Article

# Future for America and July 18, 2020 - Number Two

Framtid for Amerika og 18. juli 2020 – Nummer to

Eating the Message

Å spise budskapet

Author

Jeff Pippenger

Published

August 24, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

Just before probation closes a command is made to “seal not the sayings of the prophecy of this book.”

Like før nådetiden avsluttes, gis det en befaling om «ikke å forsegle ordene i profetien i denne boken».

> And he saith unto me, Seal not the sayings of the prophecy of this book: for the time is at hand. He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. Revelation 22:10, 11.

> Og han sier til meg: Forsegl ikke ordene i profetien i denne bok; for tiden er nær. Den som gjør urett, la ham fremdeles gjøre urett; og den som er uren, la ham fremdeles være uren; og den som er rettferdig, la ham fremdeles være rettferdig; og den som er hellig, la ham fremdeles være hellig. Åpenbaringen 22:10, 11.

In chapter five of Revelation, God the Father is seated upon His throne and He has a book in His hand that is sealed with seven seals.

I kapittel fem i Åpenbaringen sitter Gud Faderen på sin trone, og i sin hånd har han en bokrull som er forseglet med sju segl.

> And I saw in the right hand of him that sat on the throne a book written within and on the backside, sealed with seven seals. Revelation 5:1.

> Og jeg så i høyre hånd hos ham som satt på tronen, en bokrull som var beskrevet både innvendig og utvendig, forseglet med sju segl. Åpenbaringen 5:1.

As the narrative from verse one, continues on through to chapter seven, we find that Jesus, represented as the Lion of the tribe of Judah is the One who takes the book from His Father’s hand and begins to progressively open the seals. When He opens the sixth seal and presents the message represented by the seal, chapter six ends. It ends with a question that leads into chapter seven, where we find the answer to the question raised in the last verse of chapter six.

Ettersom fremstillingen fra vers én fortsetter helt frem til kapittel sju, finner vi at Jesus, fremstilt som Løven av Juda stamme, er den som tar boken fra sin Fars hånd og begynner gradvis å åpne seglene. Når Han åpner det sjette segl og fremlegger budskapet som seglet representerer, avsluttes kapittel seks. Det avsluttes med et spørsmål som leder inn i kapittel sju, hvor vi finner svaret på spørsmålet som reises i det siste verset i kapittel seks.

> For the great day of his wrath is come; and who shall be able to stand? Revelation 6:17.

> For den store dag for hans vrede er kommet; og hvem kan bestå? Åpenbaringen 6,17.

Chapter seven introduces the one hundred and forty-four thousand and the “great multitude.” After God’s people are presented in chapter seven, then we find the seventh and final of the seals being removed. The only other prophecy in the book of Revelation that has been sealed is the seven thunders of chapter ten. The simple point is that the only prophecy in the book of Revelation that is sealed up and can be unsealed before probation closes is the “seven thunders.”

Kapittel sju introduserer de hundre og førtifire tusen og den «store skare». Etter at Guds folk er fremstilt i kapittel sju, finner vi deretter at det sjuende og siste av seglene blir åpnet. Den eneste andre profetien i Åpenbaringsboken som har vært forseglet, er de sju tordener i kapittel ti. Det enkle poenget er at den eneste profetien i Åpenbaringsboken som er forseglet og kan åpnes før nådetiden avsluttes, er «de sju tordener».

For years, if not decades Future for America has identified what the “seven thunders” represent. The “seven thunders” represent the history of the Millerite movement from August 11, 1840 through to October 22, 1844. Sister White confirms this fact and adds that the “seven thunders” also represent “future events that will be disclosed in their order.” A detailed presentation of these facts can be found in Habakkuk’s Tables, for any that are unfamiliar with these prophetic realities.

I årevis, om ikke i flere tiår, har Future for America identifisert hva «de sju tordener» representerer. «De sju tordener» representerer historien til millerittbevegelsen fra 11. august 1840 til 22. oktober 1844. Søster White bekrefter dette faktum og tilføyer at «de sju tordener» også representerer «framtidige begivenheter som vil bli åpenbart i sin orden». En detaljert framstilling av disse fakta finnes i Habakkuk’s Tables, for dem som ikke er kjent med disse profetiske realiteter.

The truth of the seven thunders that has been presented in the past is still truth, but since August of this year the Lord has removed His hand from these subjects and more understanding has been revealed. We will begin with chapter ten of Revelation, then consider Sister White’s commentary on the chapter. Before we do this, we must identify two points unrelated to the consideration of the seven thunders.

Sannheten om de syv tordener som tidligere er blitt fremlagt, er fremdeles sannhet, men siden august i år har Herren trukket sin hånd bort fra disse emnene, og mer forståelse er blitt åpenbart. Vi vil begynne med kapittel ti i Åpenbaringen og deretter betrakte Søster Whites kommentar til kapitlet. Før vi gjør dette, må vi identifisere to punkter som ikke er knyttet til betraktningen av de syv tordener.

The first point is that the identification of the truth of the seven thunders that is now opened up requires several lines of truth to put everything the seven thunders represent in place. Here I pray, is the patience of the saints. The second point connected with this is that the program that produces the audio presentation of these articles has a limitation on the amount of time it can read and speak. The articles must each fit within that period of time. From the outset of this study, I am informing you that it will require a few articles to establish the truth represented by the seven thunders. Now to chapter ten.

Det første punktet er at identifikasjonen av sannheten om de sju tordener, som nå blir åpnet, krever flere sannhetslinjer for å sette på plass alt det de sju tordener representerer. Her, ber jeg, er de helliges tålmodighet. Det andre punktet som står i forbindelse med dette, er at programmet som frembringer lydpresentasjonen av disse artiklene, har en begrensning når det gjelder hvor lang tid det kan lese og tale. Hver artikkel må passe innenfor dette tidsrommet. Allerede fra begynnelsen av denne studien gjør jeg dere oppmerksom på at det vil kreve noen artikler å fastslå sannheten som de sju tordener representerer. Nå til kapittel ti.

> And I saw another mighty angel come down from heaven, clothed with a cloud: and a rainbow was upon his head, and his face was as it were the sun, and his feet as pillars of fire: And he had in his hand a little book open: and he set his right foot upon the sea, and his left foot on the earth, And cried with a loud voice, as when a lion roareth: and when he had cried, seven thunders uttered their voices. And when the seven thunders had uttered their voices, I was about to write: and I heard a voice from heaven saying unto me, Seal up those things which the seven thunders uttered, and write them not. And the angel which I saw stand upon the sea and upon the earth lifted up his hand to heaven, And sware by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer: But in the days of the voice of the seventh angel, when he shall begin to sound, the mystery of God should be finished, as he hath declared to his servants the prophets. And the voice which I heard from heaven spake unto me again, and said, Go and take the little book which is open in the hand of the angel which standeth upon the sea and upon the earth. And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. And he said unto me, Thou must prophesy again before many peoples, and nations, and tongues, and kings. Revelation 10:1–11.

> Og jeg så en annen mektig engel komme ned fra himmelen, kledd i en sky; og en regnbue var over hans hode, og hans ansikt var som solen, og hans føtter som ildstøtter. Og han hadde i sin hånd en liten bok, åpnet; og han satte sin høyre fot på havet og sin venstre fot på jorden, og ropte med høy røst, som når en løve brøler; og da han hadde ropt, lot de sju tordener sine røster høre. Og da de sju tordener hadde latt sine røster høre, var jeg i ferd med å skrive; og jeg hørte en røst fra himmelen si til meg: Besegl det som de sju tordener talte, og skriv det ikke. Og engelen som jeg så stå på havet og på jorden, løftet sin hånd mot himmelen og svor ved ham som lever i all evighet, han som skapte himmelen og det som er i den, og jorden og det som er på den, og havet og det som er i det, at det ikke lenger skulle være tid; men i dagene da den sjuende engels røst høres, når han begynner å basune, da skal Guds hemmelighet fullendes, slik som han forkynte det for sine tjenere profetene. Og røsten som jeg hadde hørt fra himmelen, talte igjen til meg og sa: Gå og ta den lille boken som er åpnet i hånden på engelen som står på havet og på jorden. Og jeg gikk bort til engelen og sa til ham: Gi meg den lille boken. Og han sa til meg: Ta den og et den opp; og den skal gjøre din buk bitter, men i din munn skal den være søt som honning. Og jeg tok den lille boken ut av engelens hånd og åt den opp; og i min munn var den søt som honning; og så snart jeg hadde ett den, ble min buk bitter. Og han sa til meg: Du må igjen profetere om mange folk og nasjoner og tungemål og konger. Åpenbaringen 10:1–11.

Commenting on chapter ten, Sister White states:

I en kommentar til kapittel ti uttaler søster White:

> “The mighty angel who instructed John was no less a personage than Jesus Christ. Setting His right foot on the sea, and His left upon the dry land, shows the part which He is acting in the closing scenes of the great controversy with Satan. This position denotes His supreme power and authority over the whole earth. The controversy had waxed stronger and more determined from age to age, and will continue to do so, to the concluding scenes when the masterly working of the powers of darkness shall reach their height. Satan, united with evil men, will deceive the whole world and the churches who receive not the love of the truth. But the mighty angel demands attention. He cries with a loud voice. He is to show the power and authority of His voice to those who have united with Satan to oppose the truth.

> «Den mektige engelen som underviste Johannes, var ingen ringere person enn Jesus Kristus. At han satte sin høyre fot på havet og sin venstre på det tørre land, viser den rolle han utøver i avslutningsscenene av den store striden med Satan. Denne stillingen betegner hans høyeste makt og myndighet over hele jorden. Striden hadde tiltatt i styrke og målbevissthet fra tidsalder til tidsalder, og vil fortsette å gjøre det helt frem til de avsluttende scener, når mørkets makters mesterlige virksomhet skal nå sitt høydepunkt. Satan, forent med onde mennesker, vil bedra hele verden og de menigheter som ikke tar imot kjærligheten til sannheten. Men den mektige engelen krever oppmerksomhet. Han roper med høy røst. Han skal åpenbare sin røsts makt og myndighet for dem som har forent seg med Satan for å stå sannheten imot.»

> “After these seven thunders uttered their voices, the injunction comes to John as to Daniel in regard to the little book: ‘Seal up those things which the seven thunders uttered.’ These relate to future events which will be disclosed in their order. Daniel shall stand in his lot at the end of the days. John sees the little book unsealed. Then Daniel’s prophecies have their proper place in the first, second, and third angels’ messages to be given to the world. The unsealing of the little book was the message in relation to time.

> «Etter at disse sju tordnene hadde latt sine røster høre, kommer påbudet til Johannes, likesom til Daniel når det gjelder den lille boken: ‘Forsegl det som de sju tordnene talte.’ Disse gjelder framtidige hendelser som skal åpenbares i sin rette orden. Daniel skal stå fram på sin lodd ved dagenes ende. Johannes ser den lille boken uforseglet. Da får Daniels profetier sin rette plass i den første, andre og tredje engels budskap, som skal gis til verden. Avforseglingen av den lille boken var budskapet i forbindelse med tid.»

> “The books of Daniel and the Revelation are one. One is a prophecy, the other a revelation; one a book sealed, the other a book opened. John heard the mysteries which the thunders uttered, but he was commanded not to write them.

> Daniels bok og Johannes’ åpenbaring er ett. Den ene er en profeti, den andre en åpenbaring; den ene en bok som er forseglet, den andre en bok som er åpnet. Johannes hørte de hemmeligheter som tordenene uttalte, men han fikk befaling om ikke å skrive dem ned.

> “The special light given to John which was expressed in the seven thunders was a delineation of events which would transpire under the first and second angels’ messages. It was not best for the people to know these things, for their faith must necessarily be tested. In the order of God most wonderful and advanced truths would be proclaimed. The first and second angels’ messages were to be proclaimed, but no further light was to be revealed before these messages had done their specific work. This is represented by the angel standing with one foot on the sea, proclaiming with a most solemn oath that time should be no longer.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> «Det særlige lys som ble gitt Johannes, og som kom til uttrykk i de sju tordener, var en fremstilling av begivenheter som ville finne sted under den første og den andre engels budskap. Det var ikke best for folket å få kjennskap til disse ting, for deres tro måtte nødvendigvis bli prøvet. I Guds orden skulle de mest vidunderlige og fremskredne sannheter bli forkynt. Den første og den andre engels budskap skulle forkynnes, men ikke noe ytterligere lys skulle bli åpenbart før disse budskap hadde fullført sitt særskilte verk. Dette fremstilles ved engelen som står med den ene foten på havet og forkynner med en høyst høytidelig ed at tid ikke lenger skulle være.» The Seventh-day Adventist Bible Commentary, bind 7, 971.

The “mighty angel” who descended on August 11, 1840 was Christ, and he had a message in his hand that John was told to eat. What John ate was a message, but it was distinctly a message that was to be taken to God’s people, and not the world. It is important to recognize who the target audience is in the passage, for even though Christ descended on August 11, 1840, marking the empowerment of the first angel’s message, and thus identifying when the first angel’s message would be carried to the entire world, the little book that John was to eat is identifying when Protestantism surrendered the mantle of Protestantism unto the Millerites. When Christ descended with the little book, He was terminating His covenant relationship with the church from the wilderness and simultaneously identifying the Millerite people as His new chosen covenant people. The Millerites were a people who had formerly not been the people of God. The prophets never contradict each other.

Den «mektige engelen» som steg ned den 11. august 1840, var Kristus, og han hadde et budskap i sin hånd som Johannes fikk befaling om å ete. Det Johannes åt, var et budskap, men det var tydelig et budskap som skulle bringes til Guds folk, og ikke til verden. Det er viktig å erkjenne hvem den tiltenkte målgruppen er i avsnittet, for selv om Kristus steg ned den 11. august 1840, og dermed markerte bemyndigelsen av den første engels budskap, og således identifiserte når den første engels budskap skulle bæres til hele verden, viser den lille boken som Johannes skulle ete, når protestantismen overga protestantismens kappe til millerittene. Da Kristus steg ned med den lille boken, avsluttet han sitt paktsforhold med menigheten fra ørkenen og identifiserte samtidig millerittfolket som sitt nye utvalgte paktsfolk. Millerittene var et folk som tidligere ikke hadde vært Guds folk. Profetene motsier aldri hverandre.

> And he said unto me, Son of man, stand upon thy feet, and I will speak unto thee. And the spirit entered into me wh en he spake unto me, and set me upon my feet, that I heard him that spake unto me. And he said unto me, Son of man, I send thee to the children of Israel, to a rebellious nation that hath rebelled against me: they and their fathers have transgressed against me, even unto this very day. For they are impudent children and stiffhearted. I do send thee unto them; and thou shalt say unto them, Thus saith the Lord God. And they, whether they will hear, or whether they will forbear, (for they are a rebellious house,) yet shall know that there hath been a prophet among them. And thou, son of man, be not afraid of them, neither be afraid of their words, though briers and thorns be with thee, and thou dost dwell among scorpions: be not afraid of their words, nor be dismayed at their looks, though they be a rebellious house. And thou shalt speak my words unto them, whether they will hear, or whether they will forbear: for they are most rebellious. But thou, son of man, hear what I say unto thee; Be not thou rebellious like that rebellious house: open thy mouth, and eat that I give thee. And when I looked, behold, an hand was sent unto me; and, lo, a roll of a book was therein; And he spread it before me; and it was written within and without: and there was written therein lamentations, and mourning, and woe. Moreover he said unto me, Son of man, eat that thou findest; eat this roll, and go speak unto the house of Israel. So I opened my mouth, and he caused me to eat that roll. And he said unto me, Son of man, cause thy belly to eat, and fill thy bowels with this roll that I give thee. Then did I eat it; and it was in my mouth as honey for sweetness. And he said unto me, Son of man, go, get thee unto the house of Israel, and speak with my words unto them. For thou art not sent to a people of a strange speech and of an hard language, but to the house of Israel; Not to many people of a strange speech and of an hard language, whose words thou canst not understand. Surely, had I sent thee to them, they would have hearkened unto thee. But the house of Israel will not hearken unto thee; for they will not hearken unto me: for all the house of Israel are impudent and hardhearted. Behold, I have made thy face strong against their faces, and thy forehead strong against their foreheads. As an adamant harder than flint have I made thy forehead: fear them not, neither be dismayed at their looks, though they be a rebellious house. Moreover he said unto me, Son of man, all my words that I shall speak unto thee receive in thine heart, and hear with thine ears. Ezekiel 2:1–3:10.

> Og han sa til meg: Menneskesønn, stå opp på dine føtter, og jeg vil tale med deg. Og ånden kom inn i meg da han talte til meg, og reiste meg opp på mine føtter, så jeg hørte ham som talte til meg. Og han sa til meg: Menneskesønn, jeg sender deg til Israels barn, til et opprørsk folk som har gjort opprør mot meg; de og deres fedre har syndet mot meg helt til denne dag. For de er frekke barn og hardhjertede. Jeg sender deg til dem, og du skal si til dem: Så sier Herren Gud. Og enten de vil høre eller la være – for de er et opprørsk hus – så skal de kjenne at det har vært en profet iblant dem. Og du, menneskesønn, frykt ikke for dem, og frykt ikke for deres ord, om enn torner og tistler er hos deg, og du bor blant skorpioner; frykt ikke for deres ord, og vær ikke forferdet over deres ansikter, selv om de er et opprørsk hus. Og du skal tale mine ord til dem, enten de vil høre eller la være; for de er høygradig opprørske. Men du, menneskesønn, hør hva jeg sier til deg; vær ikke du opprørsk som dette opprørske hus. Lukk opp din munn og et det jeg gir deg. Og da jeg så, se, en hånd var rakt ut til meg, og se, i den var en bokrull. Og han bredte den ut foran meg; og den var skrevet både innvendig og utvendig, og det som var skrevet i den, var klagesanger og sukk og ve. Og han sa til meg: Menneskesønn, et det du finner; et denne bokrullen, og gå og tal til Israels hus. Så åpnet jeg min munn, og han lot meg ete denne bokrullen. Og han sa til meg: Menneskesønn, la din buk ete, og fyll ditt indre med denne bokrullen som jeg gir deg. Da åt jeg den, og i min munn var den søt som honning. Og han sa til meg: Menneskesønn, gå til Israels hus og tal mine ord til dem. For du er ikke sendt til et folk med uforståelig tale og tungt språk, men til Israels hus; ikke til mange folk med uforståelig tale og tungt språk, hvis ord du ikke kan forstå. Sannelig, hadde jeg sendt deg til dem, så ville de ha hørt på deg. Men Israels hus vil ikke høre på deg; for de vil ikke høre på meg. For hele Israels hus er frekke og hardhjertede. Se, jeg har gjort ditt ansikt hardt mot deres ansikter, og din panne hard mot deres panner. Som diamant, hardere enn flint, har jeg gjort din panne. Frykt ikke for dem, og vær ikke forferdet over deres ansikter, selv om de er et opprørsk hus. Og han sa videre til meg: Menneskesønn, alle mine ord som jeg skal tale til deg, ta imot i ditt hjerte, og hør med dine ører. Esekiel 2:1–3:10.

When Christ descended with the little book which John took and ate, it was in his “mouth as honey for sweetness.” John the Revelator and Ezekiel, both take a message from Christ’s “hand.” Ezekiel, and therefore John had a message to deliver to “the house of Israel,” not to those outside of Israel. If those outside Israel would have heard the message, they would have accepted it, but not Israel, for “all the house” of Israel “are impudent and hardhearted.” The complete house of Israel (all the house) was totally rebellious. Israel in 1840 was represented in Revelation chapter ten as the church in the wilderness. They had filled the cup of their probationary time.

Da Kristus steg ned med den lille boken som Johannes tok og åt, var den i hans «munn søt som honning». Johannes åpenbareren og Esekiel tar begge et budskap fra Kristi «hånd». Esekiel, og derfor Johannes, hadde et budskap å forkynne for «Israels hus», ikke for dem som var utenfor Israel. Dersom de som var utenfor Israel hadde hørt budskapet, ville de ha tatt imot det, men ikke Israel, for «hele Israels hus» «er hardnakket og forherdet i hjertet». Hele Israels hus (hele huset) var fullstendig gjenstridig. Israel i 1840 ble i Åpenbaringen kapittel ti fremstilt som menigheten i ørkenen. De hadde fylt sitt prøvetidsbegers mål.

Though the message would not be heard by Israel, the prophet was still commanded to take them the message of the little book, for the purpose of holding them accountable for rejecting the light of the first angel. In the books of judgment, they were to be held accountable for refusing to hear the message of the “prophet” that had been “among them.” Rejecting the prophet is to reject the message that had been given to the prophet by the angel Gabriel, who had himself received that message from Christ, who had received it from the Father. When Christ descended with the message of the little book in His hand it paralleled when the Holy Spirit descended at His baptism. That had been prefigured by Moses at the burning bush, and that very same waymark that exists in every reformatory movement.

Selv om budskapet ikke ville bli hørt av Israel, fikk profeten likevel befaling om å bringe dem budskapet i den lille boken, med det formål å holde dem ansvarlige for å ha forkastet lyset fra den første engel. I dommens bøker skulle de holdes ansvarlige for å ha nektet å høre budskapet fra den «profet» som hadde vært «iblant dem». Å forkaste profeten er å forkaste budskapet som var blitt gitt profeten av engelen Gabriel, som selv hadde mottatt dette budskapet fra Kristus, som hadde mottatt det fra Faderen. Da Kristus steg ned med budskapet i den lille boken i sin hånd, var det en parallell til da Den Hellige Ånd steg ned ved hans dåp. Dette var blitt forutskygget ved Moses ved den brennende busk, og det er nettopp det samme veimerket som finnes i enhver reformatorisk bevegelse.

> “The work of God in the earth presents, from age to age, a striking similarity in every great reformation or religious movement. The principles of God’s dealing with men are ever the same. The important movements of the present have their parallel in those of the past, and the experience of the church in former ages has lessons of great value for our own time.” The Great Controversy, 343.

> «Guds verk på jorden viser, fra tidsalder til tidsalder, en slående likhet i enhver stor reformasjon eller religiøs bevegelse. Prinsippene for Guds handlemåte med menneskene er alltid de samme. De viktige bevegelsene i vår tid har sine paralleller i fortidens, og menighetens erfaring i tidligere tidsaldre har lærdommer av stor verdi for vår egen tid.» The Great Controversy, 343.

The demise of the Ottoman supremacy on August 11, 1840, (which is when John and Ezekiel ate the little book that was in Christ’s “hand,”) marks the “empowerment” of the first angel’s message that had “arrived” at the “time of the end” in 1798. It was “empowered” by the confirmation of the premier prophetic rule of the Millerites; the year for a day principle. Christ then began to erect the Millerite temple foundation, as He had done at His baptism.

Det osmanske overherredømmes fall den 11. august 1840 (som er tidspunktet da Johannes og Esekiel åt den lille boken som var i Kristi «hånd»), markerer «bemyndigelsen» av den første engels budskap, som hadde «ankommet» ved «endetiden» i 1798. Det ble «bemyndiget» ved bekreftelsen av millerittenes fremste profetiske regel: dag-for-et-år-prinsippet. Kristus begynte deretter å reise milleritttemplets grunnvoll, slik Han hadde gjort ved sin dåp.

> “Nathanael’s wavering faith was now strengthened, and he answered and said, ‘Rabbi, thou art the son of God; thou art the King of Israel. Jesus answered and said unto him, Because I said unto thee, I saw thee under the fig tree, believest thou? Thou shalt see greater things than these. And he saith unto him, Verily, verily, I say unto you, Hereafter ye shall see Heaven open, and the angels of God ascending and descending upon the Son of Man.’

> «Natanaels vaklende tro ble nå styrket, og han svarte og sa: ‘Rabbi, du er Guds Sønn; du er Israels konge.’ Jesus svarte og sa til ham: ‘Tror du fordi jeg sa til deg at jeg så deg under fikentreet? Du skal få se større ting enn disse.’ Og han sier til ham: ‘Sannelig, sannelig sier jeg dere: Heretter skal dere se himmelen åpnet og Guds engler stige opp og stige ned over Menneskesønnen.’»

> “In these first few disciples the foundation of the Christian church was being laid by individual effort. John first directed two of his disciples to Christ. Then one of these finds a brother, and brings him to Christ. He then calls Philip to follow him, and he went in search of Nathanael.” Spirit of Prophecy, volume 2, 66.

> «I disse første få disiplene ble grunnvollen til den kristne menighet lagt ved personlig arbeid. Johannes ledet først to av sine disipler til Kristus. Deretter finner en av disse en bror og fører ham til Kristus. Så kaller han Filip til å følge seg, og han gikk ut for å lete etter Natanael.» Spirit of Prophecy, bind 2, 66.

When Christ descended on August 11, 1840 with the little book open in His hand, it had been prefigured in the reform movement of Christ’s earthly history, for every reform movement possesses the identical waymarks. Moses and the reformatory movement he led out in had the same waymark. The experience of Moses at the burning bush typified the Holy Spirit descending at Christ baptism, that in turn typified 1840, which in turn typifies September 11, 2001 when the mighty angel of Revelation eighteen descended.

Da Kristus steg ned den 11. august 1840 med den lille boken åpnet i sin hånd, var dette blitt foregrepet i reformbevegelsen i Kristi jordiske historie, for enhver reformbevegelse besitter de samme kjennetegn. Moses og den reformatoriske bevegelsen han førte ut, hadde det samme kjennetegnet. Moses’ erfaring ved den brennende busken var et forbilde på Den Hellige Ånds nedstigning ved Kristi dåp, som igjen var et forbilde på 1840, som igjen er et forbilde på 11. september 2001, da den mektige engelen i Åpenbaringen atten steg ned.

The “arrival” of the first angel’s message, and the “arrival” of the second angel’s message and the “arrival” of the third angel’s message are all represented by angels. The first angel has a little book in his hand, the second had a writing in his hand and the third had a parchment in his hand. Upon the testimony of two or three a truth is established. All three angels, whether at their arrival or empowerment have a message in their hand.

«Ankomsten» av den første engels budskap, og «ankomsten» av den andre engels budskap og «ankomsten» av den tredje engels budskap er alle framstilt ved engler. Den første engelen har en liten bok i hånden, den andre hadde et skrift i hånden, og den tredje hadde et pergament i hånden. Ved to eller tre vitners utsagn blir en sannhet stadfestet. Alle de tre englene har et budskap i hånden, enten ved sin ankomst eller ved sin bemyndigelse.

John and Ezekiel represent those that ate the message when the first angel’s message was “empowered,” which is a different historical waymark than when the first angel’s message “arrived” in 1798.

Johannes og Esekiel representerer dem som åt budskapet da den første engels budskap ble «gitt kraft», hvilket er et annet historisk veimerke enn da den første engels budskap «kom» i 1798.

The difference between the “arrival” of a message and its “empowerment” is an extremely important distinction to note. As we consider the following passage take note that the purpose of the first angel is identical to the purpose of the angel in Revelation eighteen that lightens the earth with his glory. Also note that each message causes a division producing two classes of worshippers.

Forskjellen mellom et budskaps «ankomst» og dets «bemyndigelse» er et overmåte viktig skille å merke seg. Når vi betrakter det følgende avsnittet, legg merke til at hensikten med den første engelen er identisk med hensikten til engelen i Åpenbaringen 18, som opplyser jorden med sin herlighet. Legg også merke til at hvert budskap forårsaker en adskillelse og frembringer to klasser av tilbedere.

> “I was shown the interest which all heaven had taken in the work going on upon the earth. Jesus commissioned a mighty angel [the first angel] to descend and warn the inhabitants of the earth to prepare for His second appearing. As the angel left the presence of Jesus in heaven, an exceedingly bright and glorious light went before him. I was told that his mission was to lighten the earth with his glory and warn man of the coming wrath of God. Multitudes received the light. Some of these seemed to be very solemn, while others were joyful and enraptured. All who received the light turned their faces toward heaven and glorified God. Though it was shed upon all, some merely came under its influence, but did not heartily receive it. Many were filled with great wrath. Ministers and people united with the vile and stoutly resisted the light shed by the mighty angel. But all who received it withdrew from the world and were closely united with one another.

> «Jeg fikk vist den interessen som hele himmelen tok i det verk som foregikk på jorden. Jesus ga en mektig engel [den første engelen] i oppdrag å fare ned og advare jordens innbyggere om å forberede seg på Hans annet komme. Da engelen forlot Jesu nærhet i himmelen, gikk et usedvanlig klart og herlig lys foran ham. Jeg fikk vite at hans oppdrag var å opplyse jorden med sin herlighet og advare menneskene om Guds kommende vrede. Store skarer tok imot lyset. Noen av disse syntes å være meget alvorlige, mens andre var glade og henrykte. Alle som tok imot lyset, vendte sine ansikter mot himmelen og priste Gud. Selv om det ble utøst over alle, kom noen bare under dets innflytelse, men tok det ikke helhjertet imot. Mange ble fylt av stort raseri. Forkynnere og folk sluttet seg sammen med de usle og stod hardnakket imot lyset som ble utøst av den mektige engelen. Men alle som tok imot det, trakk seg bort fra verden og var nært forenet med hverandre.»

> “Satan and his angels were busily engaged in seeking to attract the minds of as many as possible from the light. The company who rejected it were left in darkness. I saw the angel of God watching with the deepest interest His professed people, to record the character which they developed as the message of heavenly origin was presented to them. And as very many who professed love for Jesus turned from the heavenly message with scorn, derision, and hatred, an angel with a parchment in his hand made the shameful record. All heaven was filled with indignation that Jesus should be thus slighted by His professed followers.

> «Satan og hans engler var travelt opptatt med å søke å trekke så mange som mulig bort fra lyset. Den skaren som forkastet det, ble etterlatt i mørke. Jeg så Guds engel våke over Hans bekjennende folk med den dypeste interesse for å nedtegne den karakter de utviklet da budskapet med himmelsk opprinnelse ble lagt fram for dem. Og da svært mange som bekjente kjærlighet til Jesus, vendte seg bort fra det himmelske budskap med forakt, hån og hat, gjorde en engel med en pergamentrull i hånden den skammelige opptegnelsen. Hele himmelen var fylt av harme over at Jesus slik skulle ringeaktes av sine bekjennende etterfølgere.»

> “I saw the disappointment of the trusting ones, as they did not see their Lord at the expected time. It had been God’s purpose to conceal the future and to bring His people to a point of decision. Without the preaching of definite time for the coming of Christ, the work designed of God would not have been accomplished. Satan was leading very many to look far in the future for the great events connected with the judgment and the end of probation. It was necessary that the people be brought to seek earnestly for a present preparation.

> «Jeg så skuffelsen hos de tillitsfulle, da de ikke så sin Herre på den forventede tid. Det hadde vært Guds hensikt å skjule fremtiden og å føre sitt folk til et beslutningspunkt. Uten forkynnelsen av en bestemt tid for Kristi komme ville det verk, som Gud hadde tilsiktet, ikke ha blitt fullført. Satan ledet svært mange til å se langt inn i fremtiden etter de store begivenheter som er knyttet til dommen og prøvetidens avslutning. Det var nødvendig at folket ble brakt til alvorlig å søke en nåværende beredelse.»

> “As the time passed, those who had not fully received the light of the angel united with those who had despised the message, and they turned upon the disappointed ones with ridicule. Angels marked the situation of Christ’s professed followers. The passing of the definite time had tested and proved them, and very many were weighed in the balance and found wanting. They loudly claimed to be Christians, yet in almost every particular failed to follow Christ. Satan exulted at the state of the professed followers of Jesus.

> Etter hvert som tiden gikk, sluttet de som ikke fullt ut hadde tatt imot engelens lys, seg til dem som hadde foraktet budskapet, og de vendte seg mot de skuffede med hån. Engler la merke til tilstanden blant Kristi bekjennende etterfølgere. Den fastsatte tids utløp hadde prøvet og åpenbart hvem de var, og svært mange ble veid i vektskålen og funnet for lette. De hevdet høylytt å være kristne, men unnlot likevel i nesten enhver henseende å følge Kristus. Satan frydet seg over tilstanden hos Jesu bekjennende etterfølgere.

> “He had them in his snare. He had led the majority to leave the straight path, and they were attempting to climb up to heaven some other way. Angels saw the pure and holy mixed up with sinners in Zion and with world-loving hypocrites. They had watched over the true disciples of Jesus; but the corrupt were affecting the holy. Those whose hearts burned with an intense desire to see Jesus were forbidden by their professed brethren to speak of His coming. Angels viewed the scene and sympathized with the remnant who loved the appearing of their Lord.

> «Han hadde dem i sin snare. Han hadde fått flertallet til å forlate den rette vei, og de forsøkte å klatre opp til himmelen på en annen måte. Engler så de rene og hellige blandet sammen med syndere i Sion og med verdenselskende hyklere. De hadde våket over Jesu sanne disipler; men de fordervede øvde innflytelse på de hellige. De hvis hjerter brant av et inderlig ønske om å se Jesus, ble av sine bekjennende brødre forbudt å tale om hans komme. Engler betraktet skueplassen og hadde medfølelse med resten, som elsket sin Herres åpenbarelse.»

> “Another mighty angel [the second angel] was commissioned to descend to earth. Jesus placed in his hand a writing, and as he came to the earth, he cried, ‘Babylon is fallen, is fallen.’ Then I saw the disappointed ones again raise their eyes to heaven, looking with faith and hope for their Lord’s appearing. But many seemed to remain in a stupid state, as if asleep; yet I could see the trace of deep sorrow upon their countenances. The disappointed ones saw from the Scriptures that they were in the tarrying time, and that they must patiently wait the fulfillment of the vision. The same evidence which led them to look for their Lord in 1843, led them to expect Him in 1844. Yet I saw that the majority did not possess that energy which marked their faith in 1843. Their disappointment had dampened their faith.

> «En annen mektig engel [den andre engelen] fikk i oppdrag å stige ned til jorden. Jesus la et skrift i hans hånd, og idet han kom til jorden, ropte han: ‘Babylon er falt, er falt.’ Deretter så jeg de skuffede igjen løfte sine øyne mot himmelen og se med tro og håp etter sin Herres tilsynekomst. Men mange syntes å forbli i en sløv tilstand, som om de sov; likevel kunne jeg se spor av dyp sorg i deres ansikter. De skuffede så ut fra Skriftene at de befant seg i ventetiden, og at de tålmodig måtte avvente synets oppfyllelse. Det samme bevis som hadde ledet dem til å vente sin Herre i 1843, fikk dem til å forvente ham i 1844. Men jeg så at flertallet ikke hadde den kraft som hadde kjennetegnet deres tro i 1843. Deres skuffelse hadde svekket deres tro.»

> “As the people of God united in the cry of the second angel, the heavenly host marked with the deepest interest the effect of the message. They saw many who bore the name of Christians turn with scorn and derision upon those who had been disappointed. As the words fell from mocking lips, ‘You have not gone up yet!’ an angel wrote them. Said the angel, ‘They mock God.’ I was pointed back to a similar sin committed in ancient times. Elijah had been translated to heaven, and his mantle had fallen upon Elisha. Then wicked youth, who had learned from their parents to despise the man of God, followed Elisha, and mockingly cried, ‘Go up, thou bald head; go up, thou bald head.’ In thus insulting His servant, they insulted God and met their punishment then and there. In like manner, those who have scoffed and mocked at the idea of the saints’ going up, will be visited with the wrath of God, and will be made to feel that it is not a light thing to trifle with their Maker.

> «Da Guds folk forente seg i den andre engels rop, fulgte den himmelske hærskarens skare med den dypeste interesse hvilken virkning budskapet hadde. De så mange som bar kristennavnet, vende seg med hån og spott mot dem som var blitt skuffet. Etter hvert som ordene falt fra spotternes lepper: «Dere er ennå ikke faret opp!», skrev en engel dem ned. Engelen sa: «De spotter Gud.» Jeg ble henvist tilbake til en lignende synd begått i oldtiden. Elia var blitt tatt opp til himmelen, og hans kappe var falt på Elisja. Da fulgte ugudelige ungdommer, som hadde lært av sine foreldre å forakte Guds mann, etter Elisja og ropte spottende: «Far opp, du skallede; far opp, du skallede.» Ved således å håne Hans tjener hånte de Gud og fikk sin straff der og da. På samme måte skal de som har hånet og spottet tanken om de helliges oppfarelse, bli hjemsøkt av Guds vrede og få kjenne at det ikke er en lett sak å drive spill med sin Skaper.»

> “Jesus commissioned other angels to fly quickly to revive and strengthen the drooping faith of His people and prepare them to understand the message of the second angel and the important move which was soon to be made in heaven. I saw these angels receive great power and light from Jesus and fly quickly to earth to fulfill their commission to aid the second angel in his work. A great light shone upon the people of God as the angels cried, ‘Behold, the Bridegroom cometh; go ye out to meet Him.’ Then I saw these disappointed ones rise and in harmony with the second angel proclaim, ‘Behold, the Bridegroom cometh; go ye out to meet Him.’ The light from the angels penetrated the darkness everywhere. Satan and his angels sought to hinder this light from spreading and having its designed effect. They contended with the angels from heaven, telling them that God had deceived the people, and that with all their light and power they could not make the world believe that Christ was coming. But notwithstanding Satan strove to hedge up the way and draw the minds of the people from the light, the angels of God continued their work….

> «Jesus gav andre engler i oppdrag å fly raskt for å vekke til live igjen og styrke den sviktende tro hos Hans folk og berede dem til å forstå den annen engels budskap og den viktige handling som snart skulle finne sted i himmelen. Jeg så disse englene motta stor kraft og lys fra Jesus og fly raskt til jorden for å fullføre sitt oppdrag med å bistå den annen engel i hans gjerning. Et stort lys skinte over Guds folk idet englene ropte: ‘Se, brudgommen kommer; gå ut for å møte Ham.’ Så så jeg disse skuffede reise seg og i samklang med den annen engel forkynne: ‘Se, brudgommen kommer; gå ut for å møte Ham.’ Lyset fra englene trengte gjennom mørket overalt. Satan og hans engler søkte å hindre at dette lyset bredte seg og fikk sin tilsiktede virkning. De stred med englene fra himmelen og sa til dem at Gud hadde bedratt folket, og at de med alt sitt lys og all sin makt ikke kunne få verden til å tro at Kristus kom. Men til tross for at Satan søkte å stenge veien og lede folks sinn bort fra lyset, fortsatte Guds engler sitt verk….»

> “As the ministration of Jesus closed in the holy place, and He passed into the holiest, and stood before the ark containing the law of God, He sent another mighty angel with a third message to the world. A parchment was placed in the angel’s hand, and as he descended to the earth in power and majesty, he proclaimed a fearful warning, with the most terrible threatening ever borne to man. This message was designed to put the children of God upon their guard, by showing them the hour of temptation and anguish that was before them. Said the angel, ‘They will be brought into close combat with the beast and his image. Their only hope of eternal life is to remain steadfast. Although their lives are at stake, they must hold fast the truth.’ The third angel closes his message thus: ‘Here is the patience of the saints: here are they that keep the commandments of God, and the faith of Jesus.’ As he repeated these words, he pointed to the heavenly sanctuary. The minds of all who embrace this message are directed to the most holy place, where Jesus stands before the ark, making His final intercession for all those for whom mercy still lingers and for those who have ignorantly broken the law of God. This atonement is made for the righteous dead as well as for the righteous living. It includes all who died trusting in Christ, but who, not having received the light upon God’s commandments, had sinned ignorantly in transgressing its precepts.” Early Writings, 245–254.

> «Da Jesu tjeneste i det hellige var avsluttet, og Han gikk inn i det aller helligste og stod foran arken som inneholdt Guds lov, sendte Han en annen mektig engel med et tredje budskap til verden. Et pergament ble lagt i engelens hånd, og idet han steg ned til jorden i kraft og majestet, forkynte han en fryktelig advarsel, med den mest alvorlige trussel som noen gang er blitt båret fram for mennesker. Dette budskapet var gitt for å sette Guds barn på vakt ved å vise dem den prøvelsens og angstens time som lå foran dem. Engelen sa: ‘De vil bli ført inn i nærkamp med dyret og dets bilde. Deres eneste håp om evig liv er å forbli standhaftige. Selv om deres liv står på spill, må de holde fast ved sannheten.’ Den tredje engelen avslutter sitt budskap slik: ‘Her er de helliges tålmodighet; her er de som holder Guds bud og Jesu tro.’ Idet han gjentok disse ordene, pekte han på den himmelske helligdom. Sinnene hos alle som tar imot dette budskapet, blir rettet mot det aller helligste, hvor Jesus står foran arken og gjør sin siste forbønn for alle dem som barmhjertigheten ennå drøyer for, og for dem som i uvitenhet har overtrådt Guds lov. Denne soning blir gjort både for de rettferdige døde og for de rettferdige levende. Den omfatter alle som døde i tillit til Kristus, men som, fordi de ikke hadde mottatt lyset over Guds bud, hadde syndet i uvitenhet ved å overtre dens forskrifter.» Early Writings, 245–254.

A few pages later in the same book, addressing the same concepts just referred to, Sister White identifies that the rejection of the three messages in Millerite history had been typified in the history of Christ. She there provides two witnesses that identify a progressive testing process that requires victory at each test in order to proceed to the next test.

Noen få sider senere i den samme boken, idet hun behandler de samme begrepene som nettopp er omtalt, påviser søster White at forkastelsen av de tre budskapene i den millerittiske historie var blitt forutbildet i Kristi historie. Der fremlegger hun to vitnesbyrd som påviser en progressiv prøvningsprosess som krever seier ved hver prøve for å kunne gå videre til den neste prøven.

> “I saw a company who stood well-guarded and firm, giving no countenance to those who would unsettle the established faith of the body. God looked upon them with approbation. I was shown three steps—the first, second, and third angels’ messages. Said my accompanying angel, ‘Woe to him who shall move a block or stir a pin of these messages. The true understanding of these messages is of vital importance. The destiny of souls hangs upon the manner in which they are received.’ I was again brought down through these messages, and saw how dearly the people of God had purchased their experience. It had been obtained through much suffering and severe conflict. God had led them along step by step, until He had placed them upon a solid, immovable platform. I saw individuals approach the platform and examine the foundation. Some with rejoicing immediately stepped upon it. Others commenced to find fault with the foundation. They wished improvements made, and then the platform would be more perfect, and the people much happier. Some stepped off the platform to examine it and declared it to be laid wrong. But I saw that nearly all stood firm upon the platform and exhorted those who had stepped off to cease their complaints; for God was the Master Builder, and they were fighting against Him. They recounted the wonderful work of God, which had led them to the firm platform, and in union raised their eyes to heaven and with a loud voice glorified God. This affected some of those who had complained and left the platform, and they with humble look again stepped upon it.

> «Jeg så en skare som stod godt beskyttet og fast, og som ikke ga noen støtte til dem som ville rokke ved legemets grunnfestede tro. Gud så på dem med velbehag. Jeg fikk se tre trinn – den første, den andre og den tredje engels budskap. Min ledsagende engel sa: «Ve den som flytter en blokk eller rører en nål i disse budskapene. Den rette forståelsen av disse budskapene er av livsviktig betydning. Sjelers skjebne avhenger av hvordan de blir mottatt.» Jeg ble igjen ført ned gjennom disse budskapene, og så hvor dyrt Guds folk hadde kjøpt sin erfaring. Den var blitt vunnet gjennom mye lidelse og hard strid. Gud hadde ledet dem skritt for skritt, inntil Han hadde satt dem på en fast, urokkelig plattform. Jeg så enkeltpersoner nærme seg plattformen og undersøke grunnvollen. Noen steg straks opp på den med glede. Andre begynte å finne feil ved grunnvollen. De ønsket at det skulle gjøres forbedringer, og da ville plattformen bli mer fullkommen, og folket langt lykkeligere. Noen steg ned fra plattformen for å undersøke den og erklærte at den var lagt feil. Men jeg så at nesten alle stod fast på plattformen og formante dem som hadde steget ned, om å opphøre med sine klager; for Gud var Mestermesteren, og de kjempet mot Ham. De fortalte om Guds underfulle verk, som hadde ledet dem til den faste plattformen, og i forening løftet de sine øyne mot himmelen og priste Gud med høy røst. Dette virket på noen av dem som hadde klaget og forlatt plattformen, og de steg igjen opp på den med ydmykt åsyn.»

> “I was pointed back to the proclamation of the first advent of Christ. John was sent in the spirit and power of Elijah [typifying the first angel’s message] to prepare the way of Jesus. Those who rejected the testimony of John were not benefited by the teachings of Jesus [typifying the second angel’s message]. Their opposition to the message that foretold His coming placed them where they could not readily receive the strongest evidence that He was the Messiah. Satan led on those who rejected the message of John to go still farther, to reject and crucify Christ [typifying the third angel’s message]. In doing this they placed themselves where they could not receive the blessing on the day of Pentecost, [typifying the angel of Revelation eighteen] which would have taught them the way into the heavenly sanctuary. The rending of the veil of the temple showed that the Jewish sacrifices and ordinances would no longer be received. The great Sacrifice had been offered and had been accepted, and the Holy Spirit which descended on the day of Pentecost carried the minds of the disciples from the earthly sanctuary to the heavenly, where Jesus had entered by His own blood, to shed upon His disciples the benefits of His atonement. But the Jews were left in total darkness. They lost all the light which they might have had upon the plan of salvation, and still trusted in their useless sacrifices and offerings. The heavenly sanctuary had taken the place of the earthly, yet they had no knowledge of the change. Therefore they could not be benefited by the mediation of Christ in the holy place.

> «Jeg ble henvist tilbake til forkynnelsen av Kristi første komme. Johannes ble sendt i Elias’ ånd og kraft [som et forbilde på den første engels budskap] for å berede Jesu vei. De som forkastet Johannes’ vitnesbyrd, hadde ingen nytte av Jesu lære [som et forbilde på den andre engels budskap]. Deres motstand mot budskapet som forutsa Hans komme, stilte dem slik at de ikke lett kunne ta imot det sterkeste bevis for at Han var Messias. Satan førte dem som forkastet Johannes’ budskap, til å gå enda lenger, til å forkaste og korsfeste Kristus [som et forbilde på den tredje engels budskap]. Ved å gjøre dette stilte de seg slik at de ikke kunne motta velsignelsen på pinsedagen, [som et forbilde på engelen i Åpenbaringen atten] som ville ha lært dem veien inn i den himmelske helligdom. At forhenget i templet revnet, viste at de jødiske ofrene og anordningene ikke lenger ville bli mottatt. Det store Offer var blitt frembåret og var blitt antatt, og Den Hellige Ånd, som kom ned på pinsedagen, løftet disiplenes sinn bort fra den jordiske helligdom til den himmelske, hvor Jesus var gått inn med sitt eget blod for å la sin sonings goder komme sine disipler til del. Men jødene ble latt tilbake i fullstendig mørke. De mistet alt det lys de kunne ha hatt over frelsesplanen og stolte fremdeles på sine nytteløse slaktofre og offergaver. Den himmelske helligdom hadde tatt den jordiskes plass, men de hadde ingen kunnskap om forandringen. Derfor kunne de ikke ha nytte av Kristi mellomgjerning i det hellige.»

> “Many look with horror at the course of the Jews in rejecting and crucifying Christ; and as they read the history of His shameful abuse, they think they love Him, and would not have denied Him as did Peter, or crucified Him as did the Jews. But God who reads the hearts of all, has brought to the test that love for Jesus which they professed to feel. All heaven watched with the deepest interest the reception of the first angel’s message. But many who professed to love Jesus, and who shed tears as they read the story of the cross, derided the good news of His coming. Instead of receiving the message with gladness, they declared it to be a delusion. They hated those who loved His appearing and shut them out of the churches. Those who rejected the first message could not be benefited by the second; neither were they benefited by the midnight cry, which was to prepare them to enter with Jesus by faith into the most holy place of the heavenly sanctuary. And by rejecting the two former messages, they have so darkened their understanding that they can see no light in the third angel’s message, which shows the way into the most holy place. I saw that as the Jews crucified Jesus, so the nominal churches had crucified these messages, and therefore they have no knowledge of the way into the most holy, and they cannot be benefited by the intercession of Jesus there. Like the Jews, who offered their useless sacrifices, they offer up their useless prayers to the apartment which Jesus has left; and Satan, pleased with the deception, assumes a religious character, and leads the minds of these professed Christians to himself, working with his power, his signs and lying wonders, to fasten them in his snare.” Early Writings, 258–261.

> «Mange betrakter med gru jødenes handlemåte da de forkastet og korsfestet Kristus; og når de leser historien om den skammelige mishandlingen han ble utsatt for, tenker de at de elsker ham, og at de ikke ville ha fornektet ham slik Peter gjorde, eller korsfestet ham slik jødene gjorde. Men Gud, som gransker alles hjerter, har satt på prøve den kjærlighet til Jesus som de bekjente at de følte. Hele himmelen fulgte med den dypeste interesse mottagelsen av den første engels budskap. Men mange som bekjente å elske Jesus, og som felte tårer når de leste beretningen om korset, hånte det gode budskap om hans komme. I stedet for å ta imot budskapet med glede, erklærte de at det var en villfarelse. De hatet dem som elsket hans åpenbarelse, og stengte dem ute fra menighetene. De som forkastet det første budskap, kunne ikke ha gagn av det andre; heller ikke hadde de gagn av midnattsropet, som skulle berede dem til ved tro å gå inn med Jesus i det aller helligste i den himmelske helligdom. Og ved å forkaste de to foregående budskap har de så formørket sin forstand at de ikke kan se noe lys i den tredje engels budskap, som viser veien inn i det aller helligste. Jeg så at slik jødene korsfestet Jesus, slik hadde de navnkristne menigheter korsfestet disse budskapene, og derfor har de ingen kunnskap om veien inn i det aller helligste, og de kan ikke ha gagn av Jesu mellomgjerning der. Likesom jødene, som frembar sine unyttige ofre, frembærer de sine unyttige bønner til det rommet som Jesus har forlatt; og Satan, som gleder seg over bedraget, påtar seg en religiøs skikkelse og leder sinnene til disse bekjennende kristne til seg selv, idet han virker med sin makt, sine tegn og løgnens under, for å feste dem i sin snare.» Early Writings, 258–261.

The passages from the book Early Writings have been repeatedly taught through the ministry of Future for America. But there are truths these passages illustrate that have been unnoticed.

Avsnittene fra boken Early Writings er blitt undervist gjentatte ganger gjennom Future for Americas tjeneste. Men det finnes sannheter som disse avsnittene illustrerer, og som har gått ubemerket hen.

The waymarks of the history of the Millerite movement are established upon several reformatory movements in the Bible. Without some familiarity with the waymarks found in every reformatory movement, it is fairly improbable that someone would understand the significance of the distinction of when a message “arrives” and when it is “empowered.” It is also probable that many of those who are familiar with the parallel reformatory movements have missed some very important attributes of the various waymarks of reformatory movements.

Milepælene i historien om Miller-bevegelsen er grunnfestet på flere reformatoriske bevegelser i Bibelen. Uten en viss fortrolighet med de milepælene som finnes i enhver reformatorisk bevegelse, er det temmelig usannsynlig at noen vil forstå betydningen av skillet mellom når et budskap «ankommer» og når det blir «gitt kraft». Det er også sannsynlig at mange av dem som er kjent med de parallelle reformatoriske bevegelsene, har oversett noen svært viktige kjennetegn ved de ulike milepælene i reformatoriske bevegelser.

The “seven thunders” which represent the events at the beginning of Adventism and the events at the end of Adventism, is the light that is unsealed just before probation closes. We are informed that the “seven thunders” represents both “a delineation of events which would transpire under the first and second angels’ messages,” and “future events which will be disclosed in their order.” The “seven thunders” contain the signature of Alpha and Omega.

De «sju tordener», som representerer begivenhetene ved begynnelsen av adventismen og begivenhetene ved slutten av adventismen, er det lyset som blir avforseglet like før nådetiden avsluttes. Vi blir opplyst om at de «sju tordener» representerer både «en skildring av begivenheter som ville finne sted under den første og den andre engels budskap», og «framtidige begivenheter som vil bli åpenbart i sin orden». De «sju tordener» bærer Alfas og Omegas signatur.

The “delineation of events” that transpired “under the first and second angels’ messages,” typify the events that transpire under the third angel’s message. When John was commanded to write not what the seven thunders uttered, the command had been typified by the command that was given to Daniel to seal up his book, for we are informed that after the “seven thunders uttered their voices, the injunction comes to John as to Daniel in regard to the little book: ‘Seal up those things which the seven thunders uttered.’”

«Fremstillingen av de begivenheter» som fant sted «under den første og den andre engels budskap», er et forbilde på de begivenheter som finner sted under den tredje engels budskap. Da Johannes ble befalt ikke å skrive det de sju tordener talte, var denne befaling blitt forbilledliggjort ved den befaling som ble gitt til Daniel om å forsegle sin bok; for vi blir underrettet om at etter at «de sju tordener hadde talt med sine røster, kommer påbudet til Johannes, som til Daniel, angående den lille boken: ‘Forsegl det som de sju tordener talte.’»

Ezekiel and John both illustrate God’s people eating the message at the empowerment of the first angel in 1840, and the prophet Jeremiah illustrates the disappointment that took place among God’s people when the first angel’s message appeared to fail.

Esekiel og Johannes fremstiller begge Guds folk som etende budskapet ved den første engels bemyndigelse i 1840, og profeten Jeremia fremstiller den skuffelsen som fant sted blant Guds folk da den første engels budskap syntes å slå feil.

> Thy words were found, and I did eat them; and thy word was unto me the joy and rejoicing of mine heart: for I am called by thy name, O Lord God of hosts. I sat not in the assembly of the mockers, nor rejoiced; I sat alone because of thy hand: for thou hast filled me with indignation. Why is my pain perpetual, and my wound incurable, which refuseth to be healed? wilt thou be altogether unto me as a liar, and as waters that fail? Therefore thus saith the Lord, If thou return, then will I bring thee again, and thou shalt stand before me: and if thou take forth the precious from the vile, thou shalt be as my mouth: let them return unto thee; but return not thou unto them. And I will make thee unto this people a fenced brasen wall: and they shall fight against thee, but they shall not prevail against thee: for I am with thee to save thee and to deliver thee, saith the Lord. And I will deliver thee out of the hand of the wicked, and I will redeem thee out of the hand of the terrible. Jeremiah 15:16–21.

> Dine ord ble funnet, og jeg åt dem, og ditt ord ble for meg mitt hjertes fryd og glede; for jeg er kalt ved ditt navn, Herre, hærskarenes Gud. Jeg satt ikke i spotternes forsamling og frydet meg ikke; jeg satt alene på grunn av din hånd, for du har fylt meg med harme. Hvorfor er min smerte uten ende og mitt sår ulegelig, så det nekter å leges? Vil du virkelig være for meg som en svikefull bekk, som vann som svikter? Derfor sier Herren så: Dersom du vender om, da vil jeg føre deg tilbake, og du skal stå for mitt åsyn; og dersom du skiller det dyrebare ut fra det usle, skal du være som min munn. De skal vende om til deg, men du skal ikke vende om til dem. Og jeg vil gjøre deg for dette folk til en fast bronsen mur; og de skal stride mot deg, men de skal ikke få overhånd over deg; for jeg er med deg for å frelse deg og utfri deg, sier Herren. Og jeg vil utfri deg av de ugudeliges hånd, og jeg vil løskjøpe deg av de grusommes hånd. Jeremia 15:16–21.

Jeremiah had found the words of the little book as had John and Ezekiel, and he too had eaten the message, but the message had become a message (water) that had failed. It was as if God had lied, which is of course impossible, but the accusation of a “lie” provides the key to locate Jeremiah at the first Millerite disappointment that was represented in Habakkuk.

Jeremia hadde funnet ordene i den lille boken, slik også Johannes og Esekiel hadde gjort, og også han hadde spist budskapet; men budskapet var blitt et budskap (vann) som hadde slått feil. Det var som om Gud hadde løyet, noe som selvsagt er umulig, men anklagen om en «løgn» gir nøkkelen til å plassere Jeremia ved den første millerittiske skuffelsen som var framstilt i Habakkuk.

> I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what he will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Habakkuk 2:1–3.

> Jeg vil stå på min vaktpost og stille meg på tårnet, og jeg vil speide for å se hva han vil tale til meg, og hva jeg skal svare når jeg blir irettesatt. Og Herren svarte meg og sa: Skriv synet ned og gjør det tydelig på tavler, så den som leser det, kan løpe. For synet gjelder ennå for den fastsatte tid, men ved enden skal det tale og ikke lyve; om det drøyer, så vent på det, for det skal visselig komme, det skal ikke utebli. Habakkuk 2:1–3.

The vision of the first angel’s message was written on the 1843 pioneer chart which was directed by the “hand” of God.

Synet av den første engels budskap ble skrevet på pionerkartet fra 1843, som ble ledet av Guds «hånd».

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> «Jeg har sett at 1843-diagrammet ble ledet av Herrens hånd, og at det ikke skulle forandres; at tallene var slik Han ville ha dem; at Hans hånd var over og skjulte en feil i noen av tallene, slik at ingen kunne se den, før Hans hånd ble fjernet.» Early Writings, 74.

The “appointed time” of 1843 was represented upon the chart, and that is why it is called the 1843 chart. It was published in 1842, in fulfillment of the command in Habakkuk to “write the vision, and make it plain upon tables.” The vision was to be made plain upon “tables,” in the plural, thus identifying that after the Lord removed His hand from the mistake on the 1843 chart it would be corrected upon the 1850 pioneer chart. The mistake produced the first disappointment and Jeremiah represents those who had eaten the little book on August 11, 1840 and were disappointed when the appointed time of 1843 failed.

Den «fastsatte tiden» i 1843 ble framstilt på diagrammet, og derfor kalles det 1843-diagrammet. Det ble utgitt i 1842, som en oppfyllelse av befaling i Habakkuk om å «skrive synet og gjøre det tydelig på tavler». Synet skulle gjøres tydelig på «tavler», i flertall, og dette viser således at etter at Herren tok sin hånd bort fra feilen på 1843-diagrammet, skulle den bli rettet på pionerdiagrammet fra 1850. Feilen frembrakte den første skuffelsen, og Jeremia representerer dem som hadde spist den lille boken den 11. august 1840 og ble skuffet da den fastsatte tiden i 1843 slo feil.

When Jeremiah had eaten the little book in 1840 it was “the joy and rejoicing” of his heart, but when the disappointment arrived, he no longer “rejoiced,” and he “sat alone because of” God’s “hand.” God’s hand had covered “a mistake in some of the figures,” thus causing Jeremiah to consider the possibility that God had lied. The promise given to Jeremiah was that if he would “return,” from his despondency, God would make Jeremiah as God’s “mouth.” If Jeremiah would return to God from his disappointment and recognize that he was in the tarrying time of the parable of the ten virgins, God would use him to be the mouthpiece that would identify exactly when the vision should arrive and no longer tarry.

Da Jeremia hadde spist den lille boken i 1840, var den hans hjertes «glede og fryd», men da skuffelsen inntraff, «gledet» han seg ikke lenger, og han «satt alene på grunn av» Guds «hånd». Guds hånd hadde dekket over «en feil i noen av tallene», og fikk dermed Jeremia til å overveie muligheten for at Gud hadde løyet. Løftet som ble gitt Jeremia, var at dersom han ville «vende tilbake» fra sin nedslåtthet, ville Gud gjøre Jeremia til Guds «munn». Dersom Jeremia ville vende tilbake til Gud fra sin skuffelse og erkjenne at han befant seg i nølingstiden i lignelsen om de ti jomfruer, ville Gud bruke ham som det talerør som nøyaktig skulle angi når synet skulle komme og ikke lenger drøye.

The purpose of laying these facts out here, is to establish that with all the angel’s messages, their “arrivals” and “empowerments” present a life-or-death message that produces two classes of worshippers. The three angels are three steps of a progressive testing process. More important to our intended point is that even though the understanding of the seven thunders was recognized shortly after the arrival of the “time of the end” in 1989 when the last six verses of Daniel were unsealed announcing the close of the judgment, there is another unsealing of the seven thunders at the end of history of the third angel.

Hensikten med å legge disse kjensgjerningene frem her, er å fastslå at med alle engelens budskaper fremstiller deres «ankomster» og «bemyndigelser» et budskap om liv eller død som frembringer to klasser av tilbedere. De tre englene er tre trinn i en gradvis prøvelsesprosess. Enda viktigere for vårt tilsiktede poeng er det at selv om forståelsen av de syv tordener ble erkjent kort tid etter ankomsten av «endens tid» i 1989, da de siste seks versene i Daniel ble avforseglet og kunngjorde dommens avslutning, finnes det enda en avforsegling av de syv tordener ved slutten av den tredje engels historie.

The history of the beginning of Adventism starts at the unsealing of the first angel in 1798, and it ends with the unsealing of a truth the Lord held his hand over in order to produce a disappointment. He thereafter removed His hand (unsealed), and revealed the message of the tarrying time.

Historien om adventismens begynnelse tar til ved avforseglingen av den første engel i 1798, og den ender med avforseglingen av en sannhet som Herren holdt sin hånd over for å frembringe en skuffelse. Deretter fjernet Han sin hånd (avforseglet) og åpenbarte budskapet om nølingens tid.

The history of the ending of Adventism starts at the unsealing of the third angel’s message in 1989, and it ends with the unsealing of a truth the Lord held his hand over in order to produce a disappointment. He is now removing His hand, and thus unsealing the message of the first disappointment and tarrying time. He is unsealing the purpose of July 18, 2020.

Historien om avslutningen av adventismen begynner med avforseglingen av den tredje engels budskap i 1989, og den ender med avforseglingen av en sannhet som Herren holdt sin hånd over for å frembringe en skuffelse. Han fjerner nå sin hånd, og avforsegler således budskapet om den første skuffelsen og ventetiden. Han avforsegler hensikten med 18. juli 2020.

> Therefore thus saith the Lord, If thou return, then will I bring thee again, and thou shalt stand before me: and if thou take forth the precious from the vile, thou shalt be as my mouth: let them return unto thee; but return not thou unto them. And I will make thee unto this people a fenced brasen wall: and they shall fight against thee, but they shall not prevail against thee: for I am with thee to save thee and to deliver thee, saith the Lord. And I will deliver thee out of the hand of the wicked, and I will redeem thee out of the hand of the terrible. Jeremiah 15:19–21.

> Derfor, så sier Herren: Dersom du vender om, da vil jeg føre deg tilbake, og du skal stå for mitt åsyn; og dersom du skiller det dyrebare ut fra det usle, da skal du være som min munn. De skal vende tilbake til deg, men du skal ikke vende tilbake til dem. Og jeg vil gjøre deg for dette folk til en befestet mur av kobber; og de skal stride mot deg, men de skal ikke få overhånd over deg; for jeg er med deg for å frelse deg og utfri deg, sier Herren. Og jeg vil utfri deg av de ugudeliges hånd, og jeg vil løskjøpe deg av de grusommes hånd. Jeremia 15:19–21.

Back to Articles