Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Five

Joels bok og den laodikeiske syvendedags adventistkirke – Nummer fem

How Long? The Fifth Seal

Hvor lenge? Det femte segl

Author

Jeff Pippenger

Published

December 7, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

When “the light for that time is given” it is either “received” or “rejected.” The separation that is accomplished when the light is introduced is the work of the everlasting gospel, which includes not only the sealing of God’s people, but the separation of the wheat and the tares. The final testing and separation process began at 9/11, when the prophetic question asks, “how long?” and the prophetic answer is, “until the Sunday law.” The last mention of the symbol of “how long” is found in the fifth seal in the book of Revelation.

Når «lyset for den tid blir gitt», blir det enten «mottatt» eller «forkastet». Den adskillelsen som fullbyrdes når lyset blir innført, er den del av det evige evangeliums verk, som ikke bare omfatter beseglingen av Guds folk, men også utskillelsen av hveten og ugresset. Den endelige prøvings- og adskillelsesprosessen begynte ved 11. september, da det profetiske spørsmålet lyder: «hvor lenge?» og det profetiske svaret er: «inntil søndagsloven.» Den siste omtalen av symbolet «hvor lenge» finnes i det femte segl i Åpenbaringsboken.

> And when he had opened the fifth seal, I saw under the altar the souls of them that were slain for the word of God, and for the testimony which they held: And they cried with a loud voice, saying, How long, O Lord, holy and true, dost thou not judge and avenge our blood on them that dwell on the earth?

> Og da han åpnet det femte segl, så jeg under alteret sjelene av dem som var blitt drept for Guds ords skyld og for det vitnesbyrd de holdt fast ved. Og de ropte med høy røst og sa: Hvor lenge, Herre, du hellige og sanne, vil du vente med å dømme og hevne vårt blod på dem som bor på jorden?

> And white robes were given unto every one of them; and it was said unto them, that they should rest yet for a little season, until their fellowservants also and their brethren, that should be killed as they were, should be fulfilled. Revelation 6:9–11.

> Og det ble gitt dem alle hvite kjortler; og det ble sagt til dem at de ennå skulle hvile en liten stund, inntil også deres medtjenere og deres brødre, som skulle bli drept slik som de selv var blitt, skulle være fulltallige. Åpenbaringen 6:9–11.

Inspiration places the answer to the question of “how long” asked by the “souls of them that were slain” in future, when a second group of papal martyrs is made up. That begins at the Sunday law, and for this reason Sister White identifies Revelation chapter eighteen as the fulfilment of the second group of martyrs. There are two “voices” in the first five verses; the first voice marks 9/11 and the second voice calls men and women out of Babylon at the Sunday law. Sister White identifies the symbol of “how long” in the fifth seal with the first five verses of Revelation eighteen to outline 9/11 to the Sunday law. The focus is not on separation and sealing God’s people, but on the judgment of the papacy for murdering the martyrs of past history and those martyrs during the Sunday law crisis that make up the second group of papal martyrs.

Inspirasjonen plasserer svaret på spørsmålet om «hvor lenge», stilt av «sjeler av dem som var blitt drept», i fremtiden, når en annen gruppe av pavelige martyrer er fulltallig. Det begynner ved søndagsloven, og av denne grunn identifiserer søster White Åpenbaringen kapittel atten som oppfyllelsen av den andre gruppen martyrer. Det er to «røster» i de første fem versene; den første røsten markerer 11. september, og den andre røsten kaller menn og kvinner ut av Babylon ved søndagsloven. Søster White identifiserer symbolet «hvor lenge» i det femte segl med de første fem versene i Åpenbaringen atten for å skissere perioden fra 11. september til søndagsloven. Fokus er ikke på adskillelsen og beseglingen av Guds folk, men på dommen over pavedømmet for å ha myrdet martyrene i tidligere historie og de martyrer under søndagslovskrisen som utgjør den andre gruppen av pavelige martyrer.

> “When the fifth seal was opened, John the Revelator in vision saw beneath the altar the company that were slain for the Word of God and the testimony of Jesus Christ. After this came the scenes described in the eighteenth of Revelation, when those who are faithful and true are called out from Babylon. [Revelation 18:1–5, quoted.]” Manuscript Releases, volume 20, 14.

> «Da det femte segl ble åpnet, så Johannes åpenbareren i syn under alteret den skare som var blitt drept for Guds ords og Jesu Kristi vitnesbyrds skyld. Deretter kom de scener som er beskrevet i det attende kapittel i Åpenbaringen, da de som er trofaste og sanne, blir kalt ut fra Babylon. [Åpenbaringen 18,1–5, sitert.]» Manuscript Releases, bind 20, 14.

In the other passage where she identifies the martyrs of the fifth seal and the future and second group of martyrs who are made up in the Sunday law crisis, she says those scenes “would be in a period of time in the future.” The two voices of Revelation eighteen represent the “period of time in the future.” The first voice in the beginning at 9/11 and the second voice at the Sunday law

I det andre avsnittet, der hun identifiserer martyrene under det femte segl og den fremtidige og andre gruppen av martyrer som fullendes i søndagslovkrisen, sier hun at disse scenene «ville være i en fremtidig tidsperiode». De to røstene i Åpenbaringen atten representerer «den fremtidige tidsperiode». Den første røsten ved begynnelsen, ved 11. september, og den andre røsten ved søndagsloven.

> “‘And when he had opened the fifth seal, I saw under the altar the souls of them that were slain for the word of God, and for the testimony which they held: and they cried with a loud voice, saying, How long, O Lord, Holy and true, doest Thou not judge and avenge our blood on them that dwell on the earth? And white robes were given unto every one of them [They were pronounced pure and holy]; and it was said unto them, that they should rest yet for a little season, until their fellowservants also and their brethren, that should be killed as they were, should be fulfilled’ [Revelation 6:9–11]. Here were scenes presented to John that were not in reality but that which would be in a period of time in the future.

> «Da han åpnet det femte segl, så jeg under alteret sjelene til dem som var blitt drept for Guds ords skyld og for det vitnesbyrd som de hadde holdt fast ved. Og de ropte med høy røst og sa: Hvor lenge, Herre, du Hellige og Sanne, vil du vente med å dømme og hevne vårt blod på dem som bor på jorden? Og det ble gitt hver og en av dem hvite kjortler [De ble erklært rene og hellige]; og det ble sagt til dem at de ennå skulle hvile en liten stund, inntil også deres medtjenere og deres brødre, som skulle bli drept slik som de var blitt det, var fulltallige» [Åpenbaringen 6:9–11]. Her ble det fremstilt for Johannes scener som ikke var virkelighet da, men det som ville skje i en framtidig tidsperiode.

> “Revelation 8:1–4 quoted.” Manuscript Releases, volume 20, 197.

> «Åpenbaringen 8:1–4 sitert.» Manuscript Releases, bind 20, 197.

Sister White associates the fulfillment of the formation of the second group of martyrs in the future and in the other passage she quotes Revelation 18:1–5, which identifies a voice in the first three verses and another voice in verses four and five. The first voice marks 9/11 when the great buildings of New York came down and the second voice is the Sunday law when God’s other flock is called out of Babylon. In the second passage she refers to Revelation chapter eight and the first four verses which identify the opening of the seventh seal, when coals from off the altar are cast to the earth which aligns with Pentecost, when fire came from heaven and illuminated the disciples, just as Elijah’s twelve stones were illuminated and as represented by tongues of fire upon the disciples.

Søster White knytter oppfyllelsen av dannelsen av den andre gruppen av martyrer til fremtiden, og i det andre avsnittet siterer hun Åpenbaringen 18:1–5, som identifiserer én røst i de tre første versene og en annen røst i vers fire og fem. Den første røsten markerer 11. september, da de store bygningene i New York falt sammen, og den andre røsten er søndagsloven, når Guds andre hjord blir kalt ut av Babylon. I det andre avsnittet viser hun til Åpenbaringen kapittel åtte og de fire første versene, som identifiserer åpningen av det sjuende segl, da glør fra alteret kastes ned på jorden, noe som samsvarer med pinsen, da ild kom ned fra himmelen og opplyste disiplene, slik Elias’ tolv steiner ble opplyst, og slik det ble fremstilt ved ildtunger over disiplene.

## How Long? Zechariah & John

Hvor lenge? Sakarja og Johannes

How long is a prophetic symbol of the period of time from 9/11 unto the Sunday law which has been typified in the story of Mount Carmel, the history of the Millerites from 1840 to 1844, the history of Moses’ from the eighth to tenth plague, the witness of the martyrs of the fifth seal and in Zechariah the question is asked “how long” would it be until God had mercy upon Jerusalem that had been in Babylon for seventy years.

Hvor lenge er et profetisk symbol på tidsperioden fra 11. september og frem til søndagsloven, som er blitt forbilledliggjort i fortellingen om Karmelfjellet, i millerittenes historie fra 1840 til 1844, i Moses’ historie fra den åttende til den tiende plage, i vitnesbyrdet fra martyrene under det femte segl, og i Sakarja blir spørsmålet stilt: «Hvor lenge» skal det være før Gud viser miskunn mot Jerusalem, som hadde vært i Babylon i sytti år.

> Then the angel of the Lord answered and said, O Lord of hosts, how long wilt thou not have mercy on Jerusalem and on the cities of Judah, against which thou hast had indignation these threescore and ten years?

> Da svarte Herrens engel og sa: Herre, hærskarenes Gud, hvor lenge vil du la være å forbarme deg over Jerusalem og over Judas byer, som du har vært harm på i disse sytti år?

> And the Lord answered the angel that talked with me with good words and comfortable words.

> Og Herren svarte engelen som talte med meg, med gode ord og trøstende ord.

> So the angel that communed with me said unto me, Cry thou, saying, Thus saith the Lord of hosts; I am jealous for Jerusalem and for Zion with a great jealousy. And I am very sore displeased with the heathen that are at ease: for I was but a little displeased, and they helped forward the affliction. Therefore thus saith the Lord; I am returned to Jerusalem with mercies: my house shall be built in it, saith the Lord of hosts, and a line shall be stretched forth upon Jerusalem. Cry yet, saying, Thus saith the Lord of hosts; My cities through prosperity shall yet be spread abroad; and the Lord shall yet comfort Zion, and shall yet choose Jerusalem. Zechariah 1:12–17.

> Da sa engelen som talte med meg, til meg: Rop ut og si: Så sier Herren, hærskarenes Gud: Jeg er nidkjær for Jerusalem og for Sion med stor nidkjærhet. Og jeg er meget vred på hedningefolkene som lever i trygghet; for jeg var bare lite vred, men de hjalp til med å fremme ulykken. Derfor sier Herren så: Jeg vender tilbake til Jerusalem med miskunn; mitt hus skal bygges der, sier Herren, hærskarenes Gud, og målesnoren skal strekkes ut over Jerusalem. Rop enda en gang og si: Så sier Herren, hærskarenes Gud: Mine byer skal ennå flyte over av det som godt er, og Herren skal ennå trøste Sion og ennå utvelge Jerusalem. Sakarja 1:12–17.

Sister White directly aligns Zechariah’s “threescore and ten years” (seventy years) that literal ancient Israel was in bondage to literal Babylon with the twelve hundred and sixty years from 538 unto 1798 that spiritual Israel (Christians) were in bondage to spiritual Babylon (Roman Catholicism).

Søster White sidestiller direkte Sakarjas «sytti år» («threescore and ten years»), da det bokstavelige gamle Israel var i fangenskap under det bokstavelige Babylon, med de ett tusen to hundre og seksti årene fra 538 til 1798, da det åndelige Israel (de kristne) var i trelldom under det åndelige Babylon (romersk-katolisismen).

> “God’s church on earth was as verily in captivity during this long period of relentless persecution as were the children of Israel held captive in Babylon during the period of the exile.” Prophets and Kings, 714.

> «Guds menighet på jorden var i sannhet i fangenskap under denne lange perioden med nådeløs forfølgelse, slik Israels barn var holdt fanget i Babylon under eksilet.» Prophets and Kings, 714.

In 1798, at the end of the twelve hundred and sixty years the first of three messages represented as angels in Revelation fourteen arrived. The second arrived on April 19, 1844 and the third on October 22, 1844. The history symbolized by the question, “how long” is from 9/11 unto the Sunday law, and that period of time was typified in the beginning of Adventism in the Millerite movement of August 11, 1840 unto October 22, 1844. That period is symbolically illustrated by John the Revelator in chapter ten when John eats the little book that was sweet in his mouth, but became bitter in his stomach.

I 1798, ved slutten av de tolv hundre og seksti årene, kom den første av tre budskap fremstilt som engler i Åpenbaringen fjorten. Den andre kom den 19. april 1844 og den tredje den 22. oktober 1844. Historien som symboliseres ved spørsmålet «hvor lenge», strekker seg fra 11/9 og frem til søndagsloven, og denne tidsperioden ble foregrepet ved begynnelsen av adventismen i millerittbevegelsen fra 11. august 1840 til 22. oktober 1844. Denne perioden er symbolsk fremstilt av Johannes åpenbareren i kapittel ti, da Johannes spiser den lille boken som var søt i hans munn, men ble bitter i hans mage.

> And the voice which I heard from heaven spake unto me again, and said, Go and take the little book which is open in the hand of the angel which standeth upon the sea and upon the earth. And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter.

> Og røsten som jeg hørte fra himmelen, talte igjen med meg og sa: Gå og ta den lille boken som er åpnet i hånden på engelen som står på havet og på jorden. Og jeg gikk bort til engelen og sa til ham: Gi meg den lille boken. Og han sa til meg: Ta den og et den opp; og den skal gjøre din buk bitter, men i din munn skal den være søt som honning. Og jeg tok den lille boken ut av engelens hånd og åt den opp; og i min munn var den søt som honning, men så snart jeg hadde ett den, ble min buk bitter.

> And he said unto me, Thou must prophesy again before many peoples, and nations, and tongues, and kings. Revelation 10:8–11.

> Og han sa til meg: Du må igjen profetere om mange folk og nasjoner og tungemål og konger. Åpenbaringen 10:8–11.

The history John is illustrating is represented by the book that was eaten, for the eating represented the Millerites coming to understand the message and their experience in proclaiming that message. So, when John is told immediately after that history is set forth that John must prophesy again, the prophesying that is being identified is the history of 1840 to 1844. John is told that the Millerite history from 1840 to 1844 is repeated in the history of the end of Adventism. As soon as John is told that he must prophesy again he is told to measure the temple.

Historien som Johannes fremstiller, er representert ved boken som ble spist, for det at den ble spist, representerte at millerittene kom til å forstå budskapet og deres erfaring med å forkynne dette budskapet. Når Johannes så, umiddelbart etter at denne historien er fremstilt, får vite at han må profetere igjen, er den profetiske virksomheten det pekes på, historien fra 1840 til 1844. Johannes får vite at millerittenes historie fra 1840 til 1844 blir gjentatt i adventismens endetidshistorie. Så snart Johannes får vite at han må profetere igjen, får han vite at han skal måle templet.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> Og det ble gitt meg et rør, lik en stav; og engelen stod der og sa: Reis deg og mål Guds tempel og alteret og dem som tilber der. Men forgården utenfor templet skal du holde utenfor og ikke måle; for den er gitt til hedningene, og den hellige stad skal de trå under fot i førtito måneder. Åpenbaringen 11:1, 2.

The work given to Adventism post-October 22, 1844 was represented by John as measuring or building the temple, in agreement with the promise set forth in Zechariah that “a line would be stretched forth upon Jerusalem” again—for the Lord would “yet choose Jerusalem.” The history represented at the beginning of Adventism with the Philadelphian movement of Millerite Adventism is repeated at the ending of Adventism with the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand. At the great disappointment of October 22, 1844, a period of time, represented as “the days of the voice of the seventh angel” began.

Det arbeid som ble gitt adventismen etter 22. oktober 1844, ble av Johannes fremstilt som å måle eller bygge templet, i samsvar med løftet som ble fremsatt i Sakarja om at «en målesnor skal igjen strekkes ut over Jerusalem»—for Herren ville «enda utvelge Jerusalem». Den historien som ble fremstilt ved adventismens begynnelse gjennom den filadelfiske bevegelsen i millerittisk adventisme, blir gjentatt ved adventismens avslutning gjennom den filadelfiske bevegelsen blant de hundre og førtifire tusen. Ved den store skuffelsen den 22. oktober 1844 begynte en tidsperiode, fremstilt som «dagene da den sjuende engels røst høres».

> But in the days of the voice of the seventh angel, when he shall begin to sound, the mystery of God should be finished, as he hath declared to his servants the prophets. Revelation 10:7.

> Men i den sjuende engels røsts dager, når han begynner å basune, da skal Guds hemmelighet fullendes, slik han forkynte for sine tjenere profetene. Åpenbaringen 10:7.

The message was sweet to the Millerites when the Islamic time prophecy of the second woe was fulfilled just as the Millerites had predicted in advance of August 11, 1840. The message turned bitter in the stomach at the great disappointment of October 22, 1844. As soon as John finishes illustrating the history of 1840 to 1844, he is informed that he must do the very same thing (prophesy) again. Then he is told to measure Jerusalem, and when he does so he is aligning with Zechariah’s prophecy of the Lord choosing Jerusalem. From October 22, 1844 onward prophetic history is represented as the “days of the voice of the seventh angel.” The “days” of the message (voice) of the seventh angel (third woe) represent a period of time when the divinity of Christ would be permanently combined with humanity who were to be the one hundred and forty-four thousand. That work was delayed by the rebellion of 1863, and on 9/11 the sounding of the seventh angel (third woe) once again began to sound.

Budskapet var søtt for millerittene da den islamske tidsprofetien om det annet ve ble oppfylt nettopp slik millerittene på forhånd hadde forutsagt før 11. august 1840. Budskapet ble bittert i magen ved den store skuffelsen 22. oktober 1844. Så snart Johannes er ferdig med å framstille historien fra 1840 til 1844, blir han underrettet om at han må gjøre nøyaktig det samme (profetere) igjen. Deretter blir han befalt å måle Jerusalem, og når han gjør det, samstemmer han med Sakarjas profeti om at Herren velger Jerusalem. Fra og med 22. oktober 1844 blir den profetiske historie framstilt som «dagene da den sjuende engels røst lyder». «Dagene» i den sjuende engels budskap (røst) (det tredje ve) betegner et tidsrom da Kristi guddommelighet permanent skulle forenes med den menneskelighet som skulle være de hundre og førtifire tusen. Dette verket ble forsinket ved opprøret i 1863, og den 11. september begynte igjen den sjuende engels basun (det tredje ve) å lyde.

In sacred history the Lord chose Jerusalem to place His name there, and his “name” is His character. Jerusalem and Zion are referenced by Zechariah when he states, “I am jealous for Jerusalem and for Zion with a great jealousy” and thereafter with, “the Lord shall yet comfort Zion, and shall yet choose Jerusalem.” Zion is comforted when it receives the Holy Spirit who is the “Comforter.” The comforting of the Holy Spirit began at 9/11 in agreement with Christ breathing on the disciples after His descent from meeting with the Father after His resurrection. The manifestation of the Holy Spirit was greatly increased at Pentecost. That season began with the first fruit offering being resurrected and it ended with the first fruit offering of Pentecost, when the entire world then heard the message.

I den hellige historie utvalgte Herren Jerusalem til å sette sitt navn der, og hans «navn» er hans karakter. Jerusalem og Sion omtales av Sakarja når han sier: «Jeg er nidkjær for Jerusalem og for Sion med stor nidkjærhet», og deretter: «Herren skal atter trøste Sion og atter utvelge Jerusalem.» Sion blir trøstet når det mottar Den Hellige Ånd, som er «Trøsteren». Den Hellige Ånds trøstende gjerning begynte ved 9/11, i samsvar med at Kristus åndet på disiplene etter sin nedstigning fra møtet med Faderen etter sin oppstandelse. Den Hellige Ånds manifestasjon ble sterkt tiltagende ved pinse. Den tiden begynte med at førstegrødeofferet ble oppreist, og den endte med pinsehøytidens førstegrødeoffer, da hele verden deretter hørte budskapet.

> Comfort ye, comfort ye my people, saith your God. Speak ye comfortably to Jerusalem, and cry unto her, that her warfare is accomplished, that her iniquity is pardoned: for she hath received of the Lord’s hand double for all her sins. Isaiah 41:1, 2.

> Trøst, trøst mitt folk, sier deres Gud. Tal vennlig til Jerusalem og rop ut til henne at hennes strid er fullført, at hennes misgjerning er tilgitt; for hun har fått av Herrens hånd dobbelt for alle sine synder. Jesaja 41:1, 2.

The one hundred and forty-four thousand are sealed when “their iniquity is pardoned.” This occurs just before the Sunday law as they are lifted up as the Pentecostal first fruit offering while receiving the outpouring of the Holy Spirit without measure as the disciples typified at Pentecost. The sprinkling of rain that began at 9/11 becomes a full outpouring at the Sunday law. In the history the first fruit offering of 9/11 unto the first fruit offering at the Sunday law when the one hundred and forty-four thousand are sealed and prepared as an offering to be lifted up as an ensign from the Sunday law until the close of probation. That history is represented by the first three verses of Revelation eighteen announcing the fall of Babylon, which is the biblical symbol that represents a ‘doubling.’

De hundre og førtifire tusen blir beseglet når «deres misgjerning er tilgitt». Dette skjer like før søndagsloven idet de løftes opp som det pinseforbildede førstegrødeoffer, mens de mottar Den Hellige Ånds utgytelse uten mål, slik disiplene ble forbildet ved pinsen. Regnets bestenkning som begynte ved 9/11, blir til en full utgytelse ved søndagsloven. I historien fra førstegrødeofferet ved 9/11 til førstegrødeofferet ved søndagsloven, når de hundre og førtifire tusen blir beseglet og beredt som et offer til å løftes opp som et banner fra søndagsloven inntil nådetidens avslutning. Denne historien fremstilles ved de første tre versene i Åpenbaringen atten, som kunngjør Babylons fall, hvilket er det bibelske symbolet som representerer en «fordobling».

> And after these things I saw another angel come down from heaven, having great power; and the earth was lightened with his glory. And he cried mightily with a strong voice, saying, Babylon the great is fallen, is fallen, and is become the habitation of devils, and the hold of every foul spirit, and a cage of every unclean and hateful bird. For all nations have drunk of the wine of the wrath of her fornication, and the kings of the earth have committed fornication with her, and the merchants of the earth are waxed rich through the abundance of her delicacies. Revelation 18:1–3.

> Og etter dette så jeg en annen engel komme ned fra himmelen; han hadde stor makt, og jorden ble opplyst av hans herlighet. Og han ropte med veldig røst og sa: Falt, falt er Babylon, den store, og er blitt et tilholdssted for djevler og et fengsel for hver uren ånd og et bur for hver uren og avskyelig fugl. For alle folkeslag har drukket av vinen fra hennes horeris vredesvin, og jordens konger har drevet hor med henne, og jordens kjøpmenn er blitt rike av overfloden av hennes vellyst. Åpenbaringen 18:1–3.

Throughout the Scriptures a doubling of phrases or words represents the perfect fulfillment of the fall of Babylon in the last days. It is the signature of Alpha and Omega who always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing. Babylon’s two falls are represented as Nimrod and Belshazzar. Nimrod was the beginning of Babylon, when it was simply Babel. Nimrod’s fall represented Belshazzar’s fall and the message of the second angel and the angel of Revelation eighteen is that the fall of Nimrod at the beginning of Babylon represented the fall of Belshazzar at the end, for Alpha and Omega always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing

Gjennom hele Skriften representerer en fordobling av uttrykk eller ord den fullkomne oppfyllelsen av Babylons fall i de siste dager. Det er signaturen til Alfa og Omega, som alltid fremstiller enden på en ting ved begynnelsen av en ting. Babylons to fall er fremstilt som Nimrod og Belsasar. Nimrod var begynnelsen på Babylon, da det ganske enkelt var Babel. Nimrods fall representerte Belsasars fall, og budskapet fra den andre engelen og engelen i Åpenbaringen atten er at Nimrods fall ved Babylons begynnelse representerte Belsasars fall ved slutten, for Alfa og Omega fremstiller alltid enden på en ting ved begynnelsen av en ting.

Nimrod’s tower was brought down as a symbol of his fall and he typified the fall of the Twin Towers on 9/11. Belshazzar’s fall was the writing on the wall, marking the end of Babylon’s seventy-year reign as the first kingdom of Bible prophecy, and thus typifying the fall of the United States at the end of Isaiah twenty-three’s symbolic “seventy years, according to the days of one king” representing the history of the United States from 1798 unto the Sunday law. Belshazzar’s writing on the wall, represents when the wall of separation of church and state falls at the Sunday law, which is the very point where the sixth kingdom of Bible prophecy ends, just as Belshazzar was slain on that very night. The handwriting on the wall is the law that is written that overturns the wall of separation of church and state in the Constitution.

Nimrods tårn ble styrtet som et symbol på hans fall, og han foregrep Tvillingtårnenes fall den 11. september. Belsasars fall var skriften på veggen, som markerte slutten på Babylons syttiårige herredømme som det første riket i Bibelens profeti, og dermed foregrep De forente staters fall ved slutten av de symbolske «sytti år, som én konges dager» i Jesaja tjuetre, som representerer De forente staters historie fra 1798 og frem til søndagsloven. Belsasars skrift på veggen representerer det tidspunkt da skillet mellom kirke og stat faller ved søndagsloven, som nettopp er det punkt hvor det sjette riket i Bibelens profeti ender, likesom Belsasar ble drept nettopp den natten. Håndskriften på veggen er den skrevne loven som omstøter skillet mellom kirke og stat i Grunnloven.

The ‘history’ represented from 9/11 unto the Sunday law and thereafter to the close of human probation and the seven last plagues is the historical period that is symbolized within God’s word by a doubling of phrases or words. In that period the Holy Spirit is poured out, beginning with a sprinkling from 9/11 unto the Sunday law and thereafter the full outpouring. The Holy Spirit has been represented by Christ as the “Comforter” who, when he came would show God’s people all things.

«Historien» som er fremstilt fra 11. september og frem til søndagsloven, og deretter til avslutningen av menneskets prøvetid og de sju siste plagene, er den historiske perioden som i Guds ord symboliseres ved en fordobling av uttrykk eller ord. I denne perioden blir Den Hellige Ånd utøst, idet det begynner med en bestenkning fra 11. september og frem til søndagsloven, og deretter den fulle utgytelse. Den Hellige Ånd er av Kristus blitt fremstilt som «Talsmannen», som, når han kom, ville vise Guds folk alle ting.

> But the Comforter, which is the Holy Ghost, whom the Father will send in my name, he shall teach you all things, and bring all things to your remembrance, whatsoever I have said unto you. John 14:26.

> Men Talsmannen, som er Den Hellige Ånd, som Faderen skal sende i mitt navn, han skal lære dere alle ting og minne dere om alt det jeg har sagt dere. Johannes 14:26.

The Holy Spirit is conveyed to the one hundred and forty-four thousand through the “golden oil,” which is also the “rain,” and is also the “Comforter.” When represented as the “Comforter” the Holy Spirit is identifying a special manifestation of the Holy Spirit.

Den Hellige Ånd formidles til de hundre og førtifire tusen gjennom den «gylne olje», som også er «regnet», og som også er «Trøsteren». Når Den Hellige Ånd fremstilles som «Trøsteren», identifiserer dette en særskilt manifestasjon av Den Hellige Ånd.

God’s people have always possessed the Holy Spirit when they have met the requirements of the gospel, but the times of genuine sacred revival, “as in former years,” when a special manifestation of the Holy Spirit for a corporate body, the Holy Spirit is represented as the Comforter. More importantly the corporate body are having their memories’ exercised by the Comforter as he “brings all things to their “remembrance.” This confirms that those people participating in the manifestation have the genuine experience, for the Holy Spirit is participating in the activities of their minds, for he is influencing the thinking process as he brings “all things to your remembrance.”

Guds folk har alltid vært i besittelse av Den Hellige Ånd når de har oppfylt evangeliets krav; men i tider med ekte hellig vekkelse, «som i fordums år», når det finner sted en særlig manifestasjon av Den Hellige Ånd for et kollektivt legeme, fremstilles Den Hellige Ånd som Trøsteren. Enda viktigere er det at det kollektive legeme får sine minner satt i virksomhet av Trøsteren idet han «minner» dem om «alle ting». Dette bekrefter at de menneskene som deltar i manifestasjonen, har den ekte erfaring, for Den Hellige Ånd deltar i deres sinnsliv, idet han påvirker tankeprosessen når han bringer «alle ting» i deres erindring.

Human memory combines to make up the higher nature of man with the other components such as judgment, intelligence, reason and conscience, which the apostle Paul labels as “the mind.” The higher nature is either the carnal mind or it’s the mind of Christ.

Menneskets hukommelse utgjør sammen med de øvrige bestanddelene, slik som dømmekraft, intelligens, fornuft og samvittighet, menneskets høyere natur, som apostelen Paulus betegner som «sinnet». Den høyere naturen er enten det kjødelige sinn eller Kristi sinn.

> Because the carnal mind is enmity against God: for it is not subject to the law of God, neither indeed can be. Romans 8:7.

> For kjødets sinn er fiendskap mot Gud; for det underordner seg ikke Guds lov, ja, det kan heller ikke gjøre det. Romerne 8:7.

> For who hath known the mind of the Lord, that he may instruct him? But we have the mind of Christ. 1 Corinthians 2:16.

> For hvem har kjent Herrens sinn, så han skulle kunne lære ham? Men vi har Kristi sinn. 1 Korinterbrev 2:16.

The lower nature, or flesh is made up of the nervous, emotional, and hormonal systems associated with the senses which are the “avenues of the soul.” The higher nature is designed to rule over the lower and as such is represented as the fortress, and the fortress is constantly under attack from the senses (the lower nature), and the attacks are made against the fortress through the avenues that lead into the fortress. Within the fortress of the higher nature there is a command center, or what Sister White calls the citadel. The citadel is the Most Holy Place in the sanctuary, which is divided into two basic divisions. The courtyard is the flesh, or lower nature, and to come into the courtyard or also to transfer the blood into the holy place required passing through a curtain or veil. The courtyard is bookended by the veils.

Den lavere natur, eller kjødet, består av de nervøse, emosjonelle og hormonelle systemene som er forbundet med sansene, hvilke er «sjelens innfallsporter». Den høyere natur er bestemt til å herske over den lavere, og blir som sådan fremstilt som festningen; og festningen er stadig under angrep fra sansene (den lavere natur), og angrepene rettes mot festningen gjennom de innfallsporter som leder inn i festningen. Innenfor den høyere naturs festning finnes det et kommandosenter, eller det Søster White kaller citadellet. Citadellet er Det Aller Helligste i helligdommen, som er delt i to grunnleggende avdelinger. Forgården er kjødet, eller den lavere natur, og for å komme inn i forgården, eller også for å føre blodet inn i det hellige, måtte man passere gjennom et forheng eller slør. Forgården avgrenses av forhengene.

> By a new and living way, which he hath consecrated for us, through the veil, that is to say, his flesh. Hebrews 10:20.

> Ved en ny og levende vei, som han har innviet for oss gjennom forhenget, det vil si sitt kjød. Hebreerne 10:20.

The sanctuary is divided into two parts; the courtyard and sanctuary. The sanctuary in turn is divided into two parts as is the higher nature. The higher nature breaks down into two areas. One of those areas is represented as the holy place and the other the Most Holy Place. The holy place represents the mental activities necessary for humanity to function, but the Most Holy Place is the area where God and Man meet. The Most Holy Place is the throne room of God, and those who are converted are seated in heavenly places with Christ.

Helligdommen er delt i to deler: forgården og helligdommen. Helligdommen er i sin tur delt i to deler, slik også den høyere natur er det. Den høyere natur kan deles inn i to områder. Det ene av disse områdene er framstilt som Det hellige, og det andre som Det aller helligste. Det hellige representerer de mentale virksomheter som er nødvendige for at menneskeheten skal fungere, men Det aller helligste er det området hvor Gud og mennesket møtes. Det aller helligste er Guds tronsal, og de som er omvendt, sitter i himmelske steder med Kristus.

> And hath raised us up together, and made us sit together in heavenly places in Christ Jesus. Ephesians 2:6.

> Og har oppreist oss sammen med ham og satt oss sammen med ham i himmelen i Kristus Jesus. Efeserne 2:6.

The verse is taken from a passage where several verses prior, but absolutely in the same flow of thought, Jesus is seated in heavenly places, just as are His people.

Verset er hentet fra et avsnitt hvor Jesus, flere vers tidligere, men helt klart i den samme tankerekken, sitter i de himmelske steder, likesom også hans folk gjør.

> Which he wrought in Christ, when he raised him from the dead, and set him at his own right hand in the heavenly places. Ephesians 1:20.

> Som han utøvde i Kristus da han reiste ham opp fra de døde og satte ham ved sin høyre hånd i himmelen. Efeserne 1:20.

Christ and His people are seated together in the Most Holy Place. Christ was resurrected and then sat down in heavenly places and His people are raised up and seated in the throne room of the Most Holy Place. Paul identifies that those who are raised in verse six have been resurrected from sin in the previous verse.

Kristus og Hans folk sitter sammen i Det Aller Helligste. Kristus ble oppreist og satte seg deretter i de himmelske regioner, og Hans folk er oppreist og satt i tronsalen i Det Aller Helligste. Paulus identifiserer at de som er oppreist i vers seks, er blitt oppreist fra synd i det foregående verset.

> Even when we were dead in sins, hath quickened us together with Christ, (by grace ye are saved) And hath raised us up together, and made us sit together in heavenly places in Christ Jesus. Ephesians 1:5, 6.

> Også da vi var døde i syndene, gjorde han oss levende sammen med Kristus – av nåde er dere frelst – og oppreiste oss sammen med ham og satte oss med ham i himmelen i Kristus Jesus. Efeserne 1:5, 6.

The perfect fulfillment of the passage from Ephesians are the two witnesses of Revelation eleven, eleven who are resurrected and then taken up into heaven as an ensign—but also to be seated in heavenly places. In the Most Holy Place the two witnesses are representing humanity in the very presence of God, and their justification for being seated there is the badge which they each possess. That badge is the seal of God, and the seal of God represents that the human has become one with the divine, and that seal is represented by the fact that the Comforter, who is the Holy Spirit is abiding within the Most Holy Place of ‘their’ higher nature. The Most Holy Place is the throne room of God where divine and human are combined, and it represents the human temple whose higher nature includes a Most Holy Place where both divinity and humanity are seated together.

Den fullkomne oppfyllelse av avsnittet fra Efeserne er de to vitnene i Åpenbaringen elleve, elleve, som blir oppreist og deretter tatt opp til himmelen som et banner—men også for å bli satt i himmelske steder. I Det Aller Helligste representerer de to vitnene menneskeheten i selve Guds nærvær, og deres rettferdiggjørelse for å være satt der er merket som hver av dem bærer. Dette merket er Guds segl, og Guds segl representerer at mennesket er blitt ett med det guddommelige, og dette segl er representert ved det faktum at Talsmannen, som er Den Hellige Ånd, tar bolig i Det Aller Helligste i «deres» høyere natur. Det Aller Helligste er Guds tronrom, hvor det guddommelige og det menneskelige er forenet, og det representerer det menneskelige tempel, hvis høyere natur omfatter et Aller Helligste hvor både guddommelighet og menneskelighet sitter sammen.

The outpouring of the “Comforter” is the sealing of the one hundred and forty-four thousand and it marks a change in salvational history, for at that time, the church changes from the church militant to the church triumphant. At that time, it changes from the Laodicean movement of the one hundred and forty-four thousand unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand. At that time, it changes from the experience of the seventh church unto the experience of the sixth church and the sixth church was the Millerites. A prophetic characteristic of the sixth church of Philadelphia as it was fulfilled by the Millerite movement, is that it was never a church. It was only a movement all the way to 1856 when both of the Whites identified the movement as Laodicean. Seven years later the legal church was formed.

Utgytelsen av «Trøsteren» er beseglingen av de hundre og førtifire tusen, og den markerer en forandring i frelseshistorien, for på den tiden forandres menigheten fra den stridende menighet til den seirende menighet. På den tiden forandres den fra den laodikeiske bevegelse blant de hundre og førtifire tusen til den filadelfiske bevegelse blant de hundre og førtifire tusen. På den tiden forandres den fra den sjuende menighets erfaring til den sjette menighets erfaring, og den sjette menighet var millerittene. Et profetisk kjennetegn ved den sjette menighet, Filadelfia, slik den ble oppfylt av millerittbevegelsen, er at den aldri var en menighet. Den var bare en bevegelse helt frem til 1856, da begge White identifiserte bevegelsen som laodikeisk. Sju år senere ble den lovformelige menighet dannet.

The salvational change at the Sunday law was typified by the salvational change at Pentecost which marked the inauguration of Christ as High Priest.

Den frelsesmessige forandringen ved søndagsloven ble forbilledliggjort ved den frelsesmessige forandringen på pinsedagen, som markerte innsettelsen av Kristus som øversteprest.

> “The Pentecostal outpouring was Heaven’s communication that the Redeemer’s inauguration was accomplished. According to His promise He had sent the Holy Spirit from heaven to His followers as a token that He had, as priest and king, received all authority in heaven and on earth, and was the Anointed One over His people.” Acts of the Apostles, 38.

> «Pinseutgytelsen var Himmelens kunngjøring om at Forløserens innsettelse var fullbyrdet. I samsvar med sitt løfte hadde Han sendt Den Hellige Ånd fra himmelen til sine etterfølgere som et tegn på at Han, som prest og konge, hadde mottatt all myndighet i himmelen og på jorden, og var den Salvede over sitt folk.» The Acts of the Apostles, 38.

When the latter rain is poured out without measure upon the one hundred and forty-four thousand at the Sunday law it will be “Heaven’s communication” that the church militant has ended and the church triumphant has arrived. The inauguration of Christ at Pentecost in the sanctuary above, typifies the anointing of the one hundred and forty-four thousand at the Sunday law.

Når sildigregnet blir utøst uten mål over de hundre og førtifire tusen ved søndagsloven, vil det være «Himmelens meddelelse» om at den stridende menighet er avsluttet, og at den triumferende menighet er kommet. Kristi innsettelse ved pinsefesten i helligdommen der oppe er et forbilde på salvelsen av de hundre og førtifire tusen ved søndagsloven.

The “Pentecostal” outpouring identifying that Christ was the Anointed One represented His anointing in the inaugural ceremony in heaven, but He had also been anointed at His baptism. His baptism (9/11) unto Pentecost (the Sunday law) is also represented again three and a half years after His baptism by His actual death, burial and resurrection (feast of first fruits). 9/11 is therefore represented at His baptism and also at His resurrection. His symbolic resurrection and his literal resurrection mark the beginning of two prophetic lines that each end at Pentecost. Both histories begin with the resurrection of the first fruit offering.

Den «pinsekarismatiske» utgytelsen som identifiserte at Kristus var Den Salvede, representerte Hans salvelse i innvielsesseremonien i himmelen, men Han var også blitt salvet ved sin dåp. Hans dåp (9/11) fram til pinse (søndagsloven) blir også framstilt igjen tre og et halvt år etter Hans dåp ved Hans faktiske død, begravelse og oppstandelse (førstegrødens høytid). 9/11 er derfor framstilt både ved Hans dåp og også ved Hans oppstandelse. Hans symbolske oppstandelse og Hans bokstavelige oppstandelse markerer begynnelsen på to profetiske linjer som begge ender ved pinse. Begge historiene begynner med oppstandelsen av førstegrødeofferet.

> But now is Christ risen from the dead, and become the firstfruits of them that slept. For since by man came death, by man came also the resurrection of the dead. For as in Adam all die, even so in Christ shall all be made alive. But every man in his own order: Christ the firstfruits; afterward they that are Christ’s at his coming. 1 Corinthians 15:20–23.

> Men nå er Kristus oppstanden fra de døde, og blitt førstegrøden av dem som er sovnet inn. For siden døden kom ved et menneske, kom også de dødes oppstandelse ved et menneske. For likesom alle dør i Adam, således skal også alle gjøres levende i Kristus. Men hver i sin egen orden: Kristus er førstegrøden; deretter de som hører Kristus til ved hans komme. 1 Korinterbrev 15:20–23.

Christ is the first fruit offering at His resurrection marking the beginning of the “Pentecostal season” which ends with the first fruit offering of Pentecost. Christ’s resurrection is barley and the wheat are those who “afterward” “are Christ’s at his coming.” Those who are “afterward” of Christ’s resurrection are “they that are Christ’s at his coming,” thus representing the final ingathering of faithful souls at the end of the world, as represented by those three thousand souls that were gathered at Pentecost.

Kristus er førstegrødeofferet ved sin oppstandelse og markerer begynnelsen på «pinsetiden», som ender med pinsehøytidens førstegrødeoffer. Kristi oppstandelse er byggen, og hveten er de som «deretter» «hører Kristus til ved hans komme». De som kommer «deretter» etter Kristi oppstandelse, er «de som hører Kristus til ved hans komme», og representerer således den endelige innhøstningen av trofaste sjeler ved verdens ende, slik dette ble fremstilt ved de tre tusen sjeler som ble samlet ved pinsen.

The verse also addresses the resurrection in terms of death. Death began with Adam and passes upon all men, but it does so “in” “order.” In the book of Acts Peter records that when the book of Joel was then being fulfilled, men were to send their sins beforehand to judgment that they might be blotted out, when the times of refreshing came from the presence of the Comforter. Christ was not looking at the books of judgment to blot out sin at that time, for judgment was over eighteen hundred years in the future.

Verset omtaler også oppstandelsen i lys av døden. Døden begynte med Adam og kommer over alle mennesker, men den gjør det «i» «rekkefølge». I Apostlenes gjerninger forteller Peter at da Joels bok da ble oppfylt, skulle mennesker sende sine synder forut til dommen, for at de kunne bli utslettet, når vederkvegelsens tider kom fra Trøsterens nærvær. Kristus så ikke på dommens bøker for å utslette synd på den tid, for dommen lå over atten hundre år fram i tiden.

The reference to “every man in his order” begins with Adam, and thus identifies the judgment of the dead from Adam onward until the times of refreshing arrive. When the latter rain arrives, the judgment passes from the dead unto the living. In the period of time represented by the verse (from Christ’s resurrection unto Pentecost), from the barley first fruits until the first fruits of the wheat, the rain is falling during the judgment of the living and as the rain falls, the message represented by the rain is separating the wheat from the tares. At the Sunday law, which is Pentecost, the wheat no longer is mixed with tares and the first fruit wheat offering of two wave loaves is lifted up. The purification process from 9/11 unto the Sunday law is also represented in Malachi three when the Messenger of the Covenant purifies and also purges the Levites and He does so by “fire.” “Fire” is a symbol of a message as represented by tongues of fire at Pentecost. In the history under consideration the separation of the two classes which produces the one hundred and forty-four thousand who are the two wave loaves represented by the first fruits of Pentecost were to be thoroughly baked, for they were the only offering that included an emblem of sin.

Henvisningen til «hver mann i sin egen orden» begynner med Adam, og identifiserer således dommen over de døde fra Adam og fremover inntil tider med vederkvegelse kommer. Når den sene regn kommer, går dommen over fra de døde til de levende. I den tidsperioden som verset fremstiller (fra Kristi oppstandelse til pinsedagen), fra byggets førstegrøde til hvetens førstegrøde, faller regnet under dommen over de levende, og mens regnet faller, skiller budskapet som regnet representerer, hveten fra ugresset. Ved søndagsloven, som er pinsedagen, er hveten ikke lenger blandet med ugress, og førstegrødeofferet av hvete, de to vifteloene, løftes opp. Renselsesprosessen fra 11. september og frem til søndagsloven er også fremstilt i Malaki tre, når Paktens Budbærer renser og også lutrer levittene, og Han gjør det ved «ild». «Ild» er et symbol på et budskap, slik det er fremstilt ved ildtunger på pinsedagen. I den historien som her betraktes, skulle adskillelsen av de to klassene, som frembringer de hundre og førtifire tusen, som er de to vifteloene fremstilt ved pinsens førstegrøde, være grundig bakt; for de var det eneste offeret som innbefattet et sinnebildet.

Those two wave loaves were leavened, and leaven is a symbol of sin. That leaven was destroyed in the fire of the oven, as represented by the refiner’s fire of the Messenger of the Covenant. Isaiah in chapter twenty-seven identifies a debate that begins at 9/11, which he calls “the day of the east wind.” The passage teaches that it is through the debate that the sins of Israel are atoned for. The “debate” is between the true latter rain message and all the other false latter rain messages that exist. A message is “fire,” and “fire” is what the Messenger of the Covenant employs to purify and purge. The debate over the latter rain message removes the leaven from the Pentecostal first fruit wheat offering that is lifted up at the Sunday law. The one hundred and forty-four thousand are the Pentecostal first fruit wheat offering, who overcome by the justification of His blood and the sanctification of their testimony for even though it is the Word that sanctifies it only does so when the word is conveyed as a message. The presentation of the message allows the one hundred and forty-four thousand to live and the presentation of a false latter rain message produces death.

De to vifteloffene var syret, og surdeig er et symbol på synd. Den surdeigen ble tilintetgjort i ovnens ild, slik dette fremstilles ved Paktsbudbærerens rensende ild. Jesaja identifiserer i kapittel tjuesju en debatt som begynner ved 9/11, som han kaller «østvindens dag». Avsnittet lærer at det er gjennom debatten at Israels synder sones. «Debatten» står mellom det sanne senregnsbudskapet og alle de andre falske senregnsbudskapene som finnes. Et budskap er «ild», og «ild» er det som Paktsbudbæreren benytter for å rense og lutre. Debatten om senregnsbudskapet fjerner surdeigen fra pinsehøytidens førstegrødeoffer av hvete, som løftes opp ved søndagsloven. De hundre og førtifire tusen er pinsehøytidens førstegrødeoffer av hvete, som seirer ved hans blods rettferdiggjørelse og ved helliggjørelsen av sitt vitnesbyrd; for selv om det er Ordet som helliggjør, gjør det dette bare når ordet blir formidlet som et budskap. Fremleggelsen av budskapet gjør det mulig for de hundre og førtifire tusen å leve, og fremleggelsen av et falskt senregnsbudskap frembringer død.

> And they overcame him by the blood of the Lamb, and by the word of their testimony; and they loved not their lives unto the death. Revelation 12:11.

> Og de seiret over ham ved Lammets blod og ved sitt vitnesbyrds ord; og de elsket ikke sitt liv like til døden. Åpenbaringen 12:11.

The one hundred and forty-four thousand follow Christ in overcoming as He overcame, for prophetically they follow Christ.

De hundre og førtifire tusen følger Kristus i å seire slik Han seiret, for profetisk følger de Kristus.

> These are they which were not defiled with women; for they are virgins. These are they which follow the Lamb whithersoever he goeth. These were redeemed from among men, being the firstfruits unto God and to the Lamb. Revelation 14:4.

> Dette er de som ikke er blitt gjort urene med kvinner; for de er jomfruer. Dette er de som følger Lammet hvor enn det går. Disse er kjøpt fri fra menneskene som førstegrøden for Gud og Lammet. Åpenbaringen 14:4.

Here in verse four of Revelation fourteen the one hundred and forty-four thousand are identified as “first fruits.” They are also identified as “virgins” and inspiration has informed us that the parable of the ten virgins of Matthew twenty-five illustrates the experience of the Adventist people. Not only are they “virgins” they are not “defiled with woman,” for the testing and separation process that produced the one hundred and forty-four thousand produced a distinction between the one hundred and forty-four thousand and “all” the false religions. “These” follow the Lamb whithersoever he goeth, and as first fruit offerings they must follow Christ in His death, burial and resurrection.

Her i vers fire i Åpenbaringen fjorten blir de hundre og førtifire tusen identifisert som «førstegrøde». De blir også identifisert som «jomfruer», og inspirasjonen har underrettet oss om at lignelsen om de ti jomfruer i Matteus tjuefem illustrerer adventfolkets erfaring. Ikke bare er de «jomfruer»; de er ikke «besmittet med kvinner», for den prøvende prosess og adskillelsesprosess som frembrakte de hundre og førtifire tusen, frembrakte et skille mellom de hundre og førtifire tusen og «alle» de falske religioner. «Disse» følger Lammet hvor det enn går, og som førstegrødeoffer må de følge Kristus i hans død, begravelse og oppstandelse.

In Revelation chapter eleven, verse eleven the two witnesses that are to be lifted up as an ensign are first killed, then in three and a half days they are resurrected as a first fruit offering, as was Christ. The first fruit offering that was and is Christ, included the blood of the covenant being shed in order to redeem those who had been bankrupt with a Laodicean experience. In one verse, (verse four) all this brief summary of the various lines of prophetic light associated with the one hundred and forty-four thousand is set forth. And it is set forth in Revelation 144 by the hand of Palmoni, the wonderful numberer. A doubling in Scripture represents the history of the latter rain and the latter rain is where and when the Comforter is poured out upon God’s people.

I Åpenbaringen, kapittel elleve, vers elleve, blir de to vitnene som skal opphøyes som et banner, først drept; deretter blir de på tre og en halv dag oppreist som en førstegrødeoffer, slik Kristus var. Førstegrødeofferet, som var og er Kristus, innbefattet at paktsblodet ble utgytt for å gjenløse dem som var blitt bankerotte med en laodikeisk erfaring. I ett vers (vers fire) blir hele dette korte sammendraget av de ulike linjene av profetisk lys knyttet til de hundre og førtifire tusen fremlagt. Og det blir fremlagt i Åpenbaringen 144 ved Palmonis hånd, den vidunderlige tallsetter. En fordobling i Skriften representerer historien om senregnet, og senregnet er der og når Trøsteren blir utøst over Guds folk.

> How beautiful upon the mountains are the feet of him that bringeth good tidings, that publisheth peace; that bringeth good tidings of good, that publisheth salvation; that saith unto Zion, Thy God reigneth! Thy watchmen shall lift up the voice; with the voice together shall they sing: for they shall see eye to eye, when the Lord shall bring again Zion. Break forth into joy, sing together, ye waste places of Jerusalem: for the Lord hath comforted his people, he hath redeemed Jerusalem. The Lord hath made bare his holy arm in the eyes of all the nations; and all the ends of the earth shall see the salvation of our God. Depart ye, depart ye, go ye out from thence, touch no unclean thing; go ye out of the midst of her; be ye clean, that bear the vessels of the Lord. Isaiah 52:7–11.

> Hvor vakre på fjellene er hans føtter som forkynner godt budskap, som kunngjør fred, som bringer godt budskap om det gode, som forkynner frelse, som sier til Sion: Din Gud er konge! Dine vektere skal løfte røsten; sammen skal de juble, for de skal se det med egne øyne når Herren fører Sion tilbake. Bryt ut i fryderop, syng sammen, dere Jerusalems øde steder; for Herren har trøstet sitt folk, han har forløst Jerusalem. Herren har blottet sin hellige arm for alle folkeslagenes øyne; og alle jordens ender skal se vår Guds frelse. Dra bort, dra bort, gå ut derfra, rør ikke ved noe urent; gå ut fra hennes midte; vær rene, dere som bærer Herrens kar. Jesaja 52:7–11.

Zion H6726 is the same as H6725 which means “the sense of conspicuousness; a monumental or guiding pillar: – sign, title, waymark.” Zion is a symbol of the ensign of the one hundred and forty-four thousand and in the passage they have already received the latter rain for they have already published and presented the good tidings of peace. Just as specific to that fact is that they see “eye to eye” which represents the disciples at Pentecost, for the ten days prior to Pentecost represents a period of unification. The Lord “hath,” (representing past tense) has already accomplished three things for those who bring good tidings. He hath “comforted his people,” “redeemed Jerusalem” and “made bare his holy arm in the eyes of all the nations.”

Sion H6726 er det samme som H6725, som betyr «følelsen av iøynefallenhet; en monumental eller veiledende søyle: – tegn, tittel, veimerke.» Sion er et symbol på banneret til de hundre og førtifire tusen, og i avsnittet har de allerede mottatt senregnet, for de har allerede kunngjort og framlagt de gode tidender om fred. Like spesifikt for dette faktum er at de ser «øye til øye», hvilket representerer disiplene på pinsedagen, for de ti dagene før pinse representerer en periode med forening. Herren «har» (som representerer fortid) allerede fullført tre ting for dem som bringer gode tidender. Han har «trøstet sitt folk», «forløst Jerusalem» og «blottet sin hellige arm for alle folkeslagenes øyne.»

He “comforted” His people at 9/11, marking the beginning of a testing process of Malachi chapter three that concludes at the Sunday law when He lifts up the ensign of the first fruit offerings as represented by making “bare his holy arm in the eyes of all the nations.” He comforts, redeems and lifts up the one hundred and forty-four thousand. At 9/11 He comforts and begins the purification process where He redeems His people and then lifts them up as an ensign, or as Malachi says “the offering of Judah and Jerusalem be pleasant” “as in days of old.”

Han «trøstet» sitt folk ved 9/11 og markerte begynnelsen på den prøvelsesprosessen i Malaki kapittel tre som avsluttes ved søndagsloven, når Han løfter opp banneret for førstegrødeofrene, slik dette fremstilles ved at Han «blotter sin hellige arm for alle folkeslags øyne». Han trøster, gjenløser og løfter opp de hundre og førtifire tusen. Ved 9/11 trøster Han og begynner renselsesprosessen, hvor Han gjenløser sitt folk og deretter løfter dem opp som et banner, eller som Malaki sier: «da skal Judas og Jerusalems offer være Herren til behag» «som i gamle dager».

> And he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness. Then shall the offering of Judah and Jerusalem be pleasant unto the Lord, as in the days of old, and as in former years. Malachi 3:3, 4.

> Og han skal sitja som ein som smelter og reinsar sølv; og han skal reinsa Levis søner og lutra dei som gull og sølv, så dei kan bera fram for Herren ei offergåve i rettferd. Då skal Juda og Jerusalems offergåve vera til hugnad for Herren, som i gamle dagar og som i tidlegare år. Malaki 3:3, 4.

We will bring our considerations of “how long” to a conclusion in the next article.

Vi vil avslutte våre betraktninger om «hvor lenge» i den neste artikkelen.

> “‘Whose fan is in His hand, and He will throughly purge His floor, and gather His wheat into the garner.’ Matthew 3:12. This was one of the times of purging. By the words of truth, the chaff was being separated from the wheat. Because they were too vain and self-righteous to receive reproof, too world-loving to accept a life of humility, many turned away from Jesus. Many are still doing the same thing. Souls are tested today as were those disciples in the synagogue at Capernaum. When truth is brought home to the heart, they see that their lives are not in accordance with the will of God. They see the need of an entire change in themselves; but they are not willing to take up the self-denying work. Therefore they are angry when their sins are discovered. They go away offended, even as the disciples left Jesus, murmuring, ‘This is an hard saying; who can hear it?’” The Desire of Ages, 392.

> «‘Han har kasteskovlen i sin hånd, og han skal rense sin treskeplass grundig og samle hveten sin i låven.’ Matteus 3:12. Dette var en av renselsens tider. Ved sannhetens ord ble agnene skilt fra hveten. Fordi de var for forfengelige og selvrettferdige til å ta imot irettesettelse, for verdenselskende til å godta et liv i ydmykhet, vendte mange seg bort fra Jesus. Mange gjør fremdeles det samme. Sjeler blir prøvd i dag slik disse disiplene ble det i synagogen i Kapernaum. Når sannheten bringes hjem til hjertet, ser de at deres liv ikke er i samsvar med Guds vilje. De ser behovet for en fullstendig forandring i seg selv; men de er ikke villige til å ta opp det selvfornektende arbeidet. Derfor blir de vrede når deres synder blir åpenbart. De går bort forarget, slik disiplene forlot Jesus, mens de murret: ‘Dette er harde ord; hvem kan høre dem?’» Alfa og Omega, 392.

Back to Articles