Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Nine

Daniels bok - nummer ett hundre og syttini

The Midnight Cry and Rome’s Prophetic Role: Unveiling the Last Days in the Book of Daniel

Midnattsropet og Romas profetiske rolle: Åpenbaringen av de siste dager i Daniels bok

Author

Jeff Pippenger

Published

April 9, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are now on sacred ground, in terms of the book of Daniel, for we have arrived at the verses which represent the Midnight Cry for the one hundred and forty-four thousand. The verses also identify the sealing of the ensign who are lifted up. These are the verses that are the portion from the book of Daniel that relates to the last days that is unsealed, and represent Daniel’s expression of the Revelation of Jesus Christ that is unsealed when the “time is at hand,” just before probation closes in verse sixteen.

Vi står nå på hellig grunn, når det gjelder Daniels bok, for vi er kommet til de versene som representerer Midnattsropet for de hundre og førtifire tusen. Versene identifiserer også beseglingen av banneret som blir løftet opp. Dette er de versene som utgjør den delen av Daniels bok som angår de siste dager, som blir åpnet, og de representerer Daniels uttrykk for Jesu Kristi Åpenbaring, som blir åpnet når «tiden er nær», like før nådetiden avsluttes i vers seksten.

It is Rome that establishes the vision, as represented in verse fourteen of chapter eleven, and it is therefore important to look closely at Rome as we navigate through verses eleven through fifteen, for where there is “no vision, the people perish,” and if you will not believe Isaiah chapter seven, verses eight and nine, “surely you will not be established.”

Det er Roma som stadfester syner, slik dette er framstilt i vers fjorten i kapittel elleve, og det er derfor viktig å se nøye på Roma idet vi går gjennom vers elleve til femten; for der det «ingen openberring er, går folket til grunne», og dersom de ikkje vil tru Jesaja kapittel sju, vers åtte og ni, «skal de sannelig ikkje bli stadfeste».

Uriah Smith references a prophetic rule at least four times in his book, Daniel and the Revelation. That rule identifies that a prophetic power is not identified in prophecy until it becomes “connected” with the people of God. The first reference he addresses it is in connection with the introduction of Babylon into the prophetic testimony.

Uriah Smith viser til en profetisk regel minst fire ganger i sin bok, Daniel and the Revelation. Denne regelen fastslår at en profetisk makt ikke blir identifisert i profetien før den blir «forbundet» med Guds folk. Første gang han omtaler den, gjør han det i forbindelse med innføringen av Babylon i det profetiske vitnesbyrdet.

> “It is a manifest rule of interpretation that we may look for nations to be noticed in prophecy when they become so far connected with the people of God that mention of them becomes necessary to make the records of sacred history complete.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 46.

> «Det er en åpenbar fortolkningsregel at vi kan forvente at nasjoner blir omtalt i profetien når de blir så nært knyttet til Guds folk at omtalen av dem blir nødvendig for å gjøre den hellige histories beretninger fullstendige.» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 46.

At least three other times, Smith addresses the rule, and he points to the “league” of the Jews in each of the three, but in one reference he identifies the league as being fulfilled in 162 BC, but the other two references are in agreement with the modern historians, who identify the fulfillment of the “league” of the Jews and Rome as 161 BC.

Minst tre andre ganger omtaler Smith denne regelen, og i hver av de tre peker han på jødenes «forbund», men i én henvisning identifiserer han forbundet som oppfylt i 162 f.Kr., mens de to andre henvisningene stemmer overens med de moderne historikerne, som fastsetter oppfyllelsen av jødenes og Romas «forbund» til 161 f.Kr.

> “It is unnecessary to remind the reader that earthly governments are not introduced into prophecy till they become in some way connected with the people of God. Rome became connected with the Jews, the people of God at that time, by the famous Jewish League, BC 161. 1 Maccabees 8; Josephus’s Antiquities, book 12, chapter 10, section 6; Prideaux, Vol. II, page 166. But seven years before this, that is, in BC 168, Rome had conquered Macedonia, and made that country a part of its empire. Rome is therefore introduced into prophecy just as, from the conquered Macedonian horn of the goat, it is going forth to new conquests in other directions. It therefore appeared to the prophet, or may be properly spoken of in this prophecy, as coming forth from one of the horns of the goat.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 175.

> «Det er unødvendig å minne leseren om at jordiske regjeringer ikke innføres i profetien før de på en eller annen måte blir knyttet til Guds folk. Roma ble knyttet til jødene, Guds folk på den tid, ved den berømte jødiske alliansen i 161 f.Kr. 1 Makkabeerbok 8; Josefus’ Jødenes oldtid, bok 12, kapittel 10, avsnitt 6; Prideaux, bind II, side 166. Men sju år før dette, det vil si i 168 f.Kr., hadde Roma erobret Makedonia og gjort dette landet til en del av sitt rike. Roma innføres derfor i profetien nettopp idet det, fra geitebukkens erobrede makedonske horn, går videre til nye erobringer i andre retninger. Det fremtrådte derfor for profeten, eller kan med rette omtales i denne profetien, som om det kom frem fra et av geitebukkens horn.» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 175.

But Smith also states that it was 162 BC.

Men Smith opplyser også at det var 162 f.Kr.

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

> «Den samme makten skulle også stå i det hellige land og fortære det. Roma ble forbundet med Guds folk, jødene, ved en allianse i 162 f.Kr., fra hvilket tidspunkt det inntar en fremtredende plass i den profetiske kalender. Det er imidlertid slik at det ikke fikk herredømme over Judea ved faktisk erobring før 63 f.Kr.; og da på følgende måte.» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259.

And then the third time he references the event, he again says 161 BC.

Og så, den tredje gangen han viser til hendelsen, sier han igjen 161 f.Kr.

> “Having taken us down through the secular events of the empire to the end of the seventy weeks, the prophet, in verse 23, takes us back to the time when the Romans became directly connected with the people of God by the Jewish league, BC 161: from which point we are then taken down in a direct line of events to the final triumph of the church, and the setting up of God’s everlasting kingdom. The Jews, being grievously oppressed by the Syrian kings, sent an embassy to Rome, to solicit the aid of the Romans, and to join themselves in ‘a league of amity and confederacy with them.’ 1 Maccabees 8; Prideaux, II, 234; Josephus’s Antiquities, book 12, chapter 10, section 6. The Romans listened to the request of the Jews, and granted them a decree, couched in these words:—

> «Etter å ha ført oss gjennom rikets verdslige begivenheter til slutten av de sytti ukene, fører profeten oss i vers 23 tilbake til den tid da romerne kom i direkte forbindelse med Guds folk ved den jødiske alliansen, 161 f.Kr.; fra dette punkt blir vi så ført videre i en direkte begivenhetslinje til kirkens endelige seier og opprettelsen av Guds evige rike. Jødene, som var hardt undertrykt av de syriske kongene, sendte et sendebud til Roma for å be om romernes hjelp og for å slutte seg til dem i «en pakt om vennskap og forbund». 1 Makkabeerbok 8; Prideaux, II, 234; Josephus’ Antiquities, bok 12, kapittel 10, avsnitt 6. Romerne lyttet til jødenes anmodning og gav dem et dekret, avfattet med disse ord:—»

> “‘The decree of the senate concerning a league of assistance and friendship with the nation of the Jews. It shall not be lawful for any that are subject to the Romans, to make war with the nation of the Jews, nor to assist those that do so, either by sending them corn, or ships, or money; and if any attack be made upon the Jews, the Romans shall assist them as far as they are able; and again, if any attack be made upon the Romans, the Jews shall assist them. And if the Jews have a mind to add to, or to take from, this league of assistance, that shall be done with the common consent of the Romans. And whatever addition shall thus be made, it shall be of force.’ ‘This decree,’ says Josephus, ‘was written by Eupolemus, the son of John, and by Jason, the son of Eleazer, when Judas was high priest of the nation, and Simon, his brother, was general of the army. And this was the first league that the Romans made with the Jews, and was managed after this manner.’” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 271.

> «‘Senatets forordning angående en forbundspakt om hjelp og vennskap med jødenes folk. Det skal ikke være tillatt for noen som er underlagt romerne, å føre krig mot jødenes folk, heller ikke å bistå dem som gjør det, verken ved å sende dem korn, skip eller penger; og dersom noe angrep blir rettet mot jødene, skal romerne hjelpe dem så langt de er i stand; og videre, dersom noe angrep blir rettet mot romerne, skal jødene hjelpe dem. Og dersom jødene ønsker å legge noe til eller å ta noe bort fra denne hjelpepakt, skal dette skje med romernes felles samtykke. Og enhver tilføyelse som således blir gjort, skal være gyldig.’ ‘Denne forordning,’ sier Josefus, ‘ble skrevet av Eupolemus, sønn av Johannes, og av Jason, sønn av Eleasar, da Judas var folkets yppersteprest, og Simon, hans bror, var hærens øverstkommanderende. Og dette var det første forbund som romerne inngikk med jødene, og det ble ordnet på denne måte.’» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 271.

It is not my burden to explain why Smith cited 162 BC, other than my assumption it was a typo. My point is in referencing the emphasis he places upon what he identifies as “a manifest rule of interpretation that we may look for nations to be noticed in prophecy when they become so far connected with the people of God that mention of them becomes necessary to make the records of sacred history complete.” When Smith emphasizes that rule, he identifies that Rome became connected with the people of God at the “league,” of verse twenty-three in 161 BC, but Smith identifies that Rome is first introduced into the prophetic narrative in 200 BC, thirty-nine years before 161 BC.

Det er ikke min oppgave å forklare hvorfor Smith siterte 162 f.Kr., utover min antakelse om at det var en trykkfeil. Mitt poeng er, når jeg henviser til den vekt han legger på det han betegner som «en åpenbar fortolkningsregel, nemlig at vi kan forvente at nasjoner blir omtalt i profetien når de blir så nært forbundet med Guds folk at omtale av dem blir nødvendig for å gjøre den hellige histories beretninger fullstendige». Når Smith understreker denne regelen, fastslår han at Roma ble forbundet med Guds folk ved «forbundet» i vers tjuetre i 161 f.Kr., men Smith fastslår også at Roma først blir innført i den profetiske fortellingen i 200 f.Kr., trettini år før 161 f.Kr.

> “A new power is now introduced,—‘the robbers of thy people;’ literally, says Bishop Newton, ‘the breakers of thy people.’ Far away on the banks of the Tiber, a kingdom had been nourishing itself with ambitious projects and dark designs. Small and weak at first, it grew with marvelous rapidity in strength and vigor, reaching out cautiously here and there to try its prowess, and test the vigor of its warlike arm, till, conscious of its power, it boldly reared its head among the nations of the earth, and seized with invincible hand the helm of their affairs. Henceforth the name of Rome stands upon the historic page, destined for long ages to control the affairs of the world, and exert a mighty influence among the nations even to the end of time.

> «En ny makt blir nå ført inn, — ‘røverne av ditt folk’; bokstavelig, sier biskop Newton, ‘ditt folks brytere’. Langt borte ved Tibers bredder hadde et kongerike næret seg med ærgjerrige planer og dunkle anslag. Lite og svakt i begynnelsen vokste det med forunderlig hurtighet i styrke og kraft, og strakte seg varsomt hit og dit for å prøve sin dyktighet og teste kraften i sin krigerske arm, inntil det, bevisst sin makt, dristig løftet sitt hode blant jordens nasjoner og med uovervinnelig hånd grep roret over deres anliggender. Heretter står Romas navn på historiesidene, bestemt til gjennom lange tider å styre verdens forhold og utøve en mektig innflytelse blant nasjonene like til tidens ende.»

> “Rome spoke; and Syria and Macedonia soon found a change coming over the aspect of their dream. The Romans interfered in behalf of the young king of Egypt, determined that he should be protected from the ruin devised by Antiochus and Philip. This was BC 200, and was one of the first important interferences of the Romans in the affairs of Syria and Egypt.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 256.

> «Roma talte; og Syria og Makedonia oppdaget snart at det kom en forandring over skueplassen i deres drøm. Romerne grep inn til fordel for den unge kongen av Egypt og var fast besluttet på at han skulle beskyttes mot den undergang som Antiochus og Filip hadde planlagt. Dette var 200 f.Kr. og var en av romernes første viktige inngripener i Syrias og Egypts anliggender.» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 256.

Rome is first introduced into the prophetic narrative in the year 200 BC, and that introduction in verse fourteen, is the most significant reference of Rome in all of Daniel, for it is the very verse that defines Rome as the symbol that establishes the vision. Why Smith could emphasize such a rule of prophecy, then cite 161 BC, while also identifying the year 200 BC, as the point where the power of Rome was “introduced,” is not a problem I wish to resolve. If I have a question that needs to be resolved, it would be whether the rule as defined by Smith is valid or not. If it is valid, then I would argue that verse fourteen, must have a connection with the Jews, that occurred before the league of 161 BC.

Roma blir første gang innført i den profetiske beretningen i året 200 f.Kr., og denne innføringen i vers fjorten er den mest betydningsfulle henvisningen til Roma i hele Daniels bok, for det er nettopp dette verset som definerer Roma som symbolet som stadfester synet. Hvorfor Smith kunne fremheve en slik profetisk regel, deretter anføre 161 f.Kr., samtidig som han også identifiserer året 200 f.Kr. som punktet hvor Romas makt ble «innført», er ikke et problem jeg ønsker å løse. Dersom jeg har et spørsmål som må avklares, ville det være om regelen slik den er definert av Smith, er gyldig eller ikke. Hvis den er gyldig, ville jeg hevde at vers fjorten må ha en forbindelse med jødene som fant sted før forbundet i 161 f.Kr.

I understand that the history of verses thirteen to fifteen, are identifying a history in the last days when papal Rome intrudes herself into prophetic history, and she does so in connection with the United States, who are God’s people in that history. Because Jesus always illustrates the end with the beginning, the year 200 BC, when pagan Rome came into history, must have a connection with people of God in that history. Therefore, I agree with Smith’s rule, even if he found no direct connection between Rome and the Jews in the year 200 BC.

Jeg forstår at historien i vers tretten til femten identifiserer en historie i de siste dager hvor det pavelige Roma trenger seg inn i den profetiske historien, og det gjør hun i forbindelse med De forente stater, som er Guds folk i den historien. Fordi Jesus alltid fremstiller enden ved begynnelsen, må året 200 f.Kr., da det hedenske Roma kom inn i historien, ha en forbindelse med Guds folk i den historien. Derfor er jeg enig i Smiths regel, selv om han ikke fant noen direkte forbindelse mellom Roma og jødene i året 200 f.Kr.

Verses eleven and twelve, identify the victory and aftermath of the Battle of Raphia, which occurred in 217 BC, between the Seleucid Empire, led by Antiochus III Magnus, or “The Great”, and the Ptolemaic Kingdom of Egypt, led by King Ptolemy IV Philopator. This battle occurred during the struggle for control over Coele-Syria (southern Syria) and southern Palestine, territories contested between the Ptolemaic and Seleucid kingdoms. Ptolemy IV Philopator’s victory at Raphia allowed him to maintain control over Coele-Syria and southern Palestine for a time.

Vers elleve og tolv identifiserer seieren og ettervirkningene av slaget ved Rafia, som fant sted i 217 f.Kr., mellom det selevkidiske riket, ledet av Antiochus III Magnus, eller «den store», og det ptolemeiske kongeriket Egypt, ledet av kong Ptolemaios IV Filopator. Dette slaget fant sted under kampen om kontrollen over Koilesyria (det sørlige Syria) og det sørlige Palestina, områder som var omstridt mellom de ptolemeiske og selevkidiske rikene. Ptolemaios IV Filopators seier ved Rafia gjorde det mulig for ham å opprettholde kontrollen over Koilesyria og det sørlige Palestina en tid.

The Battle of Panium, which occurred seventeen years later in 200 BC, also known as the Battle of Mount Panium or the Battle of Paneas, was between the Seleucid Empire, led by King Antiochus III, and the Ptolemaic Kingdom of Egypt, led by King Ptolemy V.

Slaget ved Panium, som fant sted sytten år senere i 200 f.Kr., også kjent som slaget ved Paniumfjellet eller slaget ved Paneas, stod mellom det selevkidiske riket, ledet av kong Antiokos III, og det ptolemeiske kongeriket Egypt, ledet av kong Ptolemaios V.

Thirty-one years later, in 167 BC, the Maccabean Revolt, a Jewish rebellion against the Seleucid Empire’s attempts to suppress Jewish religious practices and impose Hellenistic culture, began in the town of Modein, a small town located in the region of Judea, in what is now modern-day Israel.

Trettien år senere, i 167 f.Kr., begynte makkabeeroppstanden, et jødisk opprør mot Selevkiderikets forsøk på å undertrykke jødiske religiøse skikker og påtvinge hellenistisk kultur, i byen Modein, en liten by beliggende i Judea, i det som i dag er det moderne Israel.

The event in question involved the infamous Greek Seleucid ruler, Antiochus IV Epiphanes, who had imposed strict Hellenistic practices on the Jewish population, including the prohibition of Jewish religious observances and the desecration of the Temple in Jerusalem. In an effort to enforce his decrees, Antiochus sent representatives to various towns and villages to compel the Jewish inhabitants to comply with his orders.

Den begivenheden, det her er tale om, involverede den berygtede græske seleukidiske hersker, Antiochos IV Epifanes, som havde påtvunget den jødiske befolkning strenge hellenistiske skikke, herunder forbud mod jødiske religiøse ceremonier og vanhelligelsen af Templet i Jerusalem. I et forsøg på at gennemtvinge sine dekreter sendte Antiochos udsendinge til forskellige byer og landsbyer for at tvinge de jødiske indbyggere til at rette sig efter hans befalinger.

In Modein, one of the Seleucid officials arrived to enforce the king’s decree by commanding the Jewish inhabitants to participate in pagan rituals and make offerings to Greek gods. An elderly Jewish priest named Mattathias refused to comply with the order and killed both a Jew who stepped forward to offer the sacrifice and the Seleucid official. This act of defiance by Mattathias and his family marked the beginning of the Maccabean Revolt against Seleucid rule.

I Modein kom en av de selevkidiske embetsmennene for å håndheve kongens påbud ved å befale de jødiske innbyggerne å delta i hedenske ritualer og bære fram offergaver til greske guder. En eldre jødisk prest ved navn Mattatias nektet å etterkomme befalingen og drepte både en jøde som trådte fram for å bære fram offeret, og den selevkidiske embetsmannen. Denne trasshandlingen fra Mattatias og hans familie markerte begynnelsen på makkabeeropprøret mot det selevkidiske herredømmet.

Mattathias and his five sons, including Judas Maccabee, fled to the hills and began a guerrilla war against the Seleucid forces. The revolt eventually grew in strength and support, leading to a series of military victories against the Seleucids.

Mattatias og hans fem sønner, deriblant Judas Makkabeus, flyktet til fjellene og innledet en geriljakrig mot de selevkidiske styrkene. Opprøret vokste etter hvert i styrke og oppslutning og førte til en rekke militære seire over selevkidene.

The events at Modein in 167 BC, were a pivotal moment in Jewish history, marking the beginning of the Maccabean Revolt and the struggle for religious freedom and independence against foreign rule. The rededication of the second temple in Jerusalem, which marks the historical event celebrated during Hanukkah, occurred in 164 BC, three years before the “league” of verse twenty-three.

Hendelsene i Modein i 167 f.Kr. var et avgjørende øyeblikk i jødisk historie og markerte begynnelsen på makkabeeropprøret og kampen for religionsfrihet og uavhengighet mot fremmed styre. Gjeninnvielsen av det andre tempelet i Jerusalem, som markerer den historiske begivenheten som feires under Hanukka, fant sted i 164 f.Kr., tre år før «forbundet» i vers tjue-tre.

After reclaiming Jerusalem and the Temple, the Maccabees cleansed the Temple of the pagan defilements and restored it to its proper religious use. According to tradition, they found only a single cruse of consecrated oil, enough to light the menorah for only one day. Actually, no contemporary historical witness of that event exists, and it was not until the sixth century that the Jewish fable is found in literature. Sister White compares the apostate Jewish church with the Catholic church, especially emphasizing that both churches base the religion upon human customs and traditions. As with the many various fabricated miracles within the history of the papal Church, the fable of the one days oil lasting for eight days has no historical witness.

Etter å ha gjenerobret Jerusalem og tempelet renset makkabeerne tempelet for de hedenske besmittelsene og gjenopprettet det til dets rette religiøse bruk. Ifølge tradisjonen fant de bare én krukke med innviet olje, nok til å tenne menoráen i bare én dag. I virkeligheten finnes det ikke noe samtidig historisk vitnesbyrd om denne hendelsen, og det var først i det sjette århundre at den jødiske fabelen finnes i litteraturen. Søster White sammenligner den frafalne jødiske kirke med den katolske kirke, og fremhever særlig at begge kirker bygger religionen på menneskelige skikker og tradisjoner. Som med de mange forskjellige oppdiktede miraklene innen den pavelige kirkes historie, har fabelen om at oljen for én dag varte i åtte dager, ikke noe historisk vitnesbyrd.

Verse ten, of Daniel chapter eleven, identifies the first battle of the three battles of verse forty, which I have previously identified as three battles of a cold war, as well as, three proxy wars. A sister questioned my defining the Ukrainian War, which is the second of these three wars as cold wars, for as she correctly pointed out there has been abundant death and destruction. What I have been defining in previous articles as the three battles of the “cold war”, was defined in those terms to draw a distinction between these three battles and the three World Wars that occur during the history of the earth beast of Revelation thirteen. These three wars are proxy wars and have also been defined that way.

Vers ti, i Daniel kapittel elleve, identifiserer det første slaget av de tre slagene i vers førti, som jeg tidligere har identifisert som tre slag i en kald krig, så vel som tre stedfortrederkriger. En søster stilte spørsmål ved at jeg definerte den ukrainske krigen, som er den andre av disse tre krigene, som kalde kriger, for som hun med rette påpekte har det vært rikelig med død og ødeleggelse. Det jeg i tidligere artikler har definert som de tre slagene i den «kalde krigen», ble definert i disse termer for å trekke et skille mellom disse tre slagene og de tre verdenskrigene som finner sted i løpet av historien til jorddyret i Åpenbaringen tretten. Disse tre krigene er stedfortrederkriger og har også vært definert på den måten.

I intend to identify those three battles as “the three battles of verse forty” or proxy wars, from this point onward in these articles, to remove the discrepancy of identifying a hot war as a cold war. By my definition, the three battles of verse forty, do not include the battle of 1798, which is part of verse forty, but only the three battles from the time of the end in 1989 unto the Sunday law of verse forty-one. The three battles are more correctly identified as proxy wars, that are accomplished within the context of the warfare between the king of the north and the king of the south, which in the history of verse forty, represent the warfare between Catholicism (the king of the north) and Communism (the king of the south).

Jeg har til hensikt heretter i disse artiklene å betegne disse tre slagene som «de tre slagene i vers førti» eller stedfortrederkriger, for å fjerne den uoverensstemmelsen som ligger i å identifisere en varm krig som en kald krig. Etter min definisjon omfatter de tre slagene i vers førti ikke slaget i 1798, som er en del av vers førti, men bare de tre slagene fra endetidens begynnelse i 1989 og frem til søndagsloven i vers førtien. De tre slagene blir riktigere betegnet som stedfortrederkriger, som fullbyrdes innenfor rammen av krigføringen mellom kongen i nord og kongen i sør, som i historien til vers førti representerer krigføringen mellom katolisismen (kongen i nord) og kommunismen (kongen i sør).

The first of those three battles identifies the victory of Catholicism over Communism in 1989, as the papacy joined with its proxy army, represented by the United States, in sweeping away the Soviet Union in 1989, though Russia, the head (or “fortress”), was left standing. The current Ukrainian War is once again a battle between Catholicism and Communism, with the papacy employing the Ukrainian government as its proxy against Russia, along with the support of the papacy’s previous proxy power, the United States, including the rest of the globalist western world. That war is represented in verses eleven and twelve, and identifies that Communism (Russia), will prevail over Catholicism.

Den første av disse tre kampene identifiserer katolisismens seier over kommunismen i 1989, idet pavedømmet forente seg med sin stedfortredende hær, representert ved De forente stater, for å feie Sovjetunionen bort i 1989, selv om Russland, hodet (eller «festningen»), ble stående. Den nåværende krigen i Ukraina er igjen en kamp mellom katolisisme og kommunisme, der pavedømmet benytter den ukrainske regjeringen som sin stedfortreder mot Russland, sammen med støtten fra pavedømmets tidligere stedfortredende makt, De forente stater, innbefattet resten av den globalistiske vestlige verden. Denne krigen er fremstilt i vers elleve og tolv, og identifiserer at kommunismen (Russland) vil seire over katolisismen.

The third of those three proxy battles is represented in verse fifteen, as the Battle of Panium. The battle was between the Ptolemaic kingdom (the king of the south) and the Seleucid kingdom (the king of the north). In that battle the proxy army of Catholicism is once again the United States.

Den tredje av disse tre stedfortredende krigene er framstilt i vers femten som slaget ved Panium. Slaget stod mellom det ptolemeiske riket (kongen i sør) og det seleukidiske riket (kongen i nord). I dette slaget er stedfortrederhæren for katolisismen nok en gang De forente stater.

In the first battle in 1989, the proxy army of the Republican horn of the United States was employed by the papacy to bring down the political structure of the Soviet Union, while leaving intact, its head (Russia). In the second battle, which is the Ukrainian war, the proxy army of the Nazi’s is defeated by Russia. In the third battle the United States, the proxy army of the papacy again defeats the king of the south.

I det første slaget i 1989 ble stedfortrederhæren til det republikanske hornet i De forente stater tatt i bruk av pavedømmet for å få den politiske strukturen i Sovjetunionen til å falle, mens dens hode (Russland) ble latt være intakt. I det andre slaget, som er krigen i Ukraina, blir nazistenes stedfortrederhær beseiret av Russland. I det tredje slaget beseirer De forente stater, pavedømmets stedfortrederhær, igjen kongen i sør.

The three battles bear the signature of “Truth”, with the first and last battles being carried out by the victorious proxy army of the United States. In the first battle the head of the king of the south was left intact, and in the third battle the proxy army of the United States, becomes the head of the king of the south. The second proxy army was also the proxy army of the papacy in the Second World War. In both instances the proxy army of Nazism was and will be defeated. The papacy fully subdues all her enemies before verse sixteen, when the threefold union is accomplished.

De tre slagene bærer «Sannhetens» signatur, idet det første og det siste slaget blir utført av De forente staters seirende stedfortredende hær. I det første slaget ble hodet til sydens konge latt være intakt, og i det tredje slaget blir De forente staters stedfortredende hær sydens konges hode. Den andre stedfortredende hæren var også pavemaktens stedfortredende hær under den annen verdenskrig. I begge tilfeller ble og vil nazismens stedfortredende hær bli beseiret. Pavemakten undertvinger fullstendig alle sine fiender før vers seksten, når den trefoldige unionen blir fullbyrdet.

> “Ptolemy [Putin] lacked the prudence to make a good use of his victory. Had he followed up his success, he would probably have become master of the whole kingdom of Antiochus; but content with making only a few menaces and a few threats, he made peace that he might be able to give himself up to the uninterrupted and uncontrolled indulgence of his brutish passions. Thus, having conquered his enemies, he was overcome by his vices, and, forgetful of the great name which he might have established, he spent his time in feasting and lewdness.

> «Ptolemaios [Putin] manglet klokskap til å gjøre god bruk av sin seier. Hadde han fulgt opp sin fremgang, ville han sannsynligvis ha gjort seg til herre over hele Antiokus’ rike; men tilfreds med bare å fremsette noen få advarsler og noen få trusler, sluttet han fred for å kunne hengi seg til en uavbrutt og ukontrollert tilfredsstillelse av sine dyriske lidenskaper. Slik, etter å ha beseiret sine fiender, ble han overvunnet av sine laster, og idet han glemte det store navn han kunne ha grunnfestet, tilbrakte han sin tid i festing og utukt.»

> “His heart was lifted up by his success, but he was far from being strengthened by it; for the inglorious use he made of it caused his own subjects to rebel against him.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 254.

> «Hans hjerte ble opphøyet ved hans framgang, men han var langt fra å bli styrket ved den; for den vanærende bruk han gjorde av den, fikk hans egne undersåtter til å gjøre opprør mot ham.» Uriah Smith, Daniel og Åpenbaringen, 254.

A second witness that the victory of Putin marks his end, is with the southern kingdom of Judah’s king Uzziah, whose heart was also lifted up by his military victories, and thereafter, as with Ptolemy, sought to perform the work of the priests in the sanctuary, and was struck with leprosy and immediately removed from power. Putin’s victory in the Ukrainian war marks the beginning of his end as the king of the south (the king of atheism). His end was typified with the beginning of verse forty’s prophetic king of the south (France), which identified a revolution that overthrew the leadership, as happened with Ptolemy. Putin’s end was also represented with the end of the Soviet Union, where the leader (Gorbachev), dissolved the Soviet Union, and immediately took a job with the United Nations, the last-day globalist symbol of atheism, the king of the south. After Putin’s victory in the Ukraine, he is also typified by Napoleon at Waterloo, and the exile that followed; and also, king Uzziah, with his leprosy, and the exile that followed, as well as Ptolemy’s drunken end and the end of the Soviet Union in 1989.

Et annet vitnesbyrd om at Putins seier markerer hans endelikt, finnes hos den sørlige kongen Judas konge Ussia, hvis hjerte også ble opphøyd ved hans militære seirer, og som deretter, slik som Ptolemaios, søkte å utføre prestenes gjerning i helligdommen, og ble slått med spedalskhet og umiddelbart fjernet fra makten. Putins seier i krigen i Ukraina markerer begynnelsen på hans endelikt som kongen i sør (ateismens konge). Hans endelikt ble forbilledlig fremstilt ved begynnelsen av vers førtis profetiske konge i sør (Frankrike), som identifiserte en revolusjon som styrtet lederskapet, slik det skjedde med Ptolemaios. Putins endelikt ble også fremstilt ved Sovjetunionens endeligt, der lederen (Gorbatsjov) oppløste Sovjetunionen, og umiddelbart tok en stilling i De forente nasjoner, endetidens globalistiske symbol på ateismen, kongen i sør. Etter Putins seier i Ukraina blir han også forbilledlig fremstilt ved Napoleon ved Waterloo, og landflyktigheten som fulgte; og også kong Ussia, med hans spedalskhet og landflyktigheten som fulgte, så vel som Ptolemaios’ drukne endelikt og Sovjetunionens endeligt i 1989.

The Battle of Panium occurred in 200 BC, and in that very year Rome openly intercedes into history. Their insertion into the prophetic narrative precedes the conquering of Jerusalem represented in verse sixteen, and fulfilled in 63 BC. at the time she proclaimed that she was the defender of the child king in Egypt. In the third battle of verse forty, involving the kings of the north and south, the papacy will insert itself into history again, pretending to be the protector of Russia. At that same time Seleucus, in the type, defeated Ptolemy in the battle of Panium, thus identifying that the United States, the proxy army of the papacy in the first and last battles of verse forty, defeats “Egypt” (the king of the south).

Slaget ved Panium fant sted i 200 f.Kr., og nettopp det året griper Roma åpent inn i historien. Deres inntreden i den profetiske fortellingen går forut for erobringen av Jerusalem, fremstilt i vers seksten og oppfylt i 63 f.Kr., på den tid da hun erklærte at hun var forsvareren av barnekongen i Egypt. I det tredje slaget i vers førti, som involverer kongen i nord og kongen i sør, vil pavedømmet igjen innføye seg i historien og utgi seg for å være Russlands beskytter. Samtidig beseiret Seleukos, i forbildet, Ptolemaios i slaget ved Panium, og identifiserte således at De forente stater, pavedømmets stedfortredende hær i det første og det siste slaget i vers førti, beseirer «Egypt» (kongen i sør).

In the year 200 BC, we symbolically find the papacy, as the whore of Tyre begins to sing her songs of fornication in advance of the threefold union at the Sunday law of verse sixteen. At the same time the United States prevails over the United Nations, thus securing its position as the premier king of the ten kings. All the dynamics of the threefold union that are accomplished at the Sunday law, are settled before verse sixteen.

I året 200 f.Kr. finner vi symbolsk pavedømmet, idet Tyrus’ skjøge begynner å synge sine utuktssanger i forkant av den trefoldige foreningen ved søndagsloven i vers seksten. Samtidig får De forente stater overtaket over De forente nasjoner og sikrer således sin stilling som den fremste kongen blant de ti kongene. Alle de dynamikkene i den trefoldige foreningen som fullbyrdes ved søndagsloven, er avgjort før vers seksten.

The dragon power’s political structure, as represented by the United Nations, agrees, in verse sixteen, to give its political structure to the beast, but before it does so the papacy conquers the religion of the dragon. Paganism must once again, be taken away. Protestantism was removed in the Reagan years, in the first battle of verse forty, and in the time of the last Republican president the religion of the dragon will also be placed into subjection to the religion of Catholicism, as it was in the year 508. The process of removing any religious resistance to the papacy being placed upon the throne began in the Reagan years, and it ends in the Trump years. The resistance of apostate Protestantism against Catholicism was removed in the first battle of verse forty, and the resistance of spiritualism will be removed in the last battle of verse forty.

Dragemaktens politiske struktur, slik den er representert ved De forente nasjoner, samtykker i vers seksten i å gi sin politiske struktur til dyret, men før den gjør dette, underlegger pavedømmet seg dragens religion. Hedenskapet må igjen bli tatt bort. Protestantismen ble fjernet i Reagan-årene, i den første kampen i vers førti, og i tiden til den siste republikanske presidenten vil også dragens religion bli underlagt katolisismens religion, slik det var i året 508. Prosessen med å fjerne enhver religiøs motstand mot at pavedømmet blir satt på tronen, begynte i Reagan-årene, og den ender i Trump-årene. Den frafalne protestantismens motstand mot katolisismen ble fjernet i den første kampen i vers førti, og spiritualismens motstand vil bli fjernet i den siste kampen i vers førti.

In the same complicated interplay of human events, apostate Protestantism must establish itself as the religious and political authority over the ten kings of Revelation chapter seventeen. Thus, the Battle of Panium is identifying when the United States prevails over the United Nations, just before the Sunday law of verse sixteen.

I det samme kompliserte samspillet av menneskelige begivenheter må det frafalne protestantismen etablere seg som den religiøse og politiske myndighet over de ti kongene i Åpenbaringen kapittel sytten. Slik identifiserer slaget ved Panium tidspunktet da De forente stater seirer over De forente nasjoner, like før søndagsloven i vers seksten.

It is an established rule of prophecy that the dragon, the beast and the false prophet each have their own peculiar prophetic characteristics. One of those prophetic characteristics is that the beast (Catholicism), is always prophetically located in the city of Rome. The False Prophet is always prophetically located in the United States. But with the dragon, the characteristic of where the dragon is prophetically located is that it always moves. The dragon began in heaven, then came to the Garden of Eden, and eventually the dragon is located in Egypt.

Det er en fastslått regel i profetien at dragen, dyret og den falske profet hver har sine egne særegne profetiske kjennetegn. Ett av disse profetiske kjennetegnene er at dyret (katolisismen) alltid profetisk er lokalisert i byen Roma. Den falske profet er alltid profetisk lokalisert i De forente stater. Men når det gjelder dragen, er kjennetegnet for hvor dragen profetisk er lokalisert, at den alltid flytter seg. Dragen begynte i himmelen, kom deretter til Edens hage, og til sist er dragen lokalisert i Egypt.

> Speak, and say, Thus saith the Lord God; Behold, I am against thee, Pharaoh king of Egypt, the great dragon that lieth in the midst of his rivers, which hath said, My river is mine own, and I have made it for myself. Ezekiel 29:3.

> Tal og si: Så sier Herren Gud: Se, jeg kommer over deg, Farao, Egyptens konge, den store dragen som ligger midt i sine elver, som har sagt: Min elv er min egen, og jeg har skapt den for meg selv. Esekiel 29:3.

The prophetic location of the dragon moves. In the time of John, the seat of the dragon, which represents its throne, was identified as being in Pergamos.

Dragens profetiske sted flytter seg. På Johannes’ tid ble dragens sete, som representerer dens trone, identifisert som værende i Pergamos.

> And to the angel of the church in Pergamos write; These things saith he which hath the sharp sword with two edges; I know thy works and where thou dwellest, even where Satan’s seat is: and thou holdest fast my name, and hast not denied my faith, even in those days wherein Antipas was my faithful martyr, who was slain among you, where Satan dwelleth. Revelation 2:12, 13.

> Og skriv til engelen for menigheten i Pergamon: Dette sier han som har det skarpe, tveeggede sverd: Jeg vet om dine gjerninger og hvor du bor, der hvor Satans trone er; og du holder fast ved mitt navn og har ikke fornektet min tro, selv i de dager da Antipas var mitt trofaste vitne, han som ble drept hos dere, der hvor Satan bor. Åpenbaringen 2:12, 13.

The practice of pagan Rome was to bring all the pagan deities they became associated with back to the city of Rome, and represent them in the Pantheon Temple. This is why Daniel records that the “place of his sanctuary was cast down.” The place of pagan Rome’s sanctuary was the city of Rome, which was cast down by Constantine in the year 330, but the sanctuary that was “in” Rome was the Pantheon Temple, Pan-Theon meaning, “the temple of all the gods”. The Romans moved the location of Satan’s seat to the Pantheon Temple from Pergamos. Sister White informs us that pagan Rome is the dragon.

Hedensk Romas praksis var å føre alle de hedenske guddommene de kom i forbindelse med, tilbake til byen Roma og fremstille dem i Pantheon-tempelet. Dette er grunnen til at Daniel nedtegner at «hans helligdoms sted ble styrtet ned». Stedet for hedensk Romas helligdom var byen Roma, som ble styrtet ned av Konstantin i året 330, men helligdommen som var «i» Roma, var Pantheon-tempelet, Pan-Theon, som betyr «tempelet for alle gudene». Romerne flyttet Satans setes beliggenhet fra Pergamos til Pantheon-tempelet. Søster White opplyser oss om at hedensk Roma er dragen.

> “Thus while the dragon, primarily, represents Satan, it is, in a secondary sense, a symbol of pagan Rome.” The Great Controversy, 439.

> «Mens dragen således primært representerer Satan, er den i sekundær forstand et symbol på det hedenske Roma.» The Great Controversy, 439.

Pagan Rome divided into ten nations, and France became the king of the south when it introduced the atheism of Egypt during the French Revolution. By 1917, the dragon had moved from France to Russia. Verse ten represents 1989, and verses eleven and twelve, represent the battles of “the borderline” (Raphia and Ukraine), and the battle of Panium represents the third step the papacy accomplishes as she secures the threefold union in verse sixteen. It represents the hidden history of verse forty.

Det hedenske Roma ble delt i ti nasjoner, og Frankrike ble Sydens konge da det innførte Egypts ateisme under den franske revolusjon. Innen 1917 hadde dragen flyttet fra Frankrike til Russland. Vers ti representerer 1989, og vers elleve og tolv representerer kampene ved «grenselinjen» (Rafiah og Ukraina), og slaget ved Panium representerer det tredje trinnet pavedømmet fullfører idet hun sikrer den trefoldige union i vers seksten. Det representerer den skjulte historien i vers førti.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> When Jesus came into the coasts of Caesarea Philippi [Panium], he asked his disciples, saying, Whom do men say that I the Son of man am? And they said, Some say that thou art John the Baptist: some, Elias; and others, Jeremias, or one of the prophets. He saith unto them, But whom say ye that I am? And Simon Peter answered and said, Thou art the Christ, the Son of the living God. And Jesus answered and said unto him, Blessed art thou, Simon Barjona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but my Father which is in heaven. And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Then charged he his disciples that they should tell no man that he was Jesus the Christ. From that time forth began Jesus to show unto his disciples, how that he must go unto Jerusalem, and suffer many things of the elders and chief priests and scribes, and be killed, and be raised again the third day. Matthew 16:13–21.

> Da Jesus kom til traktene ved Cæsarea Filippi [Panium], spurte han sine disipler og sa: Hvem sier menneskene at jeg, Menneskesønnen, er? Og de sa: Noen sier at du er Johannes Døperen; andre Elias; og andre igjen Jeremias eller en av profetene. Han sa til dem: Men hvem sier dere at jeg er? Da svarte Simon Peter og sa: Du er Kristus, den levende Guds Sønn. Og Jesus svarte og sa til ham: Salig er du, Simon Barjona; for kjøtt og blod har ikke åpenbart dette for deg, men min Far, han som er i himlene. Og jeg sier også deg at du er Peter, og på denne klippe vil jeg bygge min menighet; og dødsrikets porter skal ikke få makt over den. Og jeg vil gi deg nøklene til himlenes rike; og det du binder på jorden, skal være bundet i himlene; og det du løser på jorden, skal være løst i himlene. Da påla han sine disipler at de ikke skulle si til noen at han var Jesus Kristus. Fra den tid begynte Jesus å gjøre det klart for sine disipler at han måtte dra til Jerusalem og lide meget av de eldste og yppersteprestene og de skriftlærde, og bli slått i hjel, og oppreises den tredje dag. Matteus 16:13–21.

Back to Articles