the end. When the two capitals fell, they fell at a siege. Both capitals were at some point capitals of eastern Rome.

I forbindelse med 1299 og slaget ved Nikomedia, som det første av to trinn, kom det andre trinnet to år senere, i 1301. 1299 er et symbol på trettiåtte, og to år senere (førti) blir Nikeas territorium tatt av faren. Forholdet mellom trettiåtte og førti, slik det fremtrer i det gamle Israels oppreisning for å innta det lovede land, er framstilt i 27. juli 1299 og 1301. Disse to første trinnene i Islams oppstigning er markert ved militære felttog som begynner med at faren erobrer territoriet, og sønnen erobrer territoriets hovedstad til slutt. Da de to hovedstedene falt, falt de under en beleiring. Begge hovedstedene var på et tidspunkt hovedsteder i det østlige Rom.

July 27, 1299 and 1301 reach their conclusion on August 11, 1840, that represents the history of 1838, when Litch first published his view and prediction of the three hundred and ninety-one year and fifteen-day prophecy that would ultimately be fulfilled on August 11, 1840. The two steps of rising up for the Millerites was the years 1838 and 1840.

27. juli, 1299 og 1301 når sin avslutning den 11. august 1840; dette representerer historien fra 1838, da Litch først offentliggjorde sitt syn og sin forutsigelse om profetien på tre hundre og nittién år og femten dager, som til sist skulle bli oppfylt den 11. august 1840. De to trinnene i oppreisningen for millerittene var årene 1838 og 1840.

> “In the year 1840 another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest. Two years before, Josiah Litch, one of the leading ministers preaching the Second Advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown ‘in A.D. 1840, sometime in the month of August;’ and only a few days previous to its accomplishment he wrote: ‘Allowing the first period, 150 years, to have been exactly fulfilled before Deacozes ascended the throne by permission of the Turks, and that the 391 years, fifteen days, commenced at the close of the first period, it will end on the 11th of August, 1840, when the Ottoman power in Constantinople may be expected to be broken. And this, I believe, will be found to be the case.’—Josiah Litch, in Signs of the Times, and Expositor of Prophecy, August 1, 1840.

> «I året 1840 vakte enda en bemerkelsesverdig oppfyllelse av profetien vid utbredt interesse. To år tidligere hadde Josiah Litch, en av de ledende forkynnerne av det annet advent, utgitt en utlegning av Åpenbaringen 9, hvor han forutsa det osmanske rikets fall. Ifølge hans beregninger skulle denne makten bli styrtet «i år 1840 e.Kr., en gang i august måned;» og bare noen få dager før oppfyllelsen skrev han: «Om vi antar at den første perioden, 150 år, ble nøyaktig oppfylt før Deacozes besteg tronen med tyrkernes tillatelse, og at de 391 år og femten dager begynte ved avslutningen av den første perioden, vil den ende den 11. august 1840, da den osmanske makt i Konstantinopel kan forventes å bli brutt. Og dette tror jeg vil vise seg å være tilfellet.»—Josiah Litch, i Signs of the Times, and Expositor of Prophecy, 1. august 1840.

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> «På nettopp den fastsatte tid tok Tyrkia, gjennom sine ambassadører, imot de allierte maktene i Europas beskyttelse, og stilte seg således under de kristne nasjoners kontroll. Begivenheten oppfylte forutsigelsen nøyaktig. Da dette ble kjent, ble mengder overbevist om riktigheten av de prinsipper for profetisk fortolkning som var antatt av Miller og hans medarbeidere, og en vidunderlig framdrift ble gitt adventbevegelsen. Menn med lærdom og anseelse sluttet seg til Miller, både i forkynnelsen og i utgivelsen av hans synspunkter, og fra 1840 til 1844 bredte verket seg raskt ut.» The Great Controversy, 334, 335.

Litch’s '38 prediction and his corrected vision of '40 include his final statement, which he penned on August 1, ten days before the corrected prediction. It was the fulfillment of the prediction that convinced the world of the correct methodology of biblical prophecy. The thirty-eight years that marked the rising up of ancient Israel included the two years from the Red Sea crossing unto the first rebellion at Kadesh.

Litchs forutsigelse fra '38 og hans korrigerte syn fra '40 omfatter hans siste uttalelse, som han nedtegnet den 1. august, ti dager før den korrigerte forutsigelsen. Det var oppfyllelsen av forutsigelsen som overbeviste verden om den riktige metodologien for bibelsk profeti. De trettiåtte årene som markerte det gamle Israels fremvekst, innbefattet de to årene fra overgangen over Rødehavet til det første opprøret ved Kades.

> Because all those men which have seen my glory, and my miracles, which I did in Egypt and in the wilderness, and have tempted me now these ten times, and have not hearkened to my voice; Surely they shall not see the land which I sware unto their fathers, neither shall any of them that provoked me see it. Numbers 14:22, 23.

> For alle disse menn som har sett min herlighet og mine tegn, som jeg gjorde i Egypt og i ørkenen, og som nå disse ti ganger har fristet meg og ikke lyttet til min røst, sannelig, de skal ikke få se det land som jeg tilsvor deres fedre; heller ikke skal noen av dem som vakte min vrede, få se det. 4 Mosebok 14:22, 23.

That rebellion is identified as the final of ten tests. A two-year testing period of ten tests added to thirty-eight years in the wilderness typified 1838 and 1840, and 1840 contained a period of ten days.

Dette opprøret blir identifisert som den siste av ti prøver. En toårig prøvetid med ti prøver, lagt til trettiåtte år i ørkenen, var et forbilde på 1838 og 1840, og 1840 inneholdt en periode på ti dager.

And the starting point of the rise of Islam with Osman on July 27, 1299 begins a thirty-eight-year period that ends with a four-year siege in 1337. July 27, 1299 was the first of two steps historians identify as the starting point of the rise of the Ottoman Empire, and the second step was 1301. The two steps of the battles of Nicomedia and Nicaea in 1299 and 1301 typify 1838 and 1840. The beginning of the prophecy illustrates the end.

Og utgangspunktet for Islams fremvekst med Osman den 27. juli 1299 innleder en periode på trettiåtte år som avsluttes med en fireårig beleiring i 1337. Den 27. juli 1299 var det første av to trinn som historikere identifiserer som utgangspunktet for Det osmanske rikets fremvekst, og det andre trinnet var 1301. De to trinnene i slagene ved Nikomedia og Nikea i 1299 og 1301 er et forbilde på 1838 og 1840. Profetiens begynnelse illustrerer enden.

Nicomedia and Nicaea both temporarily served as capitals of eastern Rome in their respective histories. Of course, Constantinople ultimately became the eastern capitol in 330 until 1453. Nicomedia and Nicaea typify the fall of Constantinople; all fell from Islamic sieges that marked the conclusion of a campaign where Islam first took control of the territory and thereafter took the capital city.

Nikomedia og Nikea tjente begge midlertidig som hovedsteder i det østlige Rom i sine respektive historiske perioder. Konstantinopel ble selvsagt til slutt den østlige hovedstaden fra 330 til 1453. Nikomedia og Nikea er forbilder på Konstantinopels fall; alle falt under islamske beleiringer som markerte avslutningen på et felttog hvor islam først tok kontroll over territoriet og deretter inntok hovedstaden.

The first siege four-years from 1333 unto 1337 represents the four-years from 1449 to 1453 when the prophecy ended. Three hundred and ninety-one years fifteen days later Islam is restrained as the Millerites ‘rise’ under the prophetic power represented in the characteristics ‘thirty-eight and forty’ as represented in the alpha history of the history of July 27, 1299 and July 27, 1449. The rising up of Islam and the rising up of God’s latter-day messengers is represented in a numerical symbol which is constructed by the numerical relationship of 38 and 40.

Den første beleiringen, de fire årene fra 1333 til 1337, representerer de fire årene fra 1449 til 1453 da profetien endte. Tre hundre og nittien år og femten dager senere blir islam holdt tilbake idet millerittene «reiser seg» under den profetiske kraft som er representert i kjennetegnene «trettiåtte og førti», slik dette er fremstilt i alfahistorien til historien om 27. juli 1299 og 27. juli 1449. Islams fremvekst og oppreisningen av Guds sendebud i de siste dager er representert i et numerisk symbol som er konstruert gjennom det numeriske forholdet mellom 38 og 40.

In Ezekiel thirty-seven Islam is the message of the east wind that is breathed upon the dead dry bones that they might stand up as a mighty army. When Ezekiel’s message arrives the rising up begins, as it did in the Millerite history of 1838 and 1840. That message arrived on 9/11 and at the soon-coming Sunday law those bones stand up as a mighty army. The raising up of God’s army as the church triumphant in the latter days is typified by 1838 and 1840. 9/11 unto the Sunday law was typified by 1840 to 1844, but it also typifies the period from December 31, 2023 unto the fireballs of Nashville.

I Esekiel trettisju er islam budskapet fra østvinden som blåses over de døde, tørre ben, for at de kan reise seg som en mektig hær. Når Esekiels budskap når frem, begynner oppreisningen, slik den gjorde i den millerittiske historien i 1838 og 1840. Det budskapet kom den 11. september, og ved den snart kommende søndagsloven reiser disse benene seg som en mektig hær. Oppreisningen av Guds hær som den seirende menighet i de siste dager er forbildet ved 1838 og 1840. Tiden fra 11. september til søndagsloven ble forbildet ved 1840 til 1844, men den er også et forbilde på perioden fra 31. desember 2023 til Nashvilles ildkuler.

## Eastern Rome

Øst-Roma

From the division of the empire by Constantine the first (the Great), unto the last Constantine represents the prophetic history of eastern Rome. The prophetic period is therefore marked by a prophetic or symbolic father and a son, as represented by their name, though there was no direct blood descent between Constantine the Great and Constantine the eleventh. The first and last Constantine are also represented prophetically as alpha and omega symbols, and the father (alpha) chose Constantinople as the capital, and the son (omega) died in the siege when Constantinople ceased to be the capital. The prophetic period of eastern Rome is marked by the first and last Constantine. The period of 150 years that began on July 27, 1299 includes a 38 year period and ends with a 4 year siege. That siege typified 1449 to 1453. The campaign of Nicomedia began with a territory being conquered and ended with the capital of the territory being conquered. As with the first and last Constantine, the conquering of Nicomedia began with a father (the first) and ended with a son (the last).

Fra rikets deling ved den første Konstantin (den store) og frem til den siste Konstantin fremstilles Øst-Romas profetiske historie. Den profetiske perioden er derfor kjennetegnet av en profetisk eller symbolsk far og en sønn, slik deres navn representerer, selv om det ikke var noen direkte blodslinje mellom Konstantin den store og Konstantin den ellevte. Den første og den siste Konstantin fremstilles også profetisk som alfa- og omega-symboler, og faren (alfa) valgte Konstantinopel som hovedstad, mens sønnen (omega) døde under beleiringen da Konstantinopel opphørte å være hovedstad. Øst-Romas profetiske periode er kjennetegnet av den første og den siste Konstantin. Perioden på 150 år, som begynte 27. juli 1299, omfatter en periode på 38 år og ender med en beleiring på 4 år. Denne beleiringen var et forbilde på 1449 til 1453. Felttoget mot Nikomedia begynte med at et territorium ble erobret og endte med at territoriets hovedstad ble erobret. Som med den første og den siste Konstantin begynte erobringen av Nikomedia med en far (den første) og endte med en sønn (den siste).

## Four years

Fire år

A four-year siege in the opening period of the one hundred and fifty years that led to the four years from the humiliation of Constantine the last in 1449 unto 1453 when Constantinople was besieged and fell. The time prophecy of the second woe representing three hundred and ninety-one years and fifteen days began on July 27, 1449 and it ended on August 11, 1840. That date marks the beginning of a four-year period which Sister White called a glorious manifestation of the power of God.

En fireårig beleiring i innledningsperioden av de hundre og femti år som ledet til de fire årene fra ydmykelsen av Konstantin den siste i 1449 og frem til 1453, da Konstantinopel ble beleiret og falt. Tidsprofetien om det annet ve, som representerer tre hundre og nittién år og femten dager, begynte den 27. juli 1449 og endte den 11. august 1840. Denne datoen markerer begynnelsen på en fireårsperiode som Søster White kalte en herlig manifestasjon av Guds kraft.

> “The angel who unites in the proclamation of the third angel’s message is to lighten the whole earth with his glory. A work of world-wide extent and unwonted power is here foretold. The advent movement of 1840–44 was a glorious manifestation of the power of God; the first angel’s message was carried to every missionary station in the world, and in some countries there was the greatest religious interest which has been witnessed in any land since the Reformation of the sixteenth century; but these are to be exceeded by the mighty movement under the last warning of the third angel.” The Great Controversy, 611.

> «Engelen som forener seg i forkynnelsen av den tredje engels budskap, skal opplyse hele jorden med sin herlighet. Her forutsies et verk av verdensomspennende utstrekning og uvanlig kraft. Adventbevegelsen i 1840–44 var en herlig åpenbaring av Guds kraft; den første engels budskap ble båret til hver misjonsstasjon i verden, og i enkelte land var det den største religiøse interesse som har vært vitnet i noe land siden reformasjonen i det sekstende århundre; men disse skal overgås av den mektige bevegelsen under den siste advarselen fra den tredje engel.» The Great Controversy, 611.

Islam was restrained on August 11, 1840 and there was a four-year period which aligns with both the outpouring of the Holy Spirit at Pentecost, and the descent of the mighty angel of Revelation eighteen, when the “great buildings” of New York were struck by Islam of the third woe on 9/11. 9/11 marks the beginning of the sealing time of the one hundred and forty-four thousand. The sealing is a period of time, and the ending of the period of the sealing possesses the characteristics of the beginning of the period. When Christ descended at 9/11, he typified Michael descending to resurrect the two witnesses on December 31, 2023, when the final period of the sealing began.

Islam ble holdt tilbake den 11. august 1840, og det var en periode på fire år som samsvarer både med Den Hellige Ånds utgytelse ved pinse og med den mektige engels nedstigning i Åpenbaringen atten, da New Yorks «store bygninger» ble rammet av islam i det tredje ve på 11/9. 11/9 markerer begynnelsen på beseglingstiden for de hundre og førtifire tusen. Beseglingen er en tidsperiode, og avslutningen på beseglingens periode har de samme kjennetegn som begynnelsen på perioden. Da Kristus steg ned ved 11/9, var han et forbilde på Mikael som stiger ned for å oppreise de to vitnene den 31. desember 2023, da den siste perioden av beseglingen begynte.

The key which is the battle of Nineveh represents the various releases of Islam, that would bring down eastern Rome by 1453. Within the one hundred and fifty years of verse ten’s “five months,” the beginning and also the ending contain a four-year period. Those two four-year periods connect with the conclusion of the three hundred and ninety-one years and fifteen days, that marked a four-year period from 1840 to 1844 when Christ would lighten “the whole earth with his glory.” In 1844, prophetic time ceased to be applied, for time would be “time no longer.”

Nøkkelen, som er Ninives kamp, representerer Islams ulike løslatelser, som skulle få det østlige Roma til å falle innen 1453. Innenfor de ett hundre og femti årene i vers ti sitt «fem måneder» rommer både begynnelsen og også slutten en fireårsperiode. Disse to fireårsperiodene står i forbindelse med avslutningen av de tre hundre og nitti én år og femten dager, som markerte en fireårsperiode fra 1840 til 1844 da Kristus skulle opplyse «hele jorden med sin herlighet». I 1844 opphørte profetisk tid å bli anvendt, for tiden skulle være «ikke mer tid».

> And sware by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer. Revelation 10:6.

> Og svor ved ham som lever i all evighet, han som skapte himmelen og det som er i den, og jorden og det som er på den, og havet og det som er i det, at det ikke skulle være tid lenger. Åpenbaringen 10:6.

## 1333 to 1337, 1449 to 1453, 1840 to 1844

1333 til 1337, 1449 til 1453, 1840 til 1844

Those three lines of four-year periods align with the sealing time from 9/11 unto the Sunday law, and they also align with the fractal of 9/11 unto the Sunday law that is represented from December 31, 2023 until Islam is again released to deliver the fireballs of Nashville.

Disse tre linjene med fireårsperioder samsvarer med beseglingstiden fra 11. september frem til søndagsloven, og de samsvarer også med fraktalen fra 11. september frem til søndagsloven, som er fremstilt fra 31. desember 2023 og inntil islam igjen blir løslatt for å utløse Nashvilles ildkuler.

The prophetic fractal of December 31, 2023 to the fireballs of Nashville have been typified by three four-year prophetic periods that all align with the sealing time from 9/11 to the Sunday law. Thus, four witnesses identify the history of December 31, 2023 until the Nashville attack, and it was the battle of Nineveh that is the “key” for each of these witnesses. 1333, 1449, 1840 and 9/11 were all turning points— “keys.”

Det profetiske fraktalet fra 31. desember 2023 til ildkulene over Nashville er blitt typifisert ved tre profetiske perioder på fire år, som alle sammenfaller med beseglingstiden fra 11. september til søndagsloven. Således identifiserer fire vitner historien fra 31. desember 2023 frem til angrepet på Nashville, og det var slaget ved Ninive som er «nøkkelen» for hvert av disse vitnene. 1333, 1449, 1840 og 11. september var alle vendepunkter — «nøkler».

> “There are lessons to be learned from the history of the past; and attention is called to these, that all may understand that God works on the same lines now that He ever has done. His hand is seen in His work and among the nations now, just the same as it has been ever since the gospel was first proclaimed to Adam in Eden.

> «Det er lærdommer å hente fra fortidens historie; og oppmerksomheten henledes på disse, for at alle må forstå at Gud arbeider etter de samme linjer nå som Han alltid har gjort. Hans hånd sees i Hans verk og blant folkeslagene nå, på samme måte som den har vært synlig helt siden evangeliet første gang ble forkynt for Adam i Eden. »

> “There are periods which are turning points in the history of nations and of the church. In the providence of God, when these different crises arrive, the light for that time is given. If it is received, there is spiritual progress; if it is rejected, spiritual declension and shipwreck follow. The Lord in His word has opened up the aggressive work of the gospel as it has been carried on in the past, and will be in the future, even to the closing conflict, when Satanic agencies will make their last wonderful movement.” Bible Echo, August 26, 1895.

> «Det finnes perioder som er vendepunkter i nasjonenes og menighetens historie. I Guds forsyn blir lyset for den tiden gitt når disse forskjellige krisene inntreffer. Dersom det blir tatt imot, følger åndelig fremgang; dersom det blir forkastet, følger åndelig tilbakegang og forlis. Herren har i sitt Ord åpenbart evangeliets offensive verk, slik det er blitt utført i fortiden, og slik det skal bli utført i fremtiden, helt fram til den avsluttende konflikten, når sataniske makter vil gjøre sin siste underfulle bevegelse.» Bible Echo, 26. august 1895.

## Nicomedia

Nikomedia

After becoming emperor in 284, in 293, Diocletian chose Nicomedia as the eastern capital of the Roman Empire when he legally divided the empire into East and West, establishing the Tetrarchy system. Nicomedia served as the main administrative and military capital in the East for several decades. Constantine the Great used it as a base before deciding to build the new capital at nearby Byzantium (which he renamed Constantinople in 330). Even after Constantinople became the main capital, Nicomedia remained a major regional center, strategically located on the eastern shore of the Sea of Marmara. So, while it was not the permanent capital like Rome or Constantinople, Nicomedia was officially designated as the eastern capital during a key transitional period in Roman history. At the beginning of the one hundred and fifty years a capital of eastern Rome is conquered, and at the ending a capital of eastern Rome is conquered. Both conquering’s included a siege.

Etter å ha blitt keiser i 284, valgte Diokletian i 293 Nikomedia som det østromerske rikets hovedstad da han ved lov delte Romerriket i øst og vest og opprettet tetrarkisystemet. Nikomedia tjente som den viktigste administrative og militære hovedstaden i øst i flere tiår. Konstantin den store brukte den som base før han besluttet å bygge den nye hovedstaden ved nærliggende Byzantion (som han omdøpte til Konstantinopel i 330). Selv etter at Konstantinopel ble den fremste hovedstaden, forble Nikomedia et betydelig regionalt sentrum, strategisk beliggende på Marmarahavets østkyst. Så selv om den ikke var den permanente hovedstaden slik som Roma eller Konstantinopel, ble Nikomedia offisielt utpekt som den østlige hovedstaden i en avgjørende overgangsperiode i romersk historie. Ved begynnelsen av de ett hundre og femti årene blir en hovedstad i det østlige Roma erobret, og ved slutten blir en hovedstad i det østlige Roma erobret. Begge erobringene omfattet en beleiring.

## Diocletian

Diokletian

The emperor Diocletian officially made Nicomedia the eastern capital of the Roman empire when he implemented the Tetrarchy system in 293. The Tetrarchy system was made up of a western and eastern division of the empire; both east and west having a senior emperor (Augusti) and a junior emperor (Caesar) to make up the number four that is represented by the word ‘tetrarchy’.

Keiser Diokletian gjorde offisielt Nikomedia til den østlige hovedstaden i Romerriket da han innførte tetrarkisystemet i 293. Tetrarkisystemet bestod av en vestlig og en østlig deling av riket; både øst og vest hadde en senior-keiser (Augusti) og en junior-keiser (Caesar), slik at tallet fire, som ordet «tetrarki» betegner, ble oppfylt.

## Alpha and Omega

Alfa og Omega

Diocletian is the omega symbol of the church of Smyrna, and Nero is the alpha symbol. Constantine the Great is the alpha symbol of the church of Pergamos, and Justinian is the omega symbol.

Diokletian er omegasymbolet for menigheten i Smyrna, og Nero er alfasymbolet. Konstantin den store er alfasymbolet for menigheten i Pergamon, og Justinian er omegasymbolet.

The ‘legal’ division of Rome into east and west (which did not last) was accomplished by Diocletian, and the prophetic division of Rome into east and west was accomplished by Constantine. During the history of the second symbolic church of persecution, represented by Smyrna, Rome was legally divided into east and west and in the history of the third symbolic church of compromise, represented by Pergamos, Rome was prophetically divided into east and west. 293 was the alpha and 330 was the omega and on May 11, 330, Constantine the Great dedicated Constantinople as the capital of the Empire.

Romas «juridiske» deling i øst og vest (som ikke varte) ble gjennomført av Diokletian, og Romas profetiske deling i øst og vest ble gjennomført av Konstantin. I løpet av historien til den andre symbolske forfølgelseskirken, representert ved Smyrna, ble Roma juridisk delt i øst og vest, og i historien til den tredje symbolske kompromisskirken, representert ved Pergamos, ble Roma profetisk delt i øst og vest. 293 var alfa, og 330 var omega, og den 11. mai 330 innviet Konstantin den store Konstantinopel som Imperiets hovedstad.

The legal division by Diocletian in 293 fell apart through civil war that followed until the Edict of Milan in the year 313, when Constantine of the east and Licinius of the west issued the Edict of Milan, legalizing Christianity, and effectively ending the Tetrarchy—the system of four coordinated rulers that collapsed into a struggle between two main powers (Constantine in the West and Licinius in the East). The legal division, which ushered in a collapse, represents a twenty-year period from division to division, and both divisions precipitated a collapse of the system.

Den rettslige delingen ved Diokletian i 293 brøt sammen gjennom den borgerkrigen som fulgte, helt til Milanoediktet i år 313, da Konstantin i øst og Licinius i vest utstedte Milanoediktet, legaliserte kristendommen og i praksis gjorde slutt på tetrarkiet – systemet med fire samordnede herskere som brøt sammen til en maktkamp mellom to hovedmakter (Konstantin i vest og Licinius i øst). Den rettslige delingen, som innledet et sammenbrudd, representerer en tjueårsperiode fra deling til deling, og begge delingene fremskyndet et sammenbrudd av systemet.

The church of Smyrna began with Nero in 64 when the great fire of Rome was employed by Nero to persecute Christians, who Nero accused of starting the fire. Nero marks the beginning of persecution and typifies the final persecution of the latter days. That final persecution continues until the close of probation, when the papal power comes to its end with none to help. Thus the first period of persecution began with the burning of Rome and it ends with the burning of Rome.

Menigheten i Smyrna begynte med Nero i år 64, da den store brannen i Roma ble brukt av Nero til å forfølge de kristne, som Nero anklaget for å ha påsatt brannen. Nero markerer begynnelsen på forfølgelsen og er et forbilde på den siste forfølgelsen i endetiden. Denne siste forfølgelsen fortsetter inntil prøvetidens avslutning, når den pavelige makt går til sin ende uten at noen hjelper den. Slik begynte den første perioden med forfølgelse med Romas brann, og den ender med Romas brann.

> And the ten horns which thou sawest upon the beast, these shall hate the whore, and shall make her desolate and naked, and shall eat her flesh, and burn her with fire. Revelation 17:16.

> Og de ti hornene som du så på dyret, de skal hate skjøgen, og gjøre henne øde og naken, og ete hennes kjøtt, og brenne henne opp med ild. Åpenbaringen 17:16.

The church of Smyrna began with Nero in 64 when the great fire of Rome was employed by Nero to persecute Christians, who Nero accused of starting the fire. Two hundred and fifty years later it ended in 313 with the Edict of Milan. The “edict” is the ending of a twenty-year period that began with Diocletian’s legal division, and it was also the end of the two hundred and fifty years of Smyrna that began with Nero. The two hundred and fifty years of persecution represented by the church of Smyrna and Nero included the ten years of the very worst persecution brought about by Diocletian. That ten years of persecution was the last half of twenty years of Diocletian that began with his legal division of the empire in 293. From the legal division into east and west by Diocletian in 293 began a twenty year period that was made up of two ten-year periods.

Menigheten i Smyrna begynte med Nero i år 64, da den store brannen i Roma ble brukt av Nero til å forfølge de kristne, som Nero anklaget for å ha påsatt brannen. To hundre og femti år senere endte den i 313 med Milanoediktet. «Ediktet» er avslutningen på en tjueårsperiode som begynte med Diokletians lovmessige deling, og det var også avslutningen på de to hundre og femti årene med Smyrna som begynte med Nero. De to hundre og femti årene med forfølgelse, representert ved menigheten i Smyrna og Nero, innbefattet de ti årene med den aller verste forfølgelsen, frembrakt av Diokletian. Denne tiårige forfølgelsen var den siste halvdelen av Diokletians tjue år, som begynte med hans lovmessige deling av riket i 293. Med Diokletians lovmessige deling av riket i øst og vest i 293 begynte en tjueårsperiode som bestod av to tiårsperioder.

Diocletian legally divided the empire into east and west, thus typifying the prophetic division accomplished by Constantine. Diocletian’s division was east and west, but it consisted of two rulers in the east and two rulers in the west. One primary and one secondary ruler for each area. On February 23, 303, Diocletian issued the first of several ‘edicts’ against Christians, marking the start of the Great Persecution, (also called the Diocletianic Persecution), the most severe and widespread persecution of Christians in the Roman Empire.

Diokletian delte riket juridisk i øst og vest og foregrep dermed den profetiske delingen som ble fullbyrdet av Konstantin. Diokletians deling var i øst og vest, men den besto av to herskere i øst og to herskere i vest: én overordnet og én underordnet hersker for hvert område. Den 23. februar 303 utstedte Diokletian det første av flere «edikter» mot de kristne, noe som markerte begynnelsen på den store forfølgelsen (også kalt den diokletianske forfølgelsen), den mest alvorlige og mest utbredte forfølgelsen av kristne i Romerriket.

> And unto the angel of the church in Smyrna write; These things saith the first and the last, which was dead, and is alive; I know thy works, and tribulation, and poverty, (but thou art rich) and I know the blasphemy of them which say they are Jews, and are not, but are the synagogue of Satan. Fear none of those things which thou shalt suffer: behold, the devil shall cast some of you into prison, that ye may be tried; and ye shall have tribulation ten days: be thou faithful unto death, and I will give thee a crown of life. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches; He that overcometh shall not be hurt of the second death. Revelation 2:8–10.

> Og skriv til engelen for menigheten i Smyrna: Dette sier den første og den siste, han som var død og er blitt levende: Jeg kjenner dine gjerninger og din trengsel og din fattigdom (men du er rik), og jeg kjenner bespottelsen fra dem som sier at de er jøder, og ikke er det, men er Satans synagoge. Frykt ikke for noe av det du skal lide. Se, djevelen skal kaste noen av dere i fengsel, for at dere skal prøves, og dere skal ha trengsel i ti dager. Vær tro inntil døden, så vil jeg gi deg livets krone. Den som har øre, han høre hva Ånden sier til menighetene! Den som seirer, skal ikke skades av den annen død. Åpenbaringen 2:8–10.

The Great Persecution continued under Diocletian successors (especially Galerius) until 313, when it ended at the Edict of Milan. Nero is the alpha symbol of persecution that typified Diocletian as the omega persecution of the prophetic period represented by the church of Smyrna. The persecution concluded with a political marriage and a treaty between Constantine of the east and Licinius of the west. In February 313, Constantine and Licinius met in Milan and issued the Edict of Milan, which granted religious tolerance to Christians (and others) across the empire. To strengthen their political alliance, Licinius married Constantia (Constantine’s half-sister) during or around this meeting. This marriage was a classic Roman political alliance—sealing the agreement between the two emperors and helped stabilize the empire temporarily after years of civil war. The alliance did not last long. Constantine and Licinius later fought each other, and Constantine defeated Licinius in 324, becoming the sole ruler.

Den store forfølgelsen fortsatte under Diokletians etterfølgere (særlig Galerius) inntil 313, da den tok slutt med Milano-ediktet. Nero er alfa-symbolet på den forfølgelsen som foregriper Diokletian som omega-forfølgelsen i den profetiske perioden representert ved menigheten i Smyrna. Forfølgelsen ble avsluttet med et politisk ekteskap og en traktat mellom Konstantin i øst og Licinius i vest. I februar 313 møttes Konstantin og Licinius i Milano og utstedte Milano-ediktet, som gav religiøs toleranse til de kristne (og andre) over hele imperiet. For å styrke sin politiske allianse giftet Licinius seg med Constantia (Konstantins halvsøster) under eller omkring dette møtet. Dette ekteskapet var en klassisk romersk politisk allianse — det beseglet avtalen mellom de to keiserne og bidro til å stabilisere imperiet midlertidig etter år med borgerkrig. Alliansen varte ikke lenge. Konstantin og Licinius kjempet senere mot hverandre, og Konstantin beseiret Licinius i 324 og ble enehersker.

From Nero to Constantine the prophetic period of Smyrna of two hundred and fifty years was accomplished, and in 313 the church of Pergamos, the church of compromise began, ending with the church of Thyatira in 538. The two hundred and fifty years of Smyrna represented a period of persecution, and in the ending of the over-all period Diocletian persecution fulfilled Revelations “ten days” (ten years) where the worst period of persecution represents a fractal of the overall period. The ten years are a fractal of the two hundred and fifty years. Those ten years represent the omega of Nero’s persecution, and at their conclusion the omega division of the empire into east and west.

Fra Nero til Konstantin ble den profetiske perioden for Smyrna på to hundre og femti år fullbyrdet, og i 313 begynte Pergamos-menigheten, kompromissets menighet, som endte med Tyatira-menigheten i 538. Smyrnas to hundre og femti år representerte en forfølgelsesperiode, og ved avslutningen av den samlede perioden oppfylte Diokletians forfølgelse Åpenbaringens «ti dager» (ti år), hvor den verste forfølgelsesperioden representerer en fraktal av den samlede perioden. De ti årene er en fraktal av de to hundre og femti årene. Disse ti årene representerer omegaen av Neros forfølgelse, og ved deres avslutning kom imperiets omega-deling i øst og vest.

## Marriage and Divorce

Ekteskap og skilsmisse

Smyrna began at the burning of Rome in 64 and ended two hundred and fifty years later in 313 with the Edict of Milan and the political marriage of east and west. The ten-year fractal of persecution began in 303 and ended in 313 with the Edict of Milan and the political marriage of east and west. The twenty years that began with the legal division of east and west in 293 by Diocletian ended in 313 with the political marriage of east and west. The marriage treaty of 313 between east and west ended with the divorce of 324, when Constantine defeated Licinius of the west and became sole ruler of Rome. The prophetic divorce of 324 came three years after the first Sunday law in 321.

Smyrna begynte ved Romas brann i 64 og endte to hundre og femti år senere, i 313, med Milano-ediktet og det politiske ekteskapet mellom øst og vest. Den tiårige fraktalen av forfølgelse begynte i 303 og endte i 313 med Milano-ediktet og det politiske ekteskapet mellom øst og vest. De tjue årene som begynte med den juridiske delingen mellom øst og vest i 293 under Diokletian, endte i 313 med det politiske ekteskapet mellom øst og vest. Ekteskapsavtalen av 313 mellom øst og vest endte med skilsmissen i 324, da Konstantin beseiret Licinius i vest og ble Romas enehersker. Den profetiske skilsmissen i 324 kom tre år etter den første søndagsloven i 321.

The seventeen years from 313 unto 330 identifies a political marriage, and the end of the persecution represented by Smyrna and Nero, and the beginning of the church of compromise represented by Pergamos. The beginning of Pergamos in 313 at the marriage, was followed by the beginning of the persecution that began at the first Sunday law in 321. That was followed by the prophetic divorce of 324, which brought east and west into one empire under Constantine. Six years later in 330 the division into east and west was prophetically repeated. The seventeen years represent the alpha period of the church of Pergamos that would continue until the church of Thyatira arrived in prophetic history in 538. That alpha period would represent an omega history at the end of the period from 330 unto 538. The omega history of Pergamos represents the period of 496, 508 and 533.

De sytten årene fra 313 til 330 identifiserer et politisk ekteskap, slutten på den forfølgelsen som er fremstilt ved Smyrna og Nero, og begynnelsen på kompromissets menighet, representert ved Pergamos. Begynnelsen på Pergamos i 313 ved ekteskapet ble etterfulgt av begynnelsen på den forfølgelsen som tok til ved den første søndagsloven i 321. Dette ble etterfulgt av den profetiske skilsmissen i 324, som brakte øst og vest inn i ett rike under Konstantin. Seks år senere, i 330, ble delingen i øst og vest profetisk gjentatt. De sytten årene representerer alfaperioden for Pergamos-menigheten, som skulle fortsette inntil Thyatira-menigheten trådte inn i den profetiske historien i 538. Denne alfaperioden ville representere en omegahistorie ved slutten av perioden fra 330 til 538. Pergamos’ omegahistorie representerer perioden 496, 508 og 533.

## Seventeen Years

Sytten år

Ptolemy of the battle of Raphia reigned “seventeen years,” and there were “seventeen years” between the battle of Raphia and the battle of Panium. Those seventeen years symbolically align with the seventeen years from 313 unto 330. Nero’s two hundred and fifty years of Smyrna led to the first seventeen years of the church of Pergamos, and connect with the two hundred and fifty years that began at the third decree in 457BC, the starting point of the 2300 years of Daniel eight and verse fourteen, and is the foundation and central pillar of Adventism. The two witnesses of two hundred and fifty years align with the two hundred and fifty years of the sixth kingdom of Bible prophecy that began in 1776 and ends this year in 2026.

Ptolemaios fra slaget ved Rafia regjerte «sytten år», og det var «sytten år» mellom slaget ved Rafia og slaget ved Panion. Disse sytten årene er symbolsk samstemt med de sytten årene fra 313 til 330. Neros to hundre og femti år av Smyrna ledet til de første sytten årene av menigheten i Pergamon, og knyttes til de to hundre og femti årene som begynte ved det tredje dekretet i 457 f.Kr., utgangspunktet for de 2300 årene i Daniel 8, vers 14, og er grunnvollen og den sentrale søyle i adventismen. De to vitnene på to hundre og femti år er samstemt med de to hundre og femti årene for det sjette riket i Bibelens profeti, som begynte i 1776 og ender i år, i 2026.

The pioneers of Adventism did not see or understand the seventeen years of 313 to 330, for in 1844 they did not yet even understand the issue of the seventh-day Sabbath or the day of the sun. They did however recognize the one hundred and fifty years of verse ten of Revelation nine, and it became the starting point of a period that led to the three hundred and ninety-one years and fifteen days that ended on August 11, 1840. That understanding produced a mighty “manifestation of the power of God.”

Adventismens pionerer så eller forsto ikke de sytten årene fra 313 til 330, for i 1844 forsto de ennå ikke engang spørsmålet om den syvendedags sabbat eller solens dag. De erkjente imidlertid de hundre og femti årene i vers ti i Åpenbaringen ni, og dette ble utgangspunktet for en periode som førte til de tre hundre og nittien år og femten dager som endte den 11. august 1840. Denne forståelsen frembrakte en mektig «manifestasjon av Guds kraft».

The pioneers did not recognize a second period of one hundred and fifty years in Revelation nine. Their foundational understanding represents the platform that the “new light” of Revelation nine is built upon. That light is opened by the “key” of the battle of Nineveh. That “key” allows a student of prophecy to recognize all the kingdoms of Bible prophecy represented in Daniel and Revelation. Babylon, Medo-Persia, Greece, the Seleucid and Ptolemaic empires, the kingdom of Mohammed, and more significantly it magnifies the empire of Rome by identifying the rise and fall of not only Rome, but also the kingdoms of eastern and western Rome, as well as the United States (the false prophet), the papacy (the beast) and the United Nations (the dragon). All the rises and falls of these kingdoms testify to the movements of the dragon, the beast and false prophet that ultimately bring the world to Armageddon. That movement is represented within the last six verses of Daniel eleven, and the beginning of that movement is represented in the hidden history of verse forty.

Pionerene erkjente ikke en annen periode på hundre og femti år i Åpenbaringen ni. Deres grunnleggende forståelse utgjør den plattformen som det «nye lys» i Åpenbaringen ni er bygget på. Dette lyset åpnes ved «nøkkelen» til slaget ved Ninive. Denne «nøkkelen» gjør det mulig for en profetistudent å gjenkjenne alle rikene i Bibelens profetier som er fremstilt i Daniel og Åpenbaringen. Babylon, Medo-Persia, Hellas, de selevkidiske og ptolemeiske rikene, Muhammeds rike, og enda mer betydningsfullt forstørrer den Romerriket ved å identifisere oppgangen og fallet ikke bare til Roma, men også til rikene i det østlige og vestlige Rom, så vel som De forente stater (den falske profet), pavedømmet (dyret) og De forente nasjoner (dragen). Alle disse rikenes oppganger og fall vitner om dragens, dyrets og den falske profets bevegelser, som til sist fører verden til Harmageddon. Denne bevegelsen er fremstilt i de siste seks versene av Daniel elleve, og begynnelsen på denne bevegelsen er fremstilt i den skjulte historien i vers førti.

The battle of Nineveh provides the prophetic point of reference to align the testimonies of the empire of Rome, the kingdoms of eastern and western Rome and papal Rome in the sequence of end-time events. Thus, the battle of Nineveh is the key that fully illustrates the various prophetic testimonies of Rome, and according to verse fourteen of Daniel eleven, it is Rome that establishes the vision. The key that brings those lines together is the battle of Nineveh.

Slaget om Ninive gir det profetiske referansepunktet for å samordne vitnesbyrdene om Romerriket, rikene i det østlige og vestlige Rom og det pavelige Roma i rekkefølgen av endetidens begivenheter. Slik er slaget om Ninive nøkkelen som fullt ut illustrerer de ulike profetiske vitnesbyrdene om Roma, og ifølge vers fjorten i Daniel elleve er det Roma som stadfester synet. Nøkkelen som fører disse linjene sammen, er slaget om Ninive.

We will begin to bring together the previous five articles addressing the woes of Revelation nine in our next article.

Vi vil i vår neste artikkel begynne å sammenfatte de foregående fem artiklene som behandler veene i Åpenbaringen 9.

Back to Articles