Article

# The Book of Daniel - Number Seventy-Two

Daniels bok – nummer syttito

The Prophetic Joining: From Ancient Israel’s Division to the United States’ End

Den profetiske sammenføyningen: Fra det gamle Israels deling til Amerikas forente staters ende

Author

Jeff Pippenger

Published

February 5, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The testimony of Jeroboam’s rebellion is also the history of ancient Israel’s division into two nations. The northern kingdom made up of ten tribes was known as Israel, or sometimes Ephraim, and the southern kingdom was known as Judah. In the time of Ezekiel, the kingdom had already been two kingdoms for many years, and in chapter thirty-seven, Ezekiel was given a prophecy identifying that the two kingdoms would once again become one nation. That prophecy was fulfilled in the beginning history of the earth beast (the United States), and is fulfilled for the final time at the end of the United States, for Jesus always illustrates the end of a thing, with the beginning of a thing.

Vitnesbyrdet om Jeroboams opprør er også historien om det gamle Israels deling i to nasjoner. Det nordlige riket, som besto av ti stammer, var kjent som Israel, eller noen ganger Efraim, og det sørlige riket var kjent som Juda. På Esekiels tid hadde riket allerede vært delt i to riker i mange år, og i kapittel trettisju fikk Esekiel en profeti som identifiserte at de to rikene igjen skulle bli én nasjon. Den profetien ble oppfylt i den tidlige historien til dyret fra jorden (De forente stater), og blir oppfylt for siste gang ved slutten av De forente stater, for Jesus illustrerer alltid slutten på en ting ved begynnelsen på en ting.

The rebellion of Jeroboam at the time that Israel was divided into two kingdoms, represents a rebellion at the beginning of the United States, and also at the end of the United States. The rebellion in the beginning and ending of the United States includes the joining of two kingdoms. Revelation chapter eighteen, as repeatedly cited from the writings of Sister White in these articles, represents two calls to the churches. The two nations that are joined during the hour of the Sunday law crisis is the one-hundred and forty-four thousand, and God’s other flock that are still in Babylon.

Jeroboams opprør på den tiden da Israel ble delt i to kongeriker, representerer et opprør ved begynnelsen av De forente stater, og også ved slutten av De forente stater. Opprøret ved De forente staters begynnelse og slutt innbefatter foreningen av to riker. Åpenbaringen kapittel atten, slik det gjentatte ganger er sitert fra Søster Whites skrifter i disse artiklene, representerer to kall til menighetene. De to nasjonene som blir forent i timen for søndagslovkrisen, er de hundre og førtifire tusen, og Guds andre hjord, som fremdeles er i Babylon.

The two nations that were joined in the Millerite history were Judah and Ephraim. They were joined when the individual indignations against the two kingdoms respectively ended in 1798 and then in 1844. The word “moreover” in Ezekiel chapter thirty-seven, allows us to be certain of this application. The word “moreover” means to place the message that follows “moreover,” over the message that preceded the word “moreover.”

De to nasjonene som ble forent i den millerittiske historien, var Juda og Efraim. De ble forent da de særskilte vredenes tider over de to rikene hver for seg tok slutt i 1798 og deretter i 1844. Ordet «dessuten» i Esekiel kapittel trettisju gjør det mulig for oss å være sikre på denne anvendelsen. Ordet «dessuten» betyr å plassere budskapet som følger etter «dessuten», over budskapet som gikk forut for ordet «dessuten».

> The word of the Lord came again unto me, saying, Moreover, thou son of man, take thee one stick, and write upon it, For Judah, and for the children of Israel his companions: then take another stick, and write upon it, For Joseph, the stick of Ephraim, and for all the house of Israel his companions: And join them one to another into one stick; and they shall become one in thine hand. Ezekiel 37:15–17.

> Herrens ord kom atter til meg og lød så: Du menneskesønn, ta deg en stav og skriv på den: For Juda og for Israels barn, hans følgesvenner. Ta så en annen stav og skriv på den: For Josef, Efraims stav, og for hele Israels hus, hans følgesvenner. Og føy dem sammen, den ene til den andre, til én stav; og de skal bli til én i din hånd. Esekiel 37:15–17.

Ezekiel is applying the prophetic principle of repeat and enlarge when he states, “moreover.” Ezekiel is to take two sticks, one for Judah and one for Ephraim, and take the prophecy illustrated with the two sticks and place it over the top of the previous prophecy. The previous prophetic illustration began in verse one when Ezekiel was carried to a valley of dead dry bones.

Esekiel anvender det profetiske prinsippet om gjentakelse og utvidelse når han sier: «og videre». Esekiel skal ta to staver, én for Juda og én for Efraim, og ta profetien som illustreres ved de to stavene og legge den over den foregående profetien. Den foregående profetiske illustrasjonen begynte i vers én, da Esekiel ble ført til en dal med døde, tørre ben.

> The hand of the Lord was upon me, and carried me out in the spirit of the Lord, and set me down in the midst of the valley which was full of bones, And caused me to pass by them round about: and, behold, there were very many in the open valley; and, lo, they were very dry. And he said unto me, Son of man, can these bones live? And I answered, O Lord God, thou knowest. Again he said unto me, Prophesy upon these bones, and say unto them, O ye dry bones, hear the word of the Lord. Thus saith the Lord God unto these bones; Behold, I will cause breath to enter into you, and ye shall live: And I will lay sinews upon you, and will bring up flesh upon you, and cover you with skin, and put breath in you, and ye shall live; and ye shall know that I am the Lord. So I prophesied as I was commanded: and as I prophesied, there was a noise, and behold a shaking, and the bones came together, bone to his bone. And when I beheld, lo, the sinews and the flesh came up upon them, and the skin covered them above: but there was no breath in them. Then said he unto me, Prophesy unto the wind, prophesy, son of man, and say to the wind, Thus saith the Lord God; Come from the four winds, O breath, and breathe upon these slain, that they may live. So I prophesied as he commanded me, and the breath came into them, and they lived, and stood up upon their feet, an exceeding great army. Then he said unto me, Son of man, these bones are the whole house of Israel: behold, they say, Our bones are dried, and our hope is lost: we are cut off for our parts. Therefore prophesy and say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, O my people, I will open your graves, and cause you to come up out of your graves, and bring you into the land of Israel. And ye shall know that I am the Lord, when I have opened your graves, O my people, and brought you up out of your graves, And shall put my spirit in you, and ye shall live, and I shall place you in your own land: then shall ye know that I the Lord have spoken it, and performed it, saith the Lord. Ezekiel 37:1–14.

> Herrens hånd kom over meg, og han førte meg ut ved Herrens Ånd og satte meg ned midt i dalen, som var full av ben. Og han lot meg gå omkring dem på alle kanter; og se, det var svært mange av dem utover den åpne dalen; og se, de var meget tørre. Og han sa til meg: Menneskesønn, kan disse ben få liv? Og jeg svarte: Herre Gud, du vet det. Da sa han igjen til meg: Profeter over disse ben, og si til dem: Dere tørre ben, hør Herrens ord. Så sier Herren Gud til disse ben: Se, jeg lar ånde komme inn i dere, og dere skal få liv. Og jeg vil legge sener på dere og la kjøtt vokse fram på dere og dekke dere med hud og gi ånde i dere, og dere skal leve; og dere skal kjenne at jeg er Herren. Så profeterte jeg, slik jeg var blitt befalt; og mens jeg profeterte, oppstod det en lyd, og se, en rystelse, og benene kom sammen, hvert ben til sitt ben. Og da jeg så til, se, da kom det sener og kjøtt på dem, og huden dekket dem ovenfra; men det var ingen ånde i dem. Da sa han til meg: Profeter til vinden, profeter, menneskesønn, og si til vinden: Så sier Herren Gud: Kom fra de fire vinder, du ånde, og blås på disse drepte, så de kan få liv. Så profeterte jeg, slik han hadde befalt meg, og ånden kom inn i dem, og de ble levende og stod opp på sine føtter, en overmåte stor hær. Da sa han til meg: Menneskesønn, disse ben er hele Israels hus. Se, de sier: Våre ben er tørket inn, og vårt håp er gått tapt; det er ute med oss. Derfor skal du profetere og si til dem: Så sier Herren Gud: Se, mitt folk, jeg vil åpne gravene deres og la dere stige opp av gravene deres og føre dere inn i Israels land. Og dere skal kjenne at jeg er Herren, når jeg har åpnet gravene deres, mitt folk, og ført dere opp av gravene deres. Og jeg vil gi min Ånd i dere, og dere skal leve, og jeg vil la dere bo i deres eget land. Da skal dere kjenne at jeg, Herren, har talt det og fullført det, sier Herren. Esekiel 37:1–14.

From the very beginning of these articles, we have shown that the valley of dead bones represents God’s people in the last days, and that the message of the four winds that causes them to stand upon their feet as a mighty army, is the Midnight Cry message identifying Islam of the third Woe. Sister White identifies the bones as God’s people.

Helt fra begynnelsen av disse artiklene har vi vist at dalen med de døde ben representerer Guds folk i de siste dager, og at budskapet om de fire vinder, som får dem til å stå på sine føtter som en meget stor hær, er Midnattropets budskap, som identifiserer islam i det tredje ve. Søster White identifiserer benene som Guds folk.

> “I lay down my pen and lift up my soul in prayer, that the Lord would breathe upon his backslidden people, which are as dry bones, that they may live.” General Conference Bulletin, February 4, 1893.

> «Jeg legger ned min penn og løfter min sjel i bønn, om at Herren vil blåse på sitt frafalne folk, som er som tørre ben, for at de må leve.» General Conference Bulletin, 4. februar 1893.

We have shown in previous articles that the prophetic message identifying July 18, 2020, was erroneous, and that the false proclamation marked the arrival of the first disappointment and tarrying time in the parable of the ten virgins. Though the proclamation of time was legitimate in the Millerite period, after 1844, there was never to be another message hung upon time. When Future for America made the proclamation of July 18, 2020, they slid back to a history that the proclamation of time was acceptable and in so doing they sinned, and they were slain in the street of the great city of Revelation chapter eleven. Dead in the street, they then needed to be resurrected, as were the two witnesses after three and a half days.

Vi har i tidligere artikler vist at det profetiske budskapet som identifiserte 18. juli 2020, var feilaktig, og at den falske forkynnelsen markerte ankomsten av den første skuffelsen og ventetiden i lignelsen om de ti jomfruene. Selv om tidsforkynnelsen var legitim i millerittperioden, skulle det etter 1844 aldri mer komme et budskap hengende på tid. Da Future for America fremsatte forkynnelsen om 18. juli 2020, gled de tilbake til en historie hvor tidsforkynnelsen var akseptabel, og ved å gjøre dette syndet de, og de ble drept på gaten i den store stad i Åpenbaringen kapittel elleve. Døde i gaten trengte de deretter å bli oppreist igjen, slik de to vitnene ble det etter tre og en halv dag.

> “The dry bones need to be breathed upon by the Holy Spirit of God, that they may come into action, as by a resurrection from the dead.” Bible Training School, December 1, 1903.

> «De tørre ben må åndes på av Guds Hellige Ånd, for at de kan komme i virksomhet, som ved en oppstandelse fra de døde.» Bible Training School, 1. desember 1903.

In previous articles we have shown that the message of the four winds that resurrects the two witnesses, is the message of Islam of the third Woe, and that the message is the Midnight Cry message of the last days. Ezekiel says, “moreover,” and in so doing identified that during the history that illustrates the proclamation of the Midnight Cry, two sticks, one represented as Ephraim and one as Judah, were to be joined together and become one nation. The parable of the ten virgins is fulfilled in the last days, “to the very letter,” as it was fulfilled in Millerite history. In the period when the Midnight Cry was fulfilled in the Millerite history, and again in the fulfillment of the last days, “two sticks” were and will be joined together.

I tidligere artikler har vi vist at budskapet om de fire vindene, som oppvekker de to vitnene, er islams budskap i det tredje ve, og at dette budskapet er midnattropets budskap i de siste dager. Esekiel sier: «dessuten», og identifiserte dermed at i den historien som illustrerer forkynnelsen av midnattropet, skulle to stokker, den ene fremstilt som Efraim og den andre som Juda, føyes sammen og bli ett folk. Lignelsen om de ti jomfruer blir oppfylt i de siste dager, «bokstavelig talt», slik den ble oppfylt i millerittisk historie. I den perioden da midnattropet ble oppfylt i den millerittiske historien, og igjen i oppfyllelsen i de siste dager, ble og vil «to stokker» bli føyd sammen.

The two sticks represented the northern (Ephraim) and southern kingdoms (Judah) of ancient Israel. We have also shown that William Miller was typified by Elijah, and that during the three-and-a-half years of drought Elijah had gone to the widow of Zarephath.

De to stavene representerte de nordlige (Efraim) og sørlige rikene (Juda) i oldtidens Israel. Vi har også vist at William Miller var framstilt ved Elias, og at Elias i løpet av de tre og et halvt årene med tørke hadde gått til enken i Sarepta.

> And the word of the Lord came unto him, saying, Arise, get thee to Zarephath, which belongeth to Zidon, and dwell there: behold, I have commanded a widow woman there to sustain thee. So he arose and went to Zarephath. And when he came to the gate of the city, behold, the widow woman was there gathering of sticks: and he called to her, and said, Fetch me, I pray thee, a little water in a vessel, that I may drink. And as she was going to fetch it, he called to her, and said, Bring me, I pray thee, a morsel of bread in thine hand. And she said, As the Lord thy God liveth, I have not a cake, but an handful of meal in a barrel, and a little oil in a cruse: and, behold, I am gathering two sticks, that I may go in and dress it for me and my son, that we may eat it, and die. And Elijah said unto her, Fear not; go and do as thou hast said: but make me thereof a little cake first, and bring it unto me, and after make for thee and for thy son. For thus saith the Lord God of Israel, The barrel of meal shall not waste, neither shall the cruse of oil fail, until the day that the Lord sendeth rain upon the earth. And she went and did according to the saying of Elijah: and she, and he, and her house, did eat many days. 1 Kings 17:8–15.

> Og Herrens ord kom til ham og sa: Stå opp, gå til Sarepta, som hører til Sidon, og bli boende der! Se, jeg har befalt en enke der å sørge for deg. Da stod han opp og gikk til Sarepta. Og da han kom til byporten, se, der var enken i ferd med å sanke ved. Og han ropte til henne og sa: Hent meg, om jeg ber deg, litt vann i et kar, så jeg kan få drikke. Og mens hun gikk for å hente det, ropte han etter henne og sa: Ta også med, om jeg ber deg, et stykke brød i hånden din til meg. Men hun sa: Så sant Herren din Gud lever, jeg har ikke noe bakverk, bare en håndfull mel i krukken og litt olje i flasken. Og se, jeg sanker et par vedpinner, så jeg kan gå inn og lage det til for meg og min sønn, så vi kan ete det og dø. Da sa Elia til henne: Frykt ikke! Gå og gjør som du har sagt. Men lag først en liten kake av det til meg og kom hit med den; siden kan du lage noe til deg selv og din sønn. For så sier Herren, Israels Gud: Melkrukken skal ikke bli tom, og oljeflasken skal ikke mangle, inntil den dag Herren sender regn over jorden. Og hun gikk bort og gjorde etter Elias ord. Og hun og han og hennes hus åt i mange dager. 1 Kong 17:8–15.

The “many days” in the passage is the three-and-a-half years that Ahab searched for Elijah and represented the twelve-hundred-and-sixty years of papal persecution. Concerning the “many days” of papal persecution, Jesus said:

De «mange dager» i avsnittet er de tre og et halvt år da Ahab lette etter Elia, og de representerte de tolv hundre og seksti årene med pavelig forfølgelse. Om de «mange dager» med pavelig forfølgelse sa Jesus:

> And except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened. Matthew 24:22.

> Og dersom de dager ikke ble forkortet, ville intet kjød bli frelst; men for de utvalgtes skyld skal de dager bli forkortet. Matteus 24:22.

Sister White directly identifies Jesus’ pronouncement of “those days” as the period of papal persecution.

Søster White identifiserer direkte Jesu utsagn om «de dager» som perioden med pavelig forfølgelse.

> “The persecution of the church did not continue throughout the entire period of the 1260 years. God in mercy to His people cut short the time of their fiery trial. In foretelling the ‘great tribulation’ to befall the church, the Saviour said: ‘Except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened.’ Matthew 24:22. Through the influence of the Reformation the persecution was brought to an end prior to 1798.” The Great Controversy, 266, 267.

> «Forfølgelsen av kirken fortsatte ikke gjennom hele perioden på 1260 år. Gud forkortet i barmhjertighet mot sitt folk tiden for deres ildfulle prøvelse. Da Frelseren forutsa den ‘store trengsel’ som skulle komme over kirken, sa han: ‘Og dersom ikke de dager ble forkortet, da ble intet kjød frelst; men for de utvalgtes skyld skal de dager forkortes.’ Matteus 24:22. Ved reformasjonens innflytelse ble forfølgelsen brakt til opphør før 1798.» The Great Controversy, 266, 267.

The “many days” that Elijah was sustained by the widow, were also the “many days” of papal persecution identified by Daniel.

De «mange dager» da Elia ble opprettholdt av enken, var også de «mange dager» av pavelig forfølgelse som Daniel identifiserte.

> And they that understand among the people shall instruct many: yet they shall fall by the sword, and by flame, by captivity, and by spoil, many days. Now when they shall fall, they shall be holpen with a little help: but many shall cleave to them with flatteries. And some of them of understanding shall fall, to try them, and to purge, and to make them white, even to the time of the end: because it is yet for a time appointed. Daniel 11:33–35.

> Og de forstandige blant folket skal lære mange; men de skal falle for sverd og ild, ved fangenskap og plyndring, i mange dager. Og når de faller, skal de få en liten hjelp; men mange skal slutte seg til dem med smiger. Og noen av de forstandige skal falle, for å prøve dem og rense dem og gjøre dem hvite, helt til endens tid; for det er ennå fastsatt for den bestemte tid. Daniel 11:33–35.

The “time of the end,” which is also the “time appointed” in the verses, was 1798, and it marked the end of papal persecution, as had been typified by Elijah’s time with the widow of Zarephath. In that history the widow, representing an unmarried church, was identified as the church in the wilderness in chapter twelve of the book of Revelation. She was gathering two sticks, not one stick or ten sticks, but two sticks. Ezekiel was to take two sticks, one for the northern kingdom of Israel and one for the southern kingdom of Israel and join them together to make one stick. Those two kingdoms had both been scattered for twenty-five hundred and twenty years, but God’s promise was that He would gather them. The woman was gathering the two sticks that were to be joined together, and she was doing so “until the day that the Lord sendeth rain upon the earth.”

«Endens tid», som også er den «fastsatte tid» i versene, var 1798, og den markerte slutten på pavemaktens forfølgelse, slik dette var blitt forbildet ved Elias’ tid hos enken i Sarepta. I denne beretningen ble enken, som representerer en ugift menighet, identifisert som menigheten i ørkenen i kapittel tolv i Johannes’ åpenbaring. Hun samlet to vedpinner, ikke én vedpinne eller ti vedpinner, men to vedpinner. Esekiel skulle ta to trestykker, ett for Israels nordlige rike og ett for Israels sørlige rike, og føye dem sammen så de ble til ett trestykke. Disse to rikene hadde begge vært spredt i to tusen fem hundre og tjue år, men Guds løfte var at Han ville samle dem. Kvinnen samlet de to vedpinnene som skulle føyes sammen, og hun gjorde dette «inntil den dag Herren sender regn over jorden».

The day when the Lord sent “rain” was identifying the Midnight Cry of Millerite history, that reached its conclusion on October 22, 1844, when the Messenger of the Covenant suddenly came to the temple He had erected from 1798 (the end of the first indignation), through until October 22, 1844 (the end of the last indignation). In that period of time, the Midnight Cry message, represented in Ezekiel’s illustration of the valley of bones was fulfilled, when the two sticks of the northern and southern kingdoms were joined to form one nation, with one king, for on October 22, 1844, Christ came before the Father and received a kingdom.

Den dagen da Herren sendte «regn», identifiserte Midnattsropet i millerittenes historie, som nådde sin avslutning den 22. oktober 1844, da Paktens Budbærer brått kom til det tempelet Han hadde oppreist fra 1798 (slutten på den første harme) og frem til 22. oktober 1844 (slutten på den siste harme). I denne tidsperioden ble Midnattsropets budskap oppfylt, slik det er fremstilt i Esekiels illustrasjon av dalen med de tørre ben, da de to stavene fra de nordlige og sørlige rikene ble sammenføyd til å danne ett folk med én konge; for den 22. oktober 1844 trådte Kristus frem for Faderen og mottok et rike.

> “The coming of Christ as our high priest to the most holy place, for the cleansing of the sanctuary, brought to view in Daniel 8:14; the coming of the Son of man to the Ancient of Days, as presented in Daniel 7:13; and the coming of the Lord to His temple, foretold by Malachi, are descriptions of the same event; and this is also represented by the coming of the bridegroom to the marriage, described by Christ in the parable of the ten virgins, of Matthew 25.” The Great Controversy, 426.

> «Kristi komme som vår øversteprest til det aller helligste for renselsen av helligdommen, slik det fremstilles i Daniel 8,14; Menneskesønnens komme til Den gamle av dager, slik det presenteres i Daniel 7,13; og Herrens komme til sitt tempel, forutsagt av Malaki, er beskrivelser av den samme begivenhet; og dette er også fremstilt ved brudgommens komme til bryllupet, slik Kristus beskriver det i lignelsen om de ti jomfruene i Matteus 25.» The Great Controversy, 426.

Christ received a kingdom on October 22, 1844, as identified in Daniel.

Kristus mottok et rike den 22. oktober 1844, slik det er angitt i Daniel.

> I saw in the night visions, and, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of days, and they brought him near before him. And there was given him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve him: his dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away, and his kingdom that which shall not be destroyed. Daniel 7:13, 14.

> Jeg så i nattsyner, og se, en som lignet Menneskesønnen, kom med himmelens skyer og kom fram til Den gamle av dager, og de førte ham fram nær for ham. Og det ble gitt ham herredømme og ære og rike, så alle folk og nasjoner og tungemål skulle tjene ham. Hans herredømme er et evig herredømme, som ikke skal forgå, og hans rike er et som ikke skal ødelegges. Daniel 7:13, 14.

When Ezekiel’s two sticks are joined together, they have one king over them.

Når Esekiels to staver blir føyd sammen, har de én konge over seg.

> And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children for ever: and my servant David shall be their prince forever. Ezekiel 37:24, 25.

> Og min tjener David skal være konge over dem, og de skal alle ha én hyrde. De skal også vandre etter mine dommer og holde mine forskrifter og gjøre etter dem. Og de skal bo i det landet som jeg gav til min tjener Jakob, hvor deres fedre bodde; og de skal bo der, de og deres barn og deres barnebarns barn til evig tid. Og min tjener David skal være deres fyrste for evig. Esekiel 37:24, 25.

All the prophets agree with one another, and king David is Christ who came before the Father on October 22, 1844, and received a kingdom that had been gathered together from the two sticks of Israel (the northern kingdom) and Judah (the southern kingdom). The scattering of the two kingdoms ended during the forty-six years from 1798 to 1844, as Christ raised a temple that had been desolated and trampled down. When He raised the temple, He then suddenly came unto His temple as the Messenger of the Covenant, in fulfillment of Malachi chapter three. Ezekiel agrees with that fact, for all the prophets agree with one another.

Alle profetene er enige med hverandre, og kong David er Kristus, som kom fram for Faderen den 22. oktober 1844 og mottok et rike som var blitt samlet sammen av Israels to staver (det nordlige riket) og Juda (det sørlige riket). Spredningen av de to rikene tok slutt i løpet av de førtiseks årene fra 1798 til 1844, da Kristus reiste et tempel som hadde vært lagt øde og nedtrådt. Da Han reiste templet, kom Han deretter plutselig til sitt tempel som Paktens Budbærer, til oppfyllelse av Malaki kapittel tre. Esekiel samtykker i dette, for alle profetene er enige med hverandre.

> And David my servant shall be king over them; and they all shall have one shepherd: they shall also walk in my judgments, and observe my statutes, and do them. And they shall dwell in the land that I have given unto Jacob my servant, wherein your fathers have dwelt; and they shall dwell therein, even they, and their children, and their children’s children for ever: and my servant David shall be their prince forever. Moreover I will make a covenant of peace with them; it shall be an everlasting covenant with them: and I will place them, and multiply them, and will set my sanctuary in the midst of them for evermore. My tabernacle also shall be with them: yea, I will be their God, and they shall be my people. Ezekiel 37:24–27.

> Og David, min tjener, skal være konge over dem, og de skal alle ha én hyrde. De skal også vandre etter mine dommer og holde mine forskrifter og gjøre etter dem. Og de skal bo i det landet som jeg gav til Jakob, min tjener, der deres fedre har bodd; og de skal bo der, de og deres barn og deres barns barn til evig tid. Og min tjener David skal være deres fyrste for evig. Dessuten vil jeg opprette en fredspakt med dem; den skal være en evig pakt med dem. Og jeg vil grunnfeste dem og gjøre dem mange, og jeg vil sette min helligdom midt iblant dem til evig tid. Også mitt tabernakel skal være hos dem; ja, jeg vil være deres Gud, og de skal være mitt folk. Esekiel 37:24–27.

It is Christ that erects the temple.

Det er Kristus som reiser templet.

> And speak unto him, saying, Thus speaketh the Lord of hosts, saying, Behold the man whose name is The BRANCH; and he shall grow up out of his place, and he shall build the temple of the Lord: Even he shall build the temple of the Lord; and he shall bear the glory, and shall sit and rule upon his throne; and he shall be a priest upon his throne: and the counsel of peace shall be between them both. And the crowns shall be to Helem, and to Tobijah, and to Jedaiah, and to Hen the son of Zephaniah, for a memorial in the temple of the Lord. And they that are far off shall come and build in the temple of the Lord, and ye shall know that the Lord of hosts hath sent me unto you. And this shall come to pass, if ye will diligently obey the voice of the Lord your God. Zechariah 6:12–15.

> Og tal til ham og si: Så sier Herren, hærskarenes Gud: Se, mannen hvis navn er Spiren! Han skal skyte opp fra sitt sted, og han skal bygge Herrens tempel. Ja, han skal bygge Herrens tempel, og han skal bære herlighet, og han skal sitte og herske på sin trone; og han skal være prest på sin trone. Og fredens råd skal være mellom dem begge. Og kronene skal være til Helem og til Tobija og til Jedaja og til Hen, Sefanjas sønn, til et minne i Herrens tempel. Og de som er langt borte, skal komme og bygge på Herrens tempel, og dere skal kjenne at Herren, hærskarenes Gud, har sendt meg til dere. Og dette skal skje, dersom dere med iver lyder Herren deres Guds røst. Sakarja 6:12–15.

Christ is the BRANCH, and He identified that if they destroyed His temple that He would raise it in three days, to which the Jews replied that it took forty-six years to build the temple.

Kristus er GRENEN, og Han erklærte at dersom de ødela Hans tempel, ville Han reise det opp igjen på tre dager, hvortil jødene svarte at det hadde tatt førtiseks år å bygge tempelet.

> Then answered the Jews and said unto him, What sign showest thou unto us, seeing that thou doest these things? Jesus answered and said unto them, Destroy this temple, and in three days I will raise it up. Then said the Jews, Forty and six years was this temple in building, and wilt thou rear it up in three days? John 2:18–20.

> Da svarte jødene og sa til ham: Hvilket tegn viser du oss, siden du gjør dette? Jesus svarte og sa til dem: Riv ned dette tempel, og på tre dager vil jeg reise det opp. Da sa jødene: I førtiseks år har det vært bygd på dette tempel, og vil du reise det opp på tre dager? Joh 2,18–20.

Christ was speaking of His body in the passage, but all the prophets are speaking more about the last days than the days in which they lived. The resurrection of Christ on the third day, represented the resurrection of the dead bones during the outpouring of the Holy Spirit in the Midnight Cry. The rain that is the subject of Elijah’s testimony, was manifested during the climax of his confrontation with the prophets of Baal and Ashtaroth. It was then demonstrated that the God of Elijah was the true God, and also that Elijah was the true prophet.

Kristus talte i dette avsnittet om sitt legeme, men alle profetene taler mer om de siste dager enn om de dagene de selv levde i. Kristi oppstandelse på den tredje dag representerte oppstandelsen av de døde ben under Den Hellige Ånds utgytelse i Midnattsropet. Regnet som er emnet for Elias’ vitnesbyrd, ble åpenbart under klimakset av hans konfrontasjon med Ba’als og Astarots profeter. Da ble det vist at Elias’ Gud var den sanne Gud, og også at Elias var den sanne profet.

At the arrival of the first disappointment, it was manifested that the Protestants had become false prophets, as typified by the prophets of Baal and Ashtaroth. The tarrying time then began, and led to the message of the Midnight Cry, that led to Christ suddenly coming to His temple. The Midnight Cry is represented by Ezekiel’s message that brings the bones up as a mighty army. Moreover, during that period (forty-six years), the two sticks were to be joined together to produce one nation, with one king.

Ved den første skuffelsens inntreden ble det åpenbart at protestantene var blitt falske profeter, slik de var forbildet ved Ba’als og Asjtarots profeter. Da begynte ventetiden, og den ledet til budskapet om midnattsropet, som førte til at Kristus plutselig kom til sitt tempel. Midnattsropet er fremstilt ved Esekiels budskap, som reiser benene opp som en mektig hær. Videre skulle de to stavene i løpet av denne perioden (førtiseks år) føyes sammen for å danne ett folk, med én konge.

> The word of the Lord came again unto me, saying, Moreover, thou son of man, take thee one stick, and write upon it, For Judah, and for the children of Israel his companions: then take another stick, and write upon it, For Joseph, the stick of Ephraim, and for all the house of Israel his companions: And join them one to another into one stick; and they shall become one in thine hand. And when the children of thy people shall speak unto thee, saying, Wilt thou not shew us what thou meanest by these? Say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the stick of Joseph, which is in the hand of Ephraim, and the tribes of Israel his fellows, and will put them with him, even with the stick of Judah, and make them one stick, and they shall be one in mine hand. And the sticks whereon thou writest shall be in thine hand before their eyes. And say unto them, Thus saith the Lord God; Behold, I will take the children of Israel from among the heathen, whither they be gone, and will gather them on every side, and bring them into their own land: And I will make them one nation in the land upon the mountains of Israel; and one king shall be king to them all: and they shall be no more two nations, neither shall they be divided into two kingdoms any more at all: Neither shall they defile themselves any more with their idols, nor with their detestable things, nor with any of their transgressions: but I will save them out of all their dwelling places, wherein they have sinned, and will cleanse them: so shall they be my people, and I will be their God. Ezekiel 37:15–23.

> Og Herrens ord kom atter til meg, og det lød slik: Du menneskesønn, ta deg en stav og skriv på den: For Juda og Israels barn, hans medbrødre. Ta så en annen stav og skriv på den: For Josef, Efraims stav, og hele Israels hus, hans medbrødre. Og føy dem sammen, den ene til den andre, til én stav, så de blir ett i din hånd. Og når ditt folks barn taler til deg og sier: Vil du ikke la oss få vite hva du mener med dette? da skal du si til dem: Så sier Herren Gud: Se, jeg vil ta Josefs stav, som er i Efraims hånd, og Israels stammer, hans medbrødre, og føye dem til den, til Judas stav, og gjøre dem til én stav, og de skal være ett i min hånd. Og stavene som du skriver på, skal du holde i din hånd for deres øyne. Og du skal si til dem: Så sier Herren Gud: Se, jeg vil hente Israels barn fra folkene som de er kommet til, og samle dem fra alle kanter og føre dem inn i deres eget land. Og jeg vil gjøre dem til ett folk i landet, på Israels fjell, og én konge skal være konge over dem alle. De skal ikke lenger være to folk og aldri mer være delt i to riker. Heller ikke skal de mer gjøre seg urene med sine avguder eller med sine avskyelige ting eller med noen av sine overtredelser. Men jeg vil frelse dem ut fra alle de steder hvor de har bodd og syndet, og jeg vil rense dem. Så skal de være mitt folk, og jeg vil være deres Gud. Esekiel 37:15–23.

The two sticks which the widow was gathering in advance of Elijah’s rain at the Midnight Cry, were the northern and southern kingdoms of Israel that had been scattered and were to be gathered into one nation on October 22, 1844, when the antitypical Day of Atonement began, for the promise was that at that time God “will cleanse them.” The cleansing, representing the Investigative Judgment, began at that time. That gathering of the two sticks must be understood correctly, for God always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing.

De to stavene som enken samlet inn forut for Elias’ regn ved Midnattsskriket, var Israels nordlige og sørlige riker, som var blitt spredt og skulle samles til ett folk den 22. oktober 1844, da den antitypiske forsoningsdagen begynte, for løftet var at Gud på den tid «vil rense dem». Renselsen, som representerer den undersøkende dom, begynte på den tid. Denne samlingen av de to stavene må forstås rett, for Gud fremstiller alltid enden på en ting ved begynnelsen på en ting.

1844, was the end of the two kingdoms of Israel, for they had then become one kingdom, spiritual Israel, and they were from that point on only to be one nation. That history was illustrated by the beginning history when they had become two nations, which is the history of the rebellion of Jeroboam.

1844 var slutten på Israels to riker, for de var da blitt ett rike, det åndelige Israel, og fra det tidspunkt skulle de bare være én nasjon. Denne historien ble illustrert ved den innledende historien da de var blitt to nasjoner, hvilket er historien om Jeroboams opprør.

The history of Jeroboam’s counterfeit system of worship must also be illustrated at the end of his kingdom. Aaron’s rebellion in the beginning of ancient Israel and Jeroboam’s rebellion at the beginning of the northern kingdom, represent the rebellion of 1863, and 1863 is only clearly understood when the end of Jeroboam’s kingdom, as represented by the joining of the two sticks, is also laid over the top of 1863. It is then that 1863 is clearly seen to be represented as a generation that erected an image of jealousy.

Historien om Jeroboams forfalskede tilbedelsessystem må også fremstilles ved slutten av hans rike. Arons opprør i begynnelsen av det gamle Israel og Jeroboams opprør ved begynnelsen av det nordlige riket representerer opprøret i 1863, og 1863 blir bare klart forstått når enden på Jeroboams rike, slik den er framstilt ved sammenføyningen av de to stokkene, også legges over 1863. Det er da at 1863 tydelig ses å være framstilt som en generasjon som oppreiste et nidkjærhetens bilde.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> “But not only does this simile of the dry bones apply to the world, but also to those who have been blessed with great light; for they also are like the skeletons of the valley. They have the form of men, the framework of the body; but they have not spiritual life. But the parable does not leave the dry bones merely knit together into the forms of men; for it is not enough that there is symmetry of limb and feature. The breath of life must vivify the bodies, that they may stand upright, and spring into activity. These bones represent the house of Israel, the church of God, and the hope of the church is the vivifying influence of the Holy Spirit. The Lord must breathe upon the dry bones, that they may live.

> «Men ikke bare gjelder denne lignelsen om de tørre ben verden; den gjelder også dem som har vært velsignet med stort lys; for også de er lik skjelettene i dalen. De har menneskers skikkelse, kroppens bygning; men de har ikke åndelig liv. Men lignelsen lar ikke de tørre ben bare føyes sammen til menneskeskikkelser; for det er ikke nok at det er symmetri i lemmer og trekk. Livets ånde må levendegjøre legemene, så de kan stå oppreist og springe ut i virksomhet. Disse ben representerer Israels hus, Guds menighet, og menighetens håp er Den hellige ånds levendegjørende innflytelse. Herren må blåse på de tørre ben, så de kan leve.»

> “The Spirit of God, with its vivifying power, must be in every human agent, that every spiritual muscle and sinew may be in exercise. Without the Holy Spirit, without the breath of God, there is torpidity of conscience, loss of spiritual life. Many who are without spiritual life have their names on the church records, but they are not written in the Lamb’s book of life. They may be joined to the church, but they are not united to the Lord. They may be diligent in the performance of a certain set of duties, and may be regarded as living men; but many are among those who have ‘a name that thou livest, and art dead.’

> Guds Ånd, med sin livgivende kraft, må være i hvert menneskelig redskap, for at hver åndelig muskel og sene kan være i virksomhet. Uten Den Hellige Ånd, uten Guds ånde, er det sløvhet i samvittigheten, tap av åndelig liv. Mange som er uten åndelig liv, har sine navn i menighetens protokoller, men de er ikke skrevet i Lammets livsbok. De kan være sluttet til menigheten, men de er ikke forenet med Herren. De kan være nidkjære i utførelsen av et visst sett av plikter og kan bli ansett som levende mennesker; men mange er blant dem som har «navn av å leve, men er døde.»

> “Unless there is genuine conversion of the soul to God; unless the vital breath of God quickens the soul to spiritual life; unless the professors of truth are actuated by heaven-born principle, they are not born of the incorruptible seed which liveth and abideth forever. Unless they trust in the righteousness of Christ as their only security; unless they copy His character, labor in His spirit, they are naked, they have not on the robe of His righteousness. The dead are often made to pass for the living; for those who are working out what they term salvation after their own ideas, have not God working in them to will and to do of His good pleasure.

> «Med mindre sjelen omvendes oppriktig til Gud; med mindre Guds livsånde vekker sjelen til åndelig liv; med mindre de som bekjenner sannheten, drives av et himmelfødt prinsipp, er de ikke født av det uforgjengelige sæd, som lever og blir til evig tid. Med mindre de stoler på Kristi rettferdighet som sin eneste trygghet; med mindre de etterligner hans karakter, arbeider i hans ånd, er de nakne, de har ikke ikledd seg hans rettferdighets kappe. De døde blir ofte regnet for levende; for de som arbeider ut det de kaller frelse etter sine egne forestillinger, har ikke Gud virksom i seg, så de både vil og virker etter hans gode behag.»

> “This class is well represented by the valley of dry bones Ezekiel saw in vision.” Review and Herald, January 17, 1893.

> «Denne klassen er treffende framstilt ved dalen med de tørre ben som Esekiel så i et syn.» Review and Herald, 17. januar 1893.

Back to Articles