Article

# The Book of Daniel - Number Four

Daniels bok – nummer fire

The Plummet

Loddesnoren

Author

Jeff Pippenger

Published

November 27, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are addressing the “seven times” of Leviticus twenty-six as represented in the book of Daniel. We are doing so because one of the prophetic characteristics of the “seven times,” is that it represents the “stumbling stone” that the builders rejected. I am defining the stone of stumbling that is represented in the Scriptures as a truth that can be seen, but isn’t. For those that see it, it is precious, but for those that don’t see it, it is not only what they stumble over, but it is the stone that grinds them to powder.

Vi behandler «de sju tider» i 3. Mosebok 26 slik de er fremstilt i Daniels bok. Vi gjør dette fordi ett av de profetiske kjennetegnene ved «de sju tider» er at de representerer «snublesteinen» som bygningsmennene forkastet. Jeg definerer snublesteinen, slik den er fremstilt i Skriftene, som en sannhet som kan ses, men ikke blir sett. For dem som ser den, er den dyrebar; men for dem som ikke ser den, er den ikke bare det de snubler over, men den er steinen som knuser dem til støv.

When Christ presented the stone that the builders rejected, He identified that the corner stone would become the “head” of the corner. The message of the rejected stone in the Scriptures always has to do with God passing by a former covenant people, while at the same time God is entering into covenant with a people who had not formerly been the people of God.

Da Kristus framstilte steinen som bygningsmennene forkastet, identifiserte Han at hjørnesteinen skulle bli hjørnens «hode». Budskapet om den forkastede steinen i Skriftene har alltid å gjøre med at Gud går forbi et tidligere paktsfolk, samtidig som Gud inngår pakt med et folk som tidligere ikke hadde vært Guds folk.

> Jesus saith unto them, Did ye never read in the scriptures, The stone which the builders rejected, the same is become the head of the corner: this is the Lord’s doing, and it is marvellous in our eyes? Therefore say I unto you, The kingdom of God shall be taken from you, and given to a nation bringing forth the fruits thereof. And whosoever shall fall on this stone shall be broken: but on whomsoever it shall fall, it will grind him to powder. Matthew 21:42–44.

> Jesus sier til dem: Har dere aldri lest i skriftene: Den stein som bygningsmennene forkastet, den er blitt hjørnesteinen; dette er Herrens verk, og det er underfullt i våre øyne? Derfor sier jeg dere: Guds rike skal bli tatt fra dere og gitt til et folk som bærer dets frukter. Og den som faller på denne stein, skal bli knust; men den som steinen faller på, ham skal den male til støv. Matteus 21:42–44.

The first “time prophecy” that William Miller was led to by the holy angels, was the “seven times” of Leviticus twenty-six. Laodicean Adventism started the process of tearing down the foundational truths which the Lord assembled through the ministry of Miller by rejecting the very first of Miller’s discoveries. Of course, any prophetic illustration of a sacred foundation is an illustration of Christ, who is “The Stone”, so the rejection of the “seven times” in 1863, identifies not only the beginning of the process of rejecting the foundational truths, it represents a rejection of Christ. As with Christ’s testimony of the rejected stone, Peter also identifies that one of the prophecies connected with the foundation stone is that it would ultimately become “the head of the corner”.

Den første «tidsprofeti» som William Miller ble ledet til av de hellige engler, var «de syv tider» i Tredje Mosebok tjueseks. Laodikeisk adventisme innledet prosessen med å rive ned de grunnleggende sannheter som Herren sammenføyde gjennom Millers tjeneste, ved å forkaste den aller første av Millers oppdagelser. Enhver profetisk framstilling av et hellig fundament er selvsagt en framstilling av Kristus, som er «Steinen», så forkastelsen av «de syv tider» i 1863 identifiserer ikke bare begynnelsen på prosessen med å forkaste de grunnleggende sannheter; den representerer også en forkastelse av Kristus. Slik det var med Kristi vitnesbyrd om den forkastede stein, identifiserer også Peter at en av profetiene knyttet til grunnsteinen er at den til sist skulle bli «hjørnesteinen».

> Wherefore also it is contained in the scripture, Behold, I lay in Sion a chief corner stone, elect, precious: and he that believeth on him shall not be confounded. Unto you therefore which believe he is precious: but unto them which be disobedient, the stone which the builders disallowed, the same is made the head of the corner, And a stone of stumbling, and a rock of offence, even to them which stumble at the word, being disobedient: whereunto also they were appointed. But ye are a chosen generation, a royal priesthood, an holy nation, a peculiar people; that ye should show forth the praises of him who hath called you out of darkness into his marvellous light: Which in time past were not a people, but are now the people of God: which had not obtained mercy, but now have obtained mercy. 1 Peter 2:6–8.

> Derfor heter det også i Skriften: Se, jeg legger i Sion en hovedhjørnestein, utvalgt, dyrebar; og den som tror på ham, skal slett ikke bli til skamme. For dere som tror, er han altså dyrebar; men for dem som er ulydige, er den stein som bygningsmennene forkastet, blitt selve hjørnesteinen, og en snublestein og en anstøtsklippe for dem som snubler på ordet ved å være ulydige; og til dette ble de også satt. Men dere er en utvalgt slekt, et kongelig presteskap, et hellig folk, et eiendomsfolk, for at dere skal forkynne hans storverk, han som kalte dere ut av mørket inn i sitt underfulle lys. Dere som før ikke var et folk, er nå Guds folk; dere som ikke hadde fått miskunn, har nå fått miskunn. 1 Peter 2:6–8.

The foundation stone in the beginning of Adventism, becomes the head of the corner. Isaiah is in agreement with Christ and Peter, and Isaiah uses the foundation stone to represent a covenant people who are being passed by for a new covenant people. In his testimony he represents a class that has made a covenant with death, and who have received a lie. The lie they receive, is the lie that Paul identifies as bringing strong delusion upon those that make a covenant with death, because they did not receive the love of the truth.

Grunnsteinen ved adventismens begynnelse blir hjørnesteinen. Jesaja er enig med Kristus og Peter, og Jesaja bruker grunnsteinen til å fremstille et paktsfolk som blir forbigått til fordel for et nytt paktsfolk. I sitt vitnesbyrd fremstiller han en gruppe som har inngått en pakt med døden, og som har tatt imot en løgn. Løgnen de tar imot, er den løgnen Paulus identifiserer som den som bringer kraftig villfarelse over dem som inngår en pakt med døden, fordi de ikke tok imot kjærlighet til sannheten.

> Wherefore hear the word of the Lord, ye scornful men, that rule this people which is in Jerusalem. Because ye have said, We have made a covenant with death, and with hell are we at agreement; when the overflowing scourge shall pass through, it shall not come unto us: for we have made lies our refuge, and under falsehood have we hid ourselves: Therefore thus saith the Lord God, Behold, I lay in Zion for a foundation a stone, a tried stone, a precious corner stone, a sure foundation: he that believeth shall not make haste. Judgment also will I lay to the line, and righteousness to the plummet: and the hail shall sweep away the refuge of lies, and the waters shall overflow the hiding place. And your covenant with death shall be disannulled, and your agreement with hell shall not stand; when the overflowing scourge shall pass through, then ye shall be trodden down by it. Isaiah 28:14–18.

> Derfor, hør Herrens ord, dere spottere, som hersker over dette folket som er i Jerusalem. Fordi dere har sagt: Vi har sluttet en pakt med døden, og med dødsriket har vi gjort avtale; når den oversvømmende svøpen farer fram, skal den ikke nå oss. For vi har gjort løgnen til vår tilflukt, og under falskhet har vi skjult oss. Derfor, så sier Herren Gud: Se, jeg legger i Sion en stein til grunnvoll, en prøvet stein, en kostelig hjørnestein, en sikker grunnvoll; den som tror, skal ikke flykte i hast. Jeg vil gjøre retten til målesnor og rettferdigheten til lodd. Haglet skal feie bort løgnens tilflukt, og vannene skal oversvømme skjulestedet. Deres pakt med døden skal bli opphevet, og deres avtale med dødsriket skal ikke bli stående. Når den oversvømmende svøpen farer fram, da skal dere bli nedtrampet av den. Jesaja 28:14–18.

The “seven times” has been hidden under falsehoods, and when God passes by His former covenant people and enters into covenant with the one hundred and forty-four thousand, the stone that was formerly the rejected corner stone will ascend to be the “head” of the corner. For those that understand this truth, it is precious, and for those that don’t, the stone that becomes the head of the corner, not only crushes them, but it metaphorically becomes their headstone.

De «sju tider» har vært skjult under løgner, og når Gud går forbi sitt tidligere paktsfolk og inngår pakt med de hundre og førtifire tusen, skal den steinen som tidligere var den forkastede hjørnestein, stige opp og bli hjørnens «hode». For dem som forstår denne sannheten, er den dyrebar, og for dem som ikke gjør det, blir steinen som blir hjørnens hode, ikke bare til knuselse for dem, men blir også billedlig talt deres gravstein.

In the book of Daniel, in chapter eight and verse nineteen, we find the “last end” of the indignation, thus identifying that there must also be a “first end” of the indignation. The period of time from 677 BC, until October 22, 1844 represents the period of time that the sanctuary (and host) would be tread down. But the papacy was to prosper until the indignation was accomplished, according to Daniel chapter eleven, and verse thirty-six. If the end of the indignation of chapter eight, represents the end of a period of time, then the end of the indignation of chapter eleven, also represents the end of a period of time. This is what the Bible clearly teaches, though this truth has been covered up with lies by those who have made a covenant with death.

I Daniels bok, i kapittel åtte og vers nitten, finner vi «den siste enden» på harmen, og dermed identifiseres det at det også må finnes en «første ende» på harmen. Tidsperioden fra 677 f.Kr. til 22. oktober 1844 representerer den tidsperioden da helligdommen (og hæren) skulle bli tråkket ned. Men pavedømmet skulle ha framgang inntil harmen var fullbyrdet, ifølge Daniel kapittel elleve, vers trettiseks. Dersom enden på harmen i kapittel åtte representerer slutten på en tidsperiode, da representerer også enden på harmen i kapittel elleve slutten på en tidsperiode. Dette er hva Bibelen tydelig lærer, selv om denne sannheten er blitt tildekket med løgner av dem som har sluttet en pakt med døden.

The end of both indignations represent the end of an identical period of time, for both were a fulfillment of the same curse of twenty-five hundred and twenty years of scattering, captivity and slavery. The northern kingdom first suffered the scattering, captivity and slavery of the “seven times,” when in 723 BC, the king of Assyria took them captive. The southern kingdom suffered the same fate in 677 BC. Jeremiah confirms this fact.

Enden på begge harmene representerer avslutningen på en identisk tidsperiode, for begge var en oppfyllelse av den samme forbannelsen på to tusen fem hundre og tjue år med adspredelse, fangenskap og slaveri. Det nordlige riket led først adspredelsen, fangenskapet og slaveriet i de «sju tider», da Assyrias konge i 723 f.Kr. førte dem bort i fangenskap. Det sørlige riket led den samme skjebnen i 677 f.Kr. Jeremia bekrefter dette faktum.

> Israel is a scattered sheep; the lions have driven him away: first the king of Assyria hath devoured him; and last this Nebuchadnezzar king of Babylon hath broken his bones. Jeremiah 50:17.

> Israel er et bortspredt får; løvene har drevet ham bort; først fortærte Assyrs konge ham, og til sist har denne Nebukadnesar, Babylons konge, knust hans ben. Jeremia 50:17.

Jeremiah is identifying a progressive judgment. The Assyrians remove the northern kingdom in 723 BC, then they take Manasseh to Babylon, their capital city, in 677 BC. Then Nebuchadnezzar takes Jehoiakim, thus marking the beginning of the seventy years of captivity in 606 BC. Then Nebuchadnezzar takes Zedekiah and destroys Jerusalem in 586 BC.

Jeremia påviser en fremadskridende dom. Assyrerne bortfører nordriket i 723 f.Kr., deretter fører de Manasse til Babylon, sin hovedstad, i 677 f.Kr. Så bortfører Nebukadnesar Jojakim, og dermed markeres begynnelsen på de sytti årene i fangenskap i 606 f.Kr. Deretter bortfører Nebukadnesar Sidkia og ødelegger Jerusalem i 586 f.Kr.

The southern kingdom had been warned that they would suffer the same fate as the northern kingdom if they continued in their rebellion. The judgment of the northern kingdom would be accomplished upon the southern kingdom, and the symbol of that judgment was a line that was to be stretched over Judah. In Isaiah’s testimony, it was simply the “line,” but in the following passage, the “line” is the “line of Samaria.”

Det sørlige riket var blitt advart om at de ville lide den samme skjebne som det nordlige riket dersom de fortsatte i sitt opprør. Dommen over det nordlige riket skulle fullbyrdes over det sørlige riket, og symbolet på den dommen var en snor som skulle strekkes ut over Juda. I Jesajas vitnesbyrd var det ganske enkelt «snoren», men i det følgende avsnittet er «snoren» «Samarías snor».

> Therefore thus saith the Lord God of Israel, Behold, I am bringing such evil upon Jerusalem and Judah, that whosoever heareth of it, both his ears shall tingle. And I will stretch over Jerusalem the line of Samaria, and the plummet of the house of Ahab: and I will wipe Jerusalem as a man wipeth a dish, wiping it, and turning it upside down. And I will forsake the remnant of mine inheritance, and deliver them into the hand of their enemies; and they shall become a prey and a spoil to all their enemies; Because they have done that which was evil in my sight, and have provoked me to anger, since the day their fathers came forth out of Egypt, even unto this day. 2 Kings 21:12–15.

> Derfor sier Herren, Israels Gud: Se, jeg fører slik ulykke over Jerusalem og Juda at det skal ringe i begge ørene på hver den som hører om det. Og jeg vil strekke ut over Jerusalem Samarias målesnor og Akabs hus’ loddline; og jeg vil tørke Jerusalem rent, slik en mann tørker et fat, idet han tørker det og vender det opp ned. Og jeg vil forlate resten av min arv og overgi dem i deres fienders hånd; og de skal bli til rov og bytte for alle sine fiender; fordi de har gjort det som var ondt i mine øyne og egget meg til vrede fra den dag deres fedre drog ut av Egypt, og helt til denne dag. 2 Kong 21:12–15.

There are two prophetic expressions in the verses just cited that must be considered. The first is the tingling of the ears, and the other is the plummet. In these verses the line of Samaria is also identified as the plummet of the house of Ahab. The line and the plummet are instruments of judgment, which are used in the building process. In the verses, they identify that the same judgment that was carried out against the northern kingdom, represented as Samaria and the house of Ahab, would be brought upon Judah and Jerusalem. When the warning was set forth, the northern kingdom of Israel had already been invaded, conquered, destroyed and taken into slavery. The message of God’s judgment produces the tingling of the ears of those that hear the warning. Both the plummet and the tingling of the ears are found three times each in the Scriptures. In each case, they represent God’s indignation against His own people.

Det finnes to profetiske uttrykk i de versene som nettopp er sitert, som må overveies. Det første er at ørene klirrer, og det andre er loddsnoren. I disse versene blir også Samarias målesnor identifisert som Akabs hus’ loddsnor. Målesnoren og loddsnoren er domsinstrumenter som brukes i byggeprosessen. I versene angir de at den samme dom som ble fullbyrdet over det nordlige riket, fremstilt som Samaria og Akabs hus, ville bli ført over Juda og Jerusalem. Da advarselen ble fremsatt, var Israels nordlige rike allerede blitt invadert, beseiret, ødelagt og ført bort i fangenskap. Budskapet om Guds dom får ørene til å klirre hos dem som hører advarselen. Både loddsnoren og det at ørene klirrer forekommer tre ganger hver i Skriftene. I hvert tilfelle representerer de Guds harme mot sitt eget folk.

> And the Lord came, and stood, and called as at other times, Samuel, Samuel. Then Samuel answered, Speak; for thy servant heareth. And the Lord said to Samuel, Behold, I will do a thing in Israel, at which both the ears of every one that heareth it shall tingle. In that day I will perform against Eli all things which I have spoken concerning his house: when I begin, I will also make an end. 1 Samuel 3:10–12.

> Og Herren kom og ble stående, og ropte som de andre gangene: Samuel, Samuel! Da svarte Samuel: Tal, for din tjener hører. Og Herren sa til Samuel: Se, jeg vil gjøre en gjerning i Israel som skal få det til å ringe i ørene på hver den som hører om den. På den dag vil jeg fullbyrde over Eli alt det jeg har talt om hans hus; fra det jeg begynner, vil jeg også fullføre det. 1 Samuel 3:10–12.

The overthrow of Eli’s house is the prophecy that would make both ears tingle in anyone who heard it. The tingling of the ears, in the time of Samuel symbolizes the passing by of the house of Eli. The fulfillment of the prediction given to Samuel was the overthrow of Eli’s house and the establishment of Samuel as the prophet. Samuel represents a people who as Peter says, in times past were not the people of God, but now are, for when Samuel was established as prophet, the house of Eli was destroyed. Jeremiah also proclaims a judgment against the leadership of Jerusalem that causes ears to tingle.

Omveltningen av Elis hus er den profetien som ville få det til å dirre i begge ører på enhver som hørte den. Ørenes dirring symboliserer, på Samuels tid, at Elis hus går forbi. Oppfyllelsen av forutsigelsen som ble gitt Samuel, var omveltningen av Elis hus og stadfestelsen av Samuel som profet. Samuel representerer et folk som, slik Peter sier, før i tiden ikke var Guds folk, men nå er det; for da Samuel ble stadfestet som profet, ble Elis hus ødelagt. Jeremia forkynner også en dom over Jerusalems lederskap som får ørene til å dirre.

> And say, Hear ye the word of the Lord, O kings of Judah, and inhabitants of Jerusalem; Thus saith the Lord of hosts, the God of Israel; Behold, I will bring evil upon this place, the which whosoever heareth, his ears shall tingle. Jeremiah 19:3.

> Og si: Hør Herrens ord, dere Judas konger og Jerusalems innbyggere! Så sier hærskarenes Herre, Israels Gud: Se, jeg vil føre ulykke over dette sted, så det skal ringe for ørene på hver den som hører det. Jeremia 19:3.

All three references to ears tingling are associated with a covenant people who have made a covenant with death and are thereafter invaded, conquered, destroyed, scattered, and taken into slavery. The tingling ears is a symbol of the judgment of God’s indignation, and the symbol of that judgment is also represented three times in the Scriptures, with the word “plummet.” We have already read it in second Kings and Isaiah, but there is one other reference of the “plummet” in the Scriptures, and in that reference the word plummet is translated from a different Hebrew word, than the previous two references.

Alle tre henvisningene til ører som klinger, er knyttet til et paktsfolk som har inngått en pakt med døden og deretter blir invadert, erobret, ødelagt, spredt og ført i slaveri. De klingende ørene er et symbol på dommen under Guds harme, og symbolet på denne dommen blir også fremstilt tre ganger i Skriftene med ordet «lodd». Vi har allerede lest det i Andre Kongebok og Jesaja, men det finnes én annen henvisning til «loddet» i Skriftene, og i den henvisningen er ordet lodd oversatt fra et annet hebraisk ord enn i de to foregående henvisningene.

> And the angel that talked with me came again, and waked me, as a man that is wakened out of his sleep, And said unto me, What seest thou? And I said, I have looked, and behold a candlestick all of gold, with a bowl upon the top of it, and his seven lamps thereon, and seven pipes to the seven lamps, which are upon the top thereof: And two olive trees by it, one upon the right side of the bowl, and the other upon the left side thereof. So I answered and spake to the angel that talked with me, saying, What are these, my lord? Then the angel that talked with me answered and said unto me, Knowest thou not what these be? And I said, No, my lord. Then he answered and spake unto me, saying, This is the word of the Lord unto Zerubbabel, saying, Not by might, nor by power, but by my spirit, saith the Lord of hosts. Who art thou, O great mountain? before Zerubbabel thou shalt become a plain: and he shall bring forth the headstone thereof with shoutings, crying, Grace, grace unto it. Moreover the word of the Lord came unto me, saying, The hands of Zerubbabel have laid the foundation of this house; his hands shall also finish it; and thou shalt know that the Lord of hosts hath sent me unto you. For who hath despised the day of small things? for they shall rejoice, and shall see the plummet in the hand of Zerubbabel with those seven; they are the eyes of the Lord, which run to and fro through the whole earth. Then answered I, and said unto him, What are these two olive trees upon the right side of the candlestick and upon the left side thereof? And I answered again, and said unto him, What be these two olive branches which through the two golden pipes empty the golden oil out of themselves? And he answered me and said, Knowest thou not what these be? And I said, No, my lord. Then said he, These are the two anointed ones, that stand by the Lord of the whole earth. Zechariah 4:1–14.

> Og engelen som talte med meg, kom igjen og vekket meg, som en mann som vekkes av sin søvn. Og han sa til meg: Hva ser du? Og jeg sa: Jeg har sett, og se, en lysestake helt av gull, med en skål øverst på den, og dens sju lamper på den, og sju rør til de sju lampene som er øverst på den. Og to oliventrær stod ved den, ett på høyre side av skålen og det andre på venstre side av den. Da tok jeg til orde og sa til engelen som talte med meg: Hva er disse, min herre? Da svarte engelen som talte med meg, og sa til meg: Vet du ikke hva dette er? Og jeg sa: Nei, min herre. Da svarte han og talte til meg og sa: Dette er Herrens ord til Serubabel: Ikke ved makt og ikke ved kraft, men ved min Ånd, sier hærskarenes Herre. Hvem er du, du store fjell? For Serubabel skal du bli til en slette; og han skal føre fram toppsteinen under jubelrop: Nåde, nåde over den! Og Herrens ord kom videre til meg og sa: Serubabels hender har grunnlagt dette huset; hans hender skal også fullføre det, og du skal kjenne at hærskarenes Herre har sendt meg til dere. For hvem har foraktet den lille begynnelses dag? For de skal glede seg og se loddsnoren i Serubabels hånd, disse sju; de er Herrens øyne, som farer fram og tilbake over hele jorden. Så tok jeg til orde og sa til ham: Hva er disse to oliventrærne på høyre side av lysestaken og på venstre side av den? Og jeg tok til orde igjen og sa til ham: Hva er disse to oljekvistene som gjennom de to gyldne rørene tømmer den gylne oljen ut av seg selv? Og han svarte meg og sa: Vet du ikke hva disse er? Og jeg sa: Nei, min herre. Da sa han: Dette er de to salvede, som står hos all jordens Herre. Sakarja 4:1–14.

The word translated as “plummet” in second Kings and Isaiah twenty-eight, is “mishqâl” and it means a weight. In both passages a weight (plummet) was going to be added to the line. The weight is what is used in a scale, and represents judgment. The line with a weight is a line of judgment. The line of Samaria was the period of “seven times,” or twenty-five hundred and twenty years. The same period of time was going to be placed upon the southern kingdom that had been brought upon the northern kingdom. The ending of either line is identified in the book of Daniel as either the end of the last indignation or the end of the first indignation. The period is represented in Daniel as the period when Jerusalem and the host were to be trodden down by the two desolating powers of paganism and papalism. Both periods would begin when their respective capital cities were invaded, conquered, destroyed and their citizens carried into slavery.

Ordet som er oversatt med «lodd» i Andre Kongebok og Jesaja tjueåtte, er «mishqâl», og det betyr en vekt. I begge tekstavsnitt skulle en vekt (lodd) legges til linjen. Vekten er det som brukes i en vekt, og representerer dom. Linjen med en vekt er en domslinje. Samarias linje var perioden med «sju tider», eller to tusen fem hundre og tjue år. Den samme tidsperioden skulle legges på det sørlige riket, slik den var blitt lagt på det nordlige riket. Enden på hver av linjene blir i Daniels bok identifisert som enten slutten på den siste harme eller slutten på den første harme. Perioden fremstilles i Daniel som den tiden da Jerusalem og hæren skulle bli nedtrådt av de to ødeleggende maktene hedenskapet og pavedømmet. Begge periodene skulle begynne når deres respektive hovedsteder ble invadert, erobret, ødelagt, og deres innbyggere ført bort i slaveri.

But in Zechariah, the word “plummet” is formed by the combination of two Hebrew words. The first word is “‘eben”, and it means “to build”, and it also means “a stone”. It means “a building stone”. That word is then combined with the Hebrew word “bedı̂yl”, which means “to divide or separate”. The “plummet” in Zechariah, is the stone that is built upon and produces a separation and division. The division is between two classes of worshippers; one class that rejoices when they see the stone, make it the head of their corner, and build upon it, and the other that doesn’t see it, rejects it, stumbles over it, and is finally crushed by it, which then becomes their headstone or tombstone. One class makes a covenant with life, the other a covenant of death.

Men i Sakarja er ordet «loddsnor» dannet ved sammensetningen av to hebraiske ord. Det første ordet er «’eben», og det betyr «å bygge», og det betyr også «en stein». Det betyr «en byggestein». Dette ordet er deretter satt sammen med det hebraiske ordet «bedı̂yl», som betyr «å dele eller å skille». «Loddsnoren» i Sakarja er steinen som det bygges på, og som frembringer en adskillelse og en deling. Delingen er mellom to klasser av tilbedere; én klasse som gleder seg når de ser steinen, gjør den til sitt hjørnes hode og bygger på den, og den andre som ikke ser den, forkaster den, snubler over den og til sist blir knust av den, som da blir deres gravstein eller minnestein. Den ene klassen inngår en pakt med livet, den andre en pakt med døden.

In the history of Zechariah, ancient Israel had just come out of Babylon to rebuild and restore Jerusalem. Zerubbabel was appointed the governor, and was to oversee the work. He laid the foundation stone at the beginning of the work and he placed the headstone, or capstone, at the end of the work. Zerubbabel means “the offspring of Babylon”. All the prophecies are identifying the last days, and Zerubbabel’s name is the symbol of the history of the first angel’s message when the foundation stone was laid, and his name is also the symbol of the third angel’s message, when the headstone, or capstone, is placed. The manifestation of the outpouring of the Holy Spirit in either the first movement or the second movement is represented by Zerubbabel’s name (offspring of Babylon), for it represents the message which calls for the final generation of the “offspring of Babylon”, to come out. It represents the message of the Midnight Cry that took place in the first movement, and that is about to take place in the last movement of the Loud Cry.

I Sakarias’ historie hadde det gamle Israel nettopp kommet ut av Babylon for å gjenoppbygge og gjenreise Jerusalem. Serubabel ble innsatt som stattholder og skulle føre tilsyn med arbeidet. Han la grunnsteinen ved begynnelsen av arbeidet, og han satte toppsteinen, eller hjørnesteinen, på plass ved slutten av arbeidet. Serubabel betyr «Babylons avkom». Alle profetiene peker ut de siste dager, og Serubabels navn er symbolet på historien om den første engels budskap da grunnsteinen ble lagt, og hans navn er også symbolet på den tredje engels budskap, når toppsteinen, eller hjørnesteinen, blir satt på plass. Åpenbarelsen av Den Hellige Ånds utgytelse, enten i den første bevegelsen eller i den andre bevegelsen, er framstilt ved Serubabels navn (Babylons avkom), for det representerer budskapet som kaller den siste generasjon av «Babylons avkom» til å komme ut. Det representerer budskapet om Midnattropet som fant sted i den første bevegelsen, og som er i ferd med å finne sted i den siste bevegelsen av Det Høye Rop.

The two olive trees, two olive branches, and the two anointed ones that represent the vessels into which the two golden pipes empty the oil into:

De to oliventrærne, de to olivengrenene og de to salvede som representerer karene som de to gullrørene tømmer oljen inn i:

> “The anointed ones standing by the Lord of the whole earth, have the position once given to Satan as covering cherub. By the holy beings surrounding his throne, the Lord keeps up a constant communication with the inhabitants of the earth. The golden oil represents the grace with which God keeps the lamps of believers supplied, that they shall not flicker and go out. Were it not that this holy oil is poured from heaven in the messages of God’s Spirit, the agencies of evil would have entire control over men.

> «De salvede, som står hos all jordens Herre, innehar den stilling som en gang ble gitt Satan som den dekkende kjerub. Ved de hellige vesener som omgir hans trone, opprettholder Herren en stadig forbindelse med jordens innbyggere. Den gyldne olje representerer den nåde som Gud holder de troendes lamper forsynt med, så de ikke skal blafre og slukne. Dersom ikke denne hellige olje ble utøst fra himmelen gjennom budskapene fra Guds Ånd, ville ondskapens makter ha fullstendig herredømme over menneskene.»

> “God is dishonored when we do not receive the communications which he sends us. Thus we refuse the golden oil which he would pour into our souls to be communicated to those in darkness. When the call shall come, ‘Behold, the bridegroom cometh; go ye out to meet him,’ those who have not received the holy oil, who have not cherished the grace of Christ in their hearts, will find, like the foolish virgins, that they are not ready to meet their Lord. They have not, in themselves, the power to obtain the oil, and their lives are wrecked. But if God’s Holy Spirit is asked for, if we plead, as did Moses, ‘Show me thy glory,’ the love of God will be shed abroad in our hearts. Through the golden pipes, the golden oil will be communicated to us. ‘Not by might, nor by power, but by my Spirit, saith the Lord of Hosts.’ By receiving the bright beams of the Sun of Righteousness, God’s children shine as lights in the world.” Review and Herald, July 20, 1897.

> «Gud blir vanæret når vi ikke tar imot de budskapene han sender oss. Slik avviser vi den gyldne oljen som han vil utøse i våre sjeler for å bli formidlet til dem som er i mørket. Når ropet lyder: ‘Se, brudgommen kommer; gå ut for å møte ham,’ vil de som ikke har mottatt den hellige oljen, som ikke har næret Kristi nåde i sine hjerter, oppdage, lik de dårlige jomfruene, at de ikke er rede til å møte sin Herre. De har ikke i seg selv makt til å skaffe oljen, og deres liv går til grunne. Men dersom det blir bedt om Guds Hellige Ånd, dersom vi bønnfaller, slik Moses gjorde: ‘La meg få se din herlighet,’ da vil Guds kjærlighet bli utøst i våre hjerter. Gjennom de gyldne rørene vil den gyldne oljen bli meddelt oss. ‘Ikke ved makt og ikke ved kraft, men ved min Ånd, sier Herren, hærskarenes Gud.’ Ved å ta imot de klare strålene fra Rettferdighetens Sol skinner Guds barn som lys i verden.» Review and Herald, 20. juli 1897.

Zechariah had repeatedly asked who the two olive trees were, thus drawing attention to the various symbols of the two witnesses. Sister White identifies the two olive trees as the two witnesses of Revelation eleven.

Sakarja hadde gjentatte ganger spurt hvem de to oliventrærne var, og rettet dermed oppmerksomheten mot de ulike symbolene på de to vitnene. Søster White identifiserer de to oliventrærne som de to vitnene i Åpenbaringen elleve.

> “Concerning the two witnesses the prophet declares further: ‘These are the two olive trees, and the two candlesticks standing before the God of the earth.’ ‘Thy word,’ said the psalmist, ‘is a lamp unto my feet, and a light unto my path.’ Revelation 11:4; Psalm 119:105. The two witnesses represent the Scriptures of the Old and the New Testament.” The Great Controversy, 267.

> «Angående de to vitnene erklærer profeten videre: ‘Dette er de to oljetrærne og de to lysestakene som står for jordens Gud.’ ‘Ditt ord,’ sa salmisten, ‘er en lykt for min fot og et lys på min sti.’ Åpenbaringen 11:4; Salme 119:105. De to vitnene representerer Skriftene i Det gamle og Det nye testamente.» The Great Controversy, 267.

Zechariah had wanted to understand who these two witnesses were. In the French Revolution they were the Old and New Testaments. They were represented as Moses and Elijah that were slain in the street by the beast that ascended out of the bottomless pit. They represent the ministry of Future for America that was slain on July 18, 2020.

Sakarja hadde ønsket å forstå hvem disse to vitnene var. I den franske revolusjon var de Det gamle og Det nye testamentet. De ble fremstilt som Moses og Elia, som ble drept på gaten av dyret som steg opp av avgrunnen. De representerer Future for Americas tjeneste, som ble drept den 18. juli 2020.

In the beginning of the chapter, after Zechariah is awakened, when the dead dry bones are brought together, but not yet alive, Gabriel asks “What seest thou?” Zechariah describes what he has seen, and then asks “What are these my lord?” Gabriel emphasizes the subject of the question, by answering Zechariah’s question with a question. He asks Zechariah, “Knowest thou not what these be?” Gabriel then answers “This is the word of the Lord unto Zerubbabel, saying, Not by might, nor by power, but by my spirit, saith the Lord of hosts.”

I begynnelsen av kapitlet, etter at Sakarja er vekket, når de døde, tørre ben blir ført sammen, men ennå ikke levende, spør Gabriel: «Hva ser du?» Sakarja beskriver hva han har sett, og spør deretter: «Hva er disse, min herre?» Gabriel understreker emnet for spørsmålet ved å besvare Sakarjas spørsmål med et spørsmål. Han spør Sakarja: «Vet du ikke hva disse er?» Gabriel svarer så: «Dette er Herrens ord til Serubabel, som lyder: Ikke ved makt og ikke ved kraft, men ved min Ånd, sier Herren, hærskarenes Gud.»

The Word of the Lord that was given to Zerubbabel was, “Not by might, nor by power, but by my spirit. Who art thou, O great mountain? before Zerubbabel thou shalt become a plain: and he shall bring forth the headstone thereof with shoutings, crying, Grace, grace unto it.”

Herrens ord som kom til Serubabel, var: «Ikke ved makt og ikke ved kraft, men ved min Ånd. Hvem er du, du store fjell? For Serubabel skal du bli til en slette; og han skal føre fram dens hovedhjørnestein under jubelrop med ordene: Nåde, nåde være med den!»

Zerubbabel, the governor, represents the messenger that prepares the way in the beginning and ending history, before whom the mountain becomes as a plain. Isaiah identifies the work of the same messenger and says he will “make straight in the desert a highway for our God,” and that he will cause “every valley” to “be exalted.” He will also cause “every mountain and hill” to “be made low,” for the “great mountain” before governor Zerubbabel “shall become a plain.”

Serubabel, stattholderen, representerer den budbærer som bereder veien i den begynnende og avsluttende historie, og for hans åsyn blir fjellet til en slette. Jesaja identifiserer den samme budbærers gjerning og sier at han skal «gjøre jevn i ødemarken en kongevei for vår Gud», og at han skal la «hver dal» «opphøyes». Han skal også la «hvert fjell og hver haug» «senkes», for det «store fjell» foran stattholderen Serubabel «skal bli til en slette».

William Miller’s message of the “seven times” was given him by God. Zerubbabel represents William Miller who placed the foundation stone of the “seven times,” and he also represents the hands that “shall bring forth the headstone” with “shouting, crying, Grace, Grace unto it.” The doubling of the word “grace,” represents the message of the Midnight Cry. The “shouting” represents the same message as represented by the loud cry of the third angel and the “crying” represents the Midnight Cry. The entire passage is about the Midnight Cry message. It is about the virgins that were asleep in death on the streets of Revelation eleven, that runs through the valley of dead dry bones. It is about the resurrection of the dead dry bones, and it is about the prophetic role of the “plummet” that the wise virgins see that causes them to rejoice.

William Millers budskap om de «sju tider» ble gitt ham av Gud. Serubabel representerer William Miller, som la grunnsteinen til de «sju tider», og han representerer også de hender som «skal føre fram toppsteinen» med «jubelrop og rop: Nåde, nåde over den.» Fordoblingen av ordet «nåde» representerer budskapet om midnattsropet. «Jubelropet» representerer det samme budskap som er fremstilt ved den tredje engels høye rop, og «ropet» representerer midnattsropet. Hele avsnittet handler om midnattsropets budskap. Det handler om jomfruene som sov i døden på gatene i Åpenbaringen elleve, som løper gjennom dalen med de døde, tørre ben. Det handler om oppstandelsen av de døde, tørre ben, og det handler om den profetiske rollen til «loddsnoren» som de vise jomfruene ser, og som får dem til å glede seg.

Then Zechariah says, “moreover.” Moreover, means to place the following passage over the top of the previous passage. It is a reference to the prophetic principle of line upon line. The previous dialogue identified the awakening at midnight of God’s people, represented by Zechariah. The previous dialogue repeatedly emphasized the desire of God’s people in the last days to understand who the two witnesses of Revelation eleven are. The previous dialogue identified that Zerubbabel represents the work in the first movement and also the work in the last movement. It identified Zerubbabel’s “hands” (representing human power), were to lay the foundation stone and the headstone, but the work of his hands was and is only accomplished through the divine power of the Comforter.

Deretter sier Sakarja: «dessuten». «Dessuten» betyr å legge det følgende avsnittet over det foregående avsnittet. Det er en henvisning til det profetiske prinsippet om linje på linje. Den foregående samtalen identifiserte Guds folks oppvåkning ved midnatt, representert ved Sakarja. Den foregående samtalen understreket gjentatte ganger Guds folks ønske i de siste dager om å forstå hvem de to vitnene i Åpenbaringen elleve er. Den foregående samtalen identifiserte at Serubabel representerer verket i den første bevegelsen og også verket i den siste bevegelsen. Den identifiserte at Serubabels «hender» (som representerer menneskelig kraft) skulle legge grunnsteinen og hovedhjørnesteinen, men at hans henders verk var og er bare fullbrakt gjennom Trøsterens guddommelige kraft.

The dialogue that followed, which is to be placed over the previous dialogue, identifies that when the “hands of Zerubbabel” are finishing the work, then God’s people in the last days, will “know that the Lord” “sent” Gabriel, the light bearer “unto” God’s people. They will recognize the heavenly communication process that is the first truth represented in connection with the Revelation of Jesus Christ. To refuse the message and work of Zerubbabel, is to refuse the message that comes from Gabriel, which he received from Christ, which He in turn received from the Father.

Den påfølgende dialogen, som skal plasseres over den foregående dialogen, identifiserer at når «Serubabels hender» fullfører verket, da vil Guds folk i de siste dager «vite at Herren» har «sendt» Gabriel, lysbæreren, «til» Guds folk. De vil erkjenne den himmelske kommunikasjonsprosessen som er den første sannhet fremstilt i forbindelse med Jesu Kristi åpenbaring. Å forkaste Serubabels budskap og verk, er å forkaste budskapet som kommer fra Gabriel, som han mottok fra Kristus, som Han igjen mottok fra Faderen.

Then the two classes of worshippers are defined. One class “hath despised the day of small things?” The other class “shall rejoice” when they “shall see the plummet in the hand of Zerubbabel with those seven” who “are the eyes of the Lord, which run to and fro through the whole earth.” Those that despise the day of small things, are despising the historical work of William Miller as represented by the “plummet.” They are contrasted with those who rejoice when they see the “plummet” in the hands of Zerubbabel. Zechariah’s “plummet” is the building stone that produces a division. One class despises the “plummet,” for they refuse to see that the “plummet” in the hand of Zerubbabel is with “those seven.” The word “seven” that is with the “plummet,” is the same Hebrew word that is translated as “seven times” in Leviticus twenty-six.

Deretter blir de to klasser av tilbedere definert. Den ene klasse «har foraktet den lille begynnelses dag?» Den andre klasse «skal glede seg» når de «skal se loddsnoren i Serubbabels hånd sammen med disse sju», som «er Herrens øyne, som farer omkring over hele jorden». De som forakter den lille begynnelses dag, forakter William Millers historiske verk, slik det er fremstilt ved «loddsnoren». De står i motsetning til dem som gleder seg når de ser «loddsnoren» i Serubbabels hender. Sakarjas «loddsnor» er byggesteinen som frembringer en adskillelse. Den ene klasse forakter «loddsnoren», for de nekter å se at «loddsnoren» i Serubbabels hånd er sammen med «disse sju». Ordet «sju», som står sammen med «loddsnoren», er det samme hebraiske ordet som er oversatt med «sju tider» i Tredje Mosebok tjueseks.

Then Zechariah repeats the fact that when he wakes up, he does not know who the two witnesses are. He therefore asks another time, “What are these two olive trees?” He repeats it again, questioning “What be these two olive branches which through the two golden pipes empty the golden oil out of themselves?” And Gabriel emphasizes the question by once again answering Zechariah’s question with a question, “Knowest thou not what these be?” to which Zechariah answers, “No.” Gabriel then says “These are the two anointed ones, that stand by the Lord of the whole earth.”

Deretter gjentar Sakarja det forhold at når han våkner, vet han ikke hvem de to vitnene er. Han spør derfor enda en gang: «Hva er disse to oliventrærne?» Han gjentar det på ny og spør: «Hva er disse to olivengrenene som gjennom de to gylne rørene tømmer den gylne oljen ut av seg selv?» Og Gabriel understreker spørsmålet ved nok en gang å besvare Sakarjas spørsmål med et spørsmål: «Vet du ikke hva disse er?», hvortil Sakarja svarer: «Nei.» Gabriel sier da: «Dette er de to salvede, som står hos Herren over hele jorden.»

The chapter begins with Gabriel awakening Zechariah out of his sleep. Zechariah therefore represents the virgins that are awakened at midnight, and when those virgins are awakened, they are represented as having an overwhelming burden to understand what the two witnesses of Revelation chapter eleven represent. All the books of the Bible meet and end in the book of Revelation. All the prophets agree with one another, for God is not the author of confusion. All the prophets are speaking more about the last days, than the days in which they lived.

Kapittelet begynner med at Gabriel vekker Sakarja av hans søvn. Sakarja representerer derfor de jomfruene som blir vekket ved midnatt, og når disse jomfruene blir vekket, fremstilles de som bærere av en overveldende byrde for å forstå hva de to vitnene i Åpenbaringen kapittel elleve representerer. Alle Bibelens bøker møtes og ender i Åpenbaringens bok. Alle profetene stemmer overens med hverandre, for Gud er ikke forvirringens opphavsmann. Alle profetene taler mer om de siste dager enn om de dagene de selv levde i.

Gabriel employs the Alpha and Omega principle by identifying that Zerubbabel will begin and end the work of building the temple. His work is represented as laying the foundation stone at the beginning and the headstone at the end. Zerubbabel represents the movement of the Millerites and the movement of Future for America.

Gabriel anvender Alfa og Omega-prinsippet ved å fastslå at Serubabel skal begynne og fullføre arbeidet med å bygge templet. Hans verk fremstilles ved at han legger grunnsteinen i begynnelsen og sluttsteinen til sist. Serubabel representerer millerittenes bevegelse og Future for America-bevegelsen.

What Gabriel presents to Zechariah is that the work of the Midnight Cry, whether in the movement of the first angel or in the movement of the third angel, is accomplished with the power of the Holy Spirit.

Det Gabriel framholder for Sakarja, er at Midnattropets verk, enten det skjer i den første engels bevegelse eller i den tredje engels bevegelse, fullføres ved Den Hellige Ånds kraft.

While they lay dead in the street, the world rejoiced over their dead bodies, but when they arose, the world then feared and they rejoiced. They rejoice because they see the plummet of those “seven times” in the hand of Zerubbabel. The plummet is the stone that is built upon, which separates the wise from the foolish.

Mens de lå døde på gaten, gledet verden seg over deres døde legemer; men da de stod opp, fryktet verden, og de gledet seg. De gleder seg fordi de ser loddsnoren til de «sju tider» i Serubabels hånd. Loddsnoren er den stein det bygges på, som skiller de vise fra de dårlige.

Zechariah does not say “the seven,” he says, “those seven.” They see both twenty-five hundred and twenty years of scattering. The word translated as “seven” is the same word that is translated as “seven times” in Leviticus twenty-six, and represents “the curse” of slavery that was brought upon both the northern and southern kingdoms of Israel. The book of Daniel identifies “those seven” as a first and a last indignation.

Sakarja sier ikke «de sju», han sier «de sju der». De ser både to tusen fem hundre og tjue år med adspredelse. Ordet som er oversatt med «sju», er det samme ordet som er oversatt med «sju tider» i 3 Mosebok 26, og representerer «forbannelsen» av slaveri som ble brakt over både det nordlige og det sørlige riket i Israel. Daniels bok identifiserer «de sju der» som en første og en siste harme.

The foundation stone laid by William Miller was the “seven times,” and the headstone laid by the movement of the third angel is the “seven times.” Those that rejoice when they see “those seven” in the awakening of the Midnight Cry of the last days, will witness a division and separation of the precious and the vile. The precious will rejoice as they come into full unity, and the vile will find out too late that they have not the oil that has been coming down through the two golden pipes. The truth that causes the rejoicing for one class will be a stone of stumbling for the other class, though it was available to see for all that were willing to see.

Grunnsteinen som ble lagt av William Miller, var «de sju tider», og hovedsteinen som ble lagt av den tredje engels bevegelse, er «de sju tider». De som gleder seg når de ser «disse sju» i oppvåkningen ved de siste dagers midnattsrop, vil være vitne til en deling og atskillelse mellom det dyrebare og det usle. Det dyrebare vil fryde seg idet de kommer inn i full enhet, og det usle vil for sent oppdage at de ikke har oljen som har strømmet ned gjennom de to gyldne rør. Sannheten som volder glede for den ene klassen, vil være en snublestein for den andre klassen, skjønt den var tilgjengelig å se for alle som var villige til å se.

Just as the “seven times” became a test in the beginning in 1856, when Philadelphian Adventism transitioned unto Laodicean Adventism, the “seven times” is once again a test at the ending, right where Laodicean Adventism is transitioned unto Philadelphian Adventism. The test in the beginning was failed in 1863, with the rejection of the biblical doctrine of “seven times.” Those that fail the test at the ending in 2023, will do so for rejecting the experience demanded by the remedy identified by the “seven times” of Leviticus twenty-six.

Akkurat som de «sju tider» ble en prøve i begynnelsen i 1856, da filadelfisk adventisme gikk over til laodikeisk adventisme, er de «sju tider» atter en prøve ved avslutningen, nettopp der hvor laodikeisk adventisme går over til filadelfisk adventisme. Prøven i begynnelsen ble ikke bestått i 1863, ved forkastelsen av den bibelske læren om de «sju tider». De som ikke består prøven ved avslutningen i 2023, vil gjøre det ved å forkaste den erfaring som kreves av det botemiddel som er angitt ved de «sju tider» i Tredje Mosebok tjueseks.

It was important to identify that the book of Daniel fully upholds the “seven times,” before we begin to consider the prophetic message of the first six chapters of the book of Daniel, for chapters four and five are about the “seven times,” and they identify the beginning and ending of the two horns of the earth beast of Revelation chapter thirteen.

Det var viktig å fastslå at Daniels bok fullt ut stadfester de «sju tider», før vi begynner å betrakte det profetiske budskapet i de første seks kapitlene av Daniels bok; for kapitlene fire og fem handler om de «sju tider», og de angir begynnelsen og avslutningen på de to hornene til jorddyret i Åpenbaringen kapittel tretten.

We will begin our consideration of those first six chapters in the next article.

Vi vil begynne vår gjennomgang av disse seks første kapitlene i den neste artikkelen.

> “The light that Daniel received from God was given especially for these last days. The visions he saw by the banks of the Ulai and the Hiddekel, the great rivers of Shinar, are now in process of fulfillment, and all the events foretold will soon come to pass.

> «Det lyset som Daniel mottok fra Gud, ble gitt særlig for disse siste dager. De synene han så ved breddene av Ulai og Hiddekel, de store elvene i Sjinar, er nå i ferd med å oppfylles, og alle de hendelser som ble forutsagt, vil snart finne sted.

> “Consider the circumstances of the Jewish nation when the prophecies of Daniel were given.

> «Betrakt omstendighetene til den jødiske nasjonen da Daniels profetier ble gitt.

> “Let us give more time to the study of the Bible. We do not understand the word as we should. The book of Revelation opens with an injunction to us to understand the instruction that it contains. ‘Blessed is he that readeth, and they that hear the words of this prophecy,’ God declares, ‘and keep those things which are written therein: for the time is at hand.’ When we as a people understand what this book means to us, there will be seen among us a great revival. We do not understand fully the lessons that it teaches, notwithstanding the injunction given us to search and study it.

> «La oss vie mer tid til studiet av Bibelen. Vi forstår ikke Ordet slik vi burde. Johannes’ åpenbaring innledes med en formaning til oss om å forstå den undervisning den inneholder. ‘Salig er den som leser, og de som hører ordene i denne profeti,’ erklærer Gud, ‘og tar vare på det som der er skrevet; for tiden er nær.’ Når vi som folk forstår hva denne boken betyr for oss, vil det vise seg en stor vekkelse iblant oss. Vi forstår ikke fullt ut de lærdommer den gir, til tross for den formaning vi har fått om å granske og studere den.»

> “In the past teachers have declared Daniel and the Revelation to be sealed books, and the people have turned from them. The veil whose apparent mystery has kept many from lifting it, God’s own hand has withdrawn from these portions of His word. The very name ‘Revelation’ contradicts the statement that it is a sealed book. ‘Revelation’ means that something of importance is revealed. The truths of this book are addressed to those living in these last days. We are standing with the veil removed in the holy place of sacred things. We are not to stand without. We are to enter, not with careless, irreverent thoughts, not with impetuous footsteps, but with reverence and godly fear. We are nearing the time when the prophecies of the book of Revelation are to be fulfilled.” Testimonies to Ministers, 113.

> Tidligere har lærere erklært Daniel og Åpenbaringen for å være forseglede bøker, og folket har vendt seg bort fra dem. Sløret, hvis tilsynelatende hemmelighet har hindret mange i å løfte det, har Gud selv trukket bort fra disse delene av sitt ord. Selve navnet «Åpenbaringen» motsier påstanden om at den er en forseglet bok. «Åpenbaring» betyr at noe av betydning blir åpenbart. Sannhetene i denne boken er rettet til dem som lever i disse siste dager. Vi står, med sløret fjernet, på de hellige tings hellige sted. Vi skal ikke bli stående utenfor. Vi skal gå inn, ikke med skjødesløse, vanærbødige tanker, ikke med overilte skritt, men med ærbødighet og gudsfrykt. Vi nærmer oss den tid da profetiene i Åpenbaringens bok skal bli oppfylt.» Testimonies to Ministers, 113.

Back to Articles