Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Twelve

Daniels bok – nummer hundre og tolv

Unveiling the Prophetic Symbolism of Ishmael: From Archer to Sealer of the 144,000

Avsløringen av Ismaels profetiske symbolikk: fra bueskytter til den som besegler de 144 000

Author

Jeff Pippenger

Published

March 2, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

> And God was with the lad; and he grew, and dwelt in the wilderness, and became an archer. Genesis 21:20.

> Og Gud var med gutten; og han vokste og bodde i ørkenen og ble en bueskytter. 1 Mosebok 21:20.

Ishmael became an archer, which is a symbol of warfare, and a symbol of the executive judgment which is brought against Rome.

Ismael ble bueskytter, noe som er et symbol på krigføring, og et symbol på den utøvende dom som blir fullbyrdet over Roma.

> The voice of them that flee and escape out of the land of Babylon, to declare in Zion the vengeance of the Lord our God, the vengeance of his temple. Call together the archers against Babylon: all ye that bend the bow, camp against it round about; let none thereof escape: recompense her according to her work; according to all that she hath done, do unto her: for she hath been proud against the Lord, against the Holy One of Israel. Jeremiah 50:28, 29.

> Røsten av dem som flykter og unnkommer fra Babylons land, for å kunngjøre i Sion hevnen fra Herren vår Gud, hevnen for hans tempel. Kall bueskytterne sammen mot Babylon: alle dere som spenner buen, slå leir omkring henne rundt omkring; la ingen av hennes folk slippe unna; gjengjeld henne etter hennes gjerning; gjør mot henne etter alt det hun har gjort; for hun har vært hovmodig mot Herren, mot Israels Hellige. Jeremia 50:28, 29.

The archers recompense Babylon according to her work, and that recompense begins at the soon-coming Sunday law, with the second voice of Revelation chapter eighteen, when the progressive executive judgment of Babylon begins.

Bueskytterne gjengjelder Babylon etter hennes gjerning, og denne gjengjeldelsen begynner ved den snart kommende søndagsloven, med den annen røst i Åpenbaringen kapittel atten, når den progressive eksekutive dom over Babylon begynner.

> And I heard another voice from heaven, saying, Come out of her, my people, that ye be not partakers of her sins, and that ye receive not of her plagues. For her sins have reached unto heaven, and God hath remembered her iniquities. Reward her even as she rewarded you, and double unto her double according to her works: in the cup which she hath filled fill to her double. How much she hath glorified herself, and lived deliciously, so much torment and sorrow give her: for she saith in her heart, I sit a queen, and am no widow, and shall see no sorrow. Revelation 18:4–7.

> Og jeg hørte en annen røst fra himmelen si: Gå ut fra henne, mitt folk, for at dere ikke skal bli delaktige i hennes synder, og for at dere ikke skal få del i hennes plager. For hennes synder har nådd opp til himmelen, og Gud har kommet hennes misgjerninger i hu. Gjengjeld henne slik som hun har gjengjeldt dere, og gi henne dobbelt igjen etter hennes gjerninger; i det beger som hun har fylt, fyll dobbelt for henne. Så mye som hun har herliggjort seg selv og levd i vellyst, så mye pine og sorg skal dere gi henne. For hun sier i sitt hjerte: Jeg sitter som dronning og er ikke enke, og sorg skal jeg aldri se. Åpenbaringen 18:4–7.

Ishmael and his mother Hagar had been restrained from inheriting the right of the first born, and were cast out. Thus, jealousy became the prophetic motivation of Islam, and warfare their prophetic occupation. The first mention includes the restraint imposed upon Ishmael and his mother by Sarah, and their “restraint” became a primary prophetic characteristic of Islam throughout God’s Word, and history. Ishmael’s descendants were to be wild men, whose hand was against every man, and their wild attribute is represented by the wild Arabian ass, of the horse family. Thus, the Islamic warfare of the first and second woes, is represented as warriors riding upon angry horses.

Ismael og hans mor Hagar ble holdt tilbake fra å arve førstefødselsretten og ble drevet ut. Slik ble misunnelse Islams profetiske drivkraft, og krigføring deres profetiske beskjeftigelse. Den første omtalen omfatter den tilbakeholdelse som ble pålagt Ismael og hans mor av Sara, og deres «tilbakeholdelse» ble et fremtredende profetisk kjennetegn ved Islam gjennom hele Guds Ord og historien. Ismaels etterkommere skulle være ville menn, hvis hånd var vendt mot hver mann, og deres ville egenskap fremstilles ved det ville arabiske esel, av hestefamilien. Slik fremstilles den islamske krigføringen under den første og den andre ve som krigere som rir på vrede hester.

Islam is the message of the latter rain, and it is only fitting that the three woes represent three specific prophetic lines, for the methodology of the latter rain is “line upon line.” When the prophetic characteristics of the first two lines are brought together, they establish the line of the third woe. All three prophetic lines illustrate the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. Those three lines represent the period of the pouring out of the latter rain, for the latter rain began to sprinkle when the third Woe arrived on September 11, 2001.

Islam er budskapet i senregnet, og det er bare passende at de tre veene representerer tre særskilte profetiske linjer, for senregnets metodikk er «linje på linje». Når de profetiske kjennetegnene ved de to første linjene føres sammen, etablerer de linjen for det tredje ve. Alle de tre profetiske linjene illustrerer perioden for beseglingen av de hundre og førtifire tusen. Disse tre linjene representerer perioden for utgytelsen av senregnet, for senregnet begynte å dryppe da det tredje ve ankom den 11. september 2001.

> “The latter rain is to fall upon the people of God. A mighty angel is to come down from heaven, and the whole earth is to be lighted with his glory.” Review and Herald, April 21, 1891.

> «Den sene regn skal falle over Guds folk. En mektig engel skal komme ned fra himmelen, og hele jorden skal bli opplyst av hans herlighet.» Review and Herald, 21. april 1891.

The period of the sealing was also represented by the period that began on August 11, 1840 and ended with the arrival of the third angel on October 22, 1844. That period of time was also represented in Habakkuk chapter two. The Millerite history fulfilled Habakkuk chapter two, and in so doing it began when the angel descended on August 11, 1840, and it ended when the third angel arrived on October 22, 1844.

Beseglingens tidsperiode ble også fremstilt ved den perioden som begynte den 11. august 1840 og endte med den tredje engels ankomst den 22. oktober 1844. Denne tidsperioden ble også fremstilt i Habakkuk kapittel to. Milleritt-historien oppfylte Habakkuk kapittel to, og idet den gjorde det, begynte den da engelen steg ned den 11. august 1840, og den endte da den tredje engelen ankom den 22. oktober 1844.

Habakkuk chapter two identifies that at the end of the vision, the vision would “speak.” In verse three of Revelation chapter ten, the angel cried (spoke) with a loud voice, and on October 22, 1844 the same angel swore (spoke) that “time should be no longer.” Habakkuk’s watchman in verse one of chapter two, is located at August 11, 1840, for it is then that the watchmen lift up their voices.

Habakkuk kapittel to fastslår at ved enden av synet skulle synet «tale». I vers tre i Åpenbaringen kapittel ti ropte (talte) engelen med høy røst, og den 22. oktober 1844 sverget (talte) den samme engelen at «tiden skal ikke være mer». Habakkuks vekter i vers én i kapittel to er plassert ved 11. august 1840, for det er da vekterne løfter sin røst.

In the rebellion of 1888, which Sister White identifies as representing the angel of Revelation eighteen that was to lighten the earth with His glory, the watchmen (Jones and Waggoner) lifted up their “voices” as a trumpet, to show God’s people their transgressions, for their message was the message to Laodicea. On September 11, 2001, which was typified by the history of 1888, the Lord led His last day people back to Jeremiah’s old paths, where the watchmen were not hearkened to. The descent of the angel marks the prophetic arrival of the watchmen.

I opprøret i 1888, som søster White identifiserer som et bilde på engelen i Åpenbaringen atten som skulle opplyse jorden med sin herlighet, løftet vekterne (Jones og Waggoner) sine «røster» som en basun for å vise Guds folk deres overtredelser, for deres budskap var budskapet til Laodikea. Den 11. september 2001, som ble forbilledliggjort ved historien om 1888, ledet Herren sitt siste-dagers folk tilbake til Jeremias gamle stier, hvor vekterne ikke ble hørt på. Engelens nedstigning markerer vekternes profetiske ankomst.

The “voice” that arrived on August 11, 1840, was delivered through the watchmen, and Jeremiah was told that if he would return to his faith and trust in God after his disappointment that he would become God’s mouth. When the vision that had tarried finally arrived on October 22, 1844, it “spoke.” The period of Habakkuk chapter two, which was fulfilled in Millerite history, illustrates the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand.

«Røsten» som kom den 11. august 1840, ble formidlet gjennom vekterne, og Jeremia fikk beskjed om at dersom han etter sin skuffelse ville vende tilbake til sin tro og tillit til Gud, skulle han bli Guds munn. Da synet som hadde drøyd, endelig kom den 22. oktober 1844, «talte» det. Perioden i Habakkuk kapittel to, som ble oppfylt i millerittenes historie, illustrerer perioden for beseglingen av de hundre og førtifire tusen.

It is essential, to recognize that August 11, 1840 through to October 22, 1844, illustrates the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which is the period where the latter rain is poured out. It is essential for the latter rain message is to be identified by the methodology of “line upon line.” The special period which is the sealing of the one hundred and forty-four thousand is repeatedly represented in the prophetic lines, and this is so in Habakkuk two, which Sister White directly identifies as being fulfilled in Millerite history. She also repeatedly teaches that Millerite history is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand.

Det er avgjørende å erkjenne at tiden fra 11. august 1840 til 22. oktober 1844 illustrerer beseglingen av de hundre og førtifire tusen, hvilket er den perioden da senregnet blir utgytt. Dette er avgjørende, for budskapet om senregnet skal identifiseres ved metodologien «linje på linje». Den særlige perioden som utgjør beseglingen av de hundre og førtifire tusen, er gjentatte ganger framstilt i de profetiske linjene, og slik er det i Habakkuk to, som Søster White direkte identifiserer som oppfylt i millerittisk historie. Hun underviser også gjentatte ganger at millerittisk historie blir gjentatt i historien til de hundre og førtifire tusen.

> “Interwoven with prophecies which they had regarded as applying to the time of the second advent was instruction specially adapted to their state of uncertainty and suspense, and encouraging them to wait patiently in the faith that what was now dark to their understanding would in due time be made plain.

> «Sammenvevd med profetier som de hadde betraktet som gjeldende for tiden ved det annet komme, var undervisning som var særlig tilpasset deres tilstand av usikkerhet og spenning, og som oppmuntret dem til tålmodig å vente i troen på at det som nå var mørkt for deres forståelse, i sin tid ville bli gjort klart.»

> “Among these prophecies was that of Habakkuk 2:1–4: ‘I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what He will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Behold, his soul which is lifted up is not upright in him: but the just shall live by his faith.’

> Blant disse profetiene var den i Habakkuk 2:1–4: «Jeg vil stå på min vaktpost og stille meg på tårnet og speide etter hva Han vil tale til meg, og hva jeg skal svare når jeg blir refset. Og Herren svarte meg og sa: Skriv synet ned og gjør det tydelig på tavler, så den som leser det, kan løpe. For synet venter ennå på den fastsatte tid, men ved enden skal det tale og ikke lyve. Om det drøyer, så vent på det; for det skal visselig komme, det skal ikke utebli. Se, oppblåst er den sjel som ikke er rettskaffen i ham; men den rettferdige skal leve ved sin tro.»

> “As early as 1842 the direction given in this prophecy to ‘write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it,’ had suggested to Charles Fitch the preparation of a prophetic chart to illustrate the visions of Daniel and the Revelation. The publication of this chart was regarded as a fulfillment of the command given by Habakkuk. No one, however, then noticed that an apparent delay in the accomplishment of the vision—a tarrying time—is presented in the same prophecy. After the disappointment, this scripture appeared very significant: ‘The vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. . . . The just shall live by his faith.’

> Allerede i 1842 hadde den anvisning som gis i denne profetien om å «skrive synet opp og tydelig tegne det på tavler, så den som leser det, kan løpe av sted», ledet Charles Fitch til å utarbeide et profetisk kart for å illustrere synene i Daniel og Åpenbaringen. Utgivelsen av dette kartet ble ansett som en oppfyllelse av den befaling Habakkuk hadde fått. Ingen la imidlertid da merke til at en tilsynelatende forsinkelse i synets oppfyllelse – en ventetid – også fremstilles i den samme profetien. Etter skuffelsen fremstod dette skriftstedet som meget betydningsfullt: «For synet gjelder ennå en fastsatt tid, men ved enden skal det tale og ikke lyve; om det drøyer, så vent på det, for det skal sannelig komme, det skal ikke utebli. … Den rettferdige skal leve ved sin tro.»

> “A portion of Ezekiel’s prophecy also was a source of strength and comfort to believers: ‘The word of the Lord came unto me, saying, Son of man, what is that proverb that ye have in the land of Israel, saying, The days are prolonged, and every vision faileth? Tell them therefore, Thus saith the Lord God. . . . The days are at hand, and the effect of every vision. . . . I will speak, and the word that I shall speak shall come to pass; it shall be no more prolonged.’ ‘They of the house of Israel say, The vision that he seeth is for many days to come, and he prophesieth of the times that are far off. Therefore say unto them, Thus saith the Lord God; There shall none of My words be prolonged any more, but the word which I have spoken shall be done.’ Ezekiel 12:21–25, 27, 28.” The Great Controversy, 391–393.

> En del av Esekiels profeti var også en kilde til styrke og trøst for de troende: «Herrens ord kom til meg, og det lød så: Menneskesønn, hva er dette for et ordtak som dere har i Israels land, når dere sier: Dagene drar ut, og hvert syn slår feil? Si derfor til dem: Så sier Herren Gud.... Dagene er nær, og oppfyllelsen av hvert syn.... Jeg vil tale, og det ord jeg taler, skal skje; det skal ikke lenger drøye.» «De av Israels hus sier: Synet han ser, gjelder mange dager fram i tiden, og han profeterer om tider som ligger langt borte. Si derfor til dem: Så sier Herren Gud: Ingen av Mine ord skal lenger drøye, men det ord jeg har talt, skal bli fullbyrdet.» Esekiel 12:21–25, 27, 28.» The Great Controversy, 391–393.

The Millerites not only saw themselves fulfilling the parable of the ten virgins, and Habakkuk chapter two, but they were also led to see that the history where they were fulfilling these prophecies, was also Ezekiel’s identification of that very same history, where “the effect of every vision,” was to be fulfilled. The line of history that represents the sealing of the one hundred and forty-four thousand is where the effect of every vision is fulfilled!

Millerittene så ikke bare seg selv som oppfyllelsen av lignelsen om de ti jomfruer og Habakkuk kapittel to, men de ble også ledet til å se at den historien hvor de oppfylte disse profetiene, også var Esekiels identifikasjon av den samme historien, hvor «virkningen av hvert syn» skulle oppfylles. Den historiske linjen som representerer beseglingen av de hundre og førtifire tusen, er der virkningen av hvert syn blir oppfylt!

The lines which represent the period of the latter rain and the sealing of the one hundred and forty-four thousand are brought together to establish that prophetic history invariably possess the signature of Alpha and Omega.

Linjer som representerer perioden med senregnet og beseglingen av de hundre og førtifire tusen, føres sammen for å fastslå at den profetiske historien ufravikelig bærer Alfa og Omegas signatur.

Millerite history begins with the voice of the angel of Revelation ten, and ends with the same voice. September 11, 2001 begins with the first voice of Revelation chapter eighteen, and ends with the second voice of Revelation chapter eighteen. Habakkuk chapter two, begins with the voice of the watchmen, and ends with the voice of Jeremiah’s watchman. The first woe begins with Mohammed, and ends with Mohammed II. The second woe begins with the release of the four angels of Islam and ends with the restraint of Islam.

Millerittenes historie begynner med stemmen til engelen i Åpenbaringen kapittel ti, og ender med den samme stemmen. 11. september 2001 begynner med den første stemmen i Åpenbaringen kapittel atten, og ender med den andre stemmen i Åpenbaringen kapittel atten. Habakkuk kapittel to begynner med vekternes stemme, og ender med stemmen til Jeremias’ vekter. Det første ve begynner med Muhammed, og ender med Muhammed II. Det andre ve begynner med løslatelsen av Islams fire engler og ender med Islams tilbakeholdelse.

The methodology that is the latter rain is Isaiah’s “line upon line” methodology, and the lines that are brought together to identify and establish the message of the latter rain invariably contain the signature of Alpha and Omega. The first woe of Revelation chapter nine, begins with Mohammed and ends with Mohammed II. The period is divided into two types of warfare, the first being disorganized attacks upon Rome that began in earnest with Abubakar, and then a period of one hundred and fifty years where the first organized warfare of Islam was accomplished.

Den metodikken som er sildigregnet, er Jesajas «linje på linje»-metodikk, og de linjene som føres sammen for å identifisere og stadfeste budskapet om sildigregnet, bærer uvegerlig signaturen Alfa og Omega. Det første ve i Åpenbaringen kapittel ni begynner med Mohammed og ender med Mohammed II. Perioden er inndelt i to typer krigføring, den første er uorganiserte angrep mot Roma som for alvor begynte med Abubakar, og deretter en periode på hundre og femti år da Islams første organiserte krigføring ble gjennomført.

The one hundred and fifty years is represented by the time prophecy of “five months”. The second woe also possesses a time prophecy which is three hundred and ninety-one years and fifteen days. Therefore, since the prophetic structure of the first and second woes identify the ending with the beginning, it contains a division between the sealing, and a specific period of time, The sealing process is represented at the beginning of the history of the first woe, and it is represented at the ending of the second woe.

De hundre og femti årene er framstilt ved tidsprofetien om «fem måneder». Det andre ve besitter også en tidsprofeti, som er tre hundre og nittién år og femten dager. Ettersom den profetiske strukturen i det første og det andre ve identifiserer avslutningen med begynnelsen, inneholder den derfor et skille mellom beseglingen og en bestemt tidsperiode. Beseglingsprosessen er framstilt ved begynnelsen av historien til det første ve, og den er framstilt ved avslutningen av det andre ve.

What follows the sealing of verse four, in the first woe, is the “five months” (one hundred and fifty years). The five months is identified twice, once in verse five and again in verse ten. What precedes the sealing process of August 11, 1840 to October 22, 1844 in the second woe is the prophecy of the “hour, day, month, and year” (three hundred and ninety-one years and fifteen days), of verse fifteen. Together in one continuous line the fifth and sixth trumpets begin and end with an illustration of the sealing process.

Det som følger etter beseglingen i vers fire, i det første ve, er de «fem måneder» (ett hundre og femti år). De fem måneder identifiseres to ganger, én gang i vers fem og igjen i vers ti. Det som går forut for beseglingsprosessen fra 11. august 1840 til 22. oktober 1844 i det andre ve, er profetien om «en time og en dag og en måned og et år» (tre hundre og nittien år og femten dager), i vers femten. Sammen, i én sammenhengende linje, begynner og ender den femte og sjette basun med en illustrasjon av beseglingsprosessen.

As two lines, applied “line upon line” they identify a beginning and ending marked by Mohammed the first and Mohammed the second. “Line upon line,” they identify two distinct periods in each line, that is produced by each line possessing a time prophecy. In the history of the first woe, Islam was to “hurt” Rome, and in the second woe, it was to “kill” Rome. The first woe was a warfare of spears, swords and arrows, and the second woe introduced gunpowder as the weaponry.

Som to linjer, anvendt «linje på linje», identifiserer de en begynnelse og en avslutning markert av Muhammed den første og Muhammed den andre. «Linje på linje» identifiserer de to atskilte perioder i hver linje, noe som frembringes ved at hver linje inneholder en tidsprofeti. I historien om det første ve var islam bestemt til å «skade» Roma, og i det andre ve skulle det «drepe» Roma. Det første ve var en krigføring med spyd, sverd og piler, og det andre ve innførte krutt som våpenmakt.

> “VERSE 10. And they had tails like unto scorpions, and there were stings in their tails: and their power was to hurt men five months. 11. And they had a king over them, which is the angel of the bottomless pit, whose name in the Hebrew tongue is Abaddon, but in the Greek tongue hath his name Apollyon.

> «VERS 10. Og de hadde haler lik skorpioners, og det var brodder i halene deres; og deres makt var å skade menneskene i fem måneder. 11. Og de hadde en konge over seg, avgrunnens engel, hvis navn på hebraisk er Abaddon, men på gresk har han navnet Apollyon.

> “Thus far, Keith has furnished us with illustrations of the sounding of the first five trumpets. But we must now take leave of him, and proceed to the application of the new feature of the prophecy here introduced; namely, the prophetic periods.

> «Hittil har Keith gitt oss illustrasjoner av de fem første basuners lyd. Men vi må nå ta avskjed med ham og gå videre til anvendelsen av det nye trekk ved profetien som her innføres, nemlig de profetiske tidsperioder.

> “Their Power Was to Hurt Men Five Months.—1. The question arises, What men were they to hurt five months?—Undoubtedly the same they were afterward to slay (see verse 15); ‘The third part of men,’ or third of the Roman empire,—the Greek division of it.

> «Deres makt var å skade menneskene i fem måneder.—1. Spørsmålet melder seg: Hvilke mennesker var det de skulle skade i fem måneder?—Uten tvil de samme som de senere skulle drepe (se vers 15): «den tredje del av menneskene», eller den tredje del av Romerriket,—dets greske del.

> “2. When were they to begin their work of torment? The 11th verse answers the question.

> «2. Når skulle de begynne sitt verk med å pine? Det 11. verset besvarer spørsmålet.

> “(1) ‘They had a king over them.’ From the death of Mohammed until near the close of the thirteenth century, the Mohammedans were divided into various factions under several leaders, with no general civil government extending over them all. Near the close of the thirteenth century, Othman founded a government which has since been known as the Ottoman government, or empire, which grew until it extended over all the principal Mohammedan tribes, consolidating them into one grand monarchy.

> «(1) ‘De hadde en konge over seg.’ Fra Muhammeds død og inntil nær slutten av det trettende århundre var muhammedanerne delt i ulike fraksjoner under flere ledere, uten noen alminnelig sivil regjering som strakte seg over dem alle. Nær slutten av det trettende århundre grunnla Othman et styre som siden har vært kjent som det osmanske styre, eller rike, og som vokste til det strakte seg over alle de viktigste muhammedanske stammene og samlet dem til ett stort monarki.

> “(2) The character of the king. ‘Which is the angel of the bottomless pit.’ An angel signifies a messenger, a minister, either good or bad, and not always a spiritual being. ‘The angel of the bottomless pit,’ or chief minister of the religion which came from thence when it was opened. That religion is Mohammedanism, and the sultan is its chief minister. ‘The Sultan, or grand Seignior, as he is indifferently called, is also Supreme Caliph, or high priest, uniting in his person the highest spiritual dignity with the supreme secular authority.’—World As It Is, p.361.

> «(2) Kongens karakter. ‘Som er engelen over avgrunnen.’ En engel betegner et sendebud, en tjener, enten god eller ond, og ikke alltid et åndelig vesen. ‘Engelen over avgrunnen,’ eller den øverste tjener for den religion som kom derfra da den ble åpnet. Denne religion er muhammedanismen, og sultanen er dens øverste tjener. ‘Sultanen, eller den store seignior, som han uten forskjell kalles, er også øverste kalif, eller yppersteprest, idet han i sin person forener den høyeste åndelige verdighet med den øverste verdslige myndighet.’—World As It Is, s. 361.»

> “(3) His name. In Hebrew, ‘Abaddon,’ the destroyer; in Greek, ‘Apollyon,’ one that exterminates, or destroys. Having two different names in two languages, it is evident that the character, rather than the name of the power, is intended to be represented. If so, as expressed in both languages, he is a destroyer. Such has always been the character of the Ottoman government.

> «(3) Hans navn. På hebraisk: ‘Abaddon’, ødeleggeren; på gresk: ‘Apollyon’, en som utsletter eller ødelegger. At han har to forskjellige navn på to språk, viser tydelig at det er maktens karakter, snarere enn dens navn, som er ment å fremstilles. Hvis så, er han, slik det uttrykkes på begge språk, en ødelegger. Slik har det alltid vært med den osmanske regjeringens karakter.

> “But when did Othman make his first assault on the Greek empire?—According to Gibbon, Decline and Fall, etc., ‘Othman first entered the territory of Nicomedia on the 27th day of July, 1299.’

> «Men når foretok Othman sitt første angrep på det greske riket? — Ifølge Gibbon, Decline and Fall, osv., «Othman trengte for første gang inn på Nikomedias territorium den 27. juli 1299.»»

> “The calculations of some writers have gone upon the supposition that the period should begin with the foundation of the Ottoman empire; but this is evidently an error; for they were not only to have a king over them, but were to torment men five months. But the period of torment could not begin before the first attack of the tormentors, which was, as above stated, July 27, 1299.

> Beregningene til noen forfattere har bygget på den forutsetning at perioden skulle begynne med grunnleggelsen av Det osmanske rike; men dette er åpenbart en feil; for de skulle ikke bare ha en konge over seg, men også plage menneskene i fem måneder. Men plageperioden kunne ikke begynne før plageåndenes første angrep, som, slik det ovenfor er fastslått, var den 27. juli 1299.

> “The calculation which follows, founded on this starting-point, was made and published in a work entitled, Christ’s Second Coming, etc., by J. Litch, in 1838.

> «Beregningen som følger, og som bygger på dette utgangspunktet, ble utført og offentliggjort i et verk med tittelen Christ’s Second Coming, etc., av J. Litch, i 1838.

> “‘And their power was to hurt men five months.’ Thus far their commission extended, to torment by constant depredations, but not politically to kill them. ‘Five months,’ thirty days to a month, give us one hundred and fifty days; and these days, being symbolic, signify one hundred and fifty years. Commencing July 27, 1299, the one hundred and fifty years reach to 1449. During that whole period the Turks were engaged in an almost perpetual warfare with the Greek empire, but yet without conquering it. They seized upon and held several of the Greek provinces, but still Greek independence was maintained in Constantinople. But in 1449, the termination of the one hundred and fifty years, a change came, the history of which will be found under the succeeding trumpet.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 505–507.

> «‘Og deres makt var å skade menneskene i fem måneder.’ Så langt strakte deres fullmakt seg: å plage ved stadige herjinger, men ikke politisk å drepe dem. ‘Fem måneder,’ tretti dager på en måned, gir oss ett hundre og femti dager; og disse dagene, ettersom de er symbolske, betegner ett hundre og femti år. Med begynnelse 27. juli 1299 når de ett hundre og femti årene frem til 1449. Gjennom hele denne perioden var tyrkerne opptatt i en nesten uavbrutt krigføring mot det greske riket, men uten å erobre det. De la beslag på og beholdt flere av de greske provinsene, men likevel ble gresk selvstendighet opprettholdt i Konstantinopel. Men i 1449, ved avslutningen av de ett hundre og femti årene, kom det en forandring, hvis historie vil bli funnet under den etterfølgende basunen.» Uriah Smith, Daniel and Revelation, 505–507.

Uriah Smith is citing Josiah Litch’s calculation of the one hundred and fifty years, which when concluded, represents a starting point for the three hundred and ninety-one year and fifteen-day prophecy in the next Trumpet. Commenting on Litch’s prediction concerning these two connected time prophecies Sister White recorded:

Uriah Smith siterer Josiah Litchs beregning av de hundre og femti år, som, når de er avsluttet, utgjør et utgangspunkt for profetien om tre hundre og nittien år og femten dager i den neste basun. I sin omtale av Litchs forutsigelse vedrørende disse to sammenhengende tidsprofetier nedtegnet søster White:

> “In the year 1840 another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest. two years before, Josiah Litch, one of the leading ministers preaching the second advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown . . . on the 11th of August, 1840, when the Ottoman power in Constantinople may be expected to be broken. And this, I believe, will be found to be the case.’

> «I året 1840 vakte enda en bemerkelsesverdig oppfyllelse av profetien vid utbredt interesse. To år tidligere hadde Josiah Litch, en av de ledende forkynnerne av det annet advent, utgitt en utlegning av Åpenbaringen 9, der han forutsa Det osmanske rikets fall. Ifølge hans beregninger skulle denne makten bli styrtet ... den 11. august 1840, da den osmanske makt i Konstantinopel kan forventes å bli brutt. Og dette tror jeg vil vise seg å være tilfelle.»

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> «På den nøyaktig angitte tid tok Tyrkia, gjennom sine ambassadører, imot beskyttelsen fra Europas allierte makter og stilte seg således under de kristne nasjoners kontroll. Hendelsen oppfylte forutsigelsen helt nøyaktig. Da dette ble kjent, ble mengder av mennesker overbevist om riktigheten av de prinsipper for profetisk fortolkning som Miller og hans medarbeidere hadde lagt til grunn, og adventbevegelsen fikk en vidunderlig fremdrift. Lærde menn og menn i fremtredende stillinger sluttet seg til Miller, både i forkynnelsen og i utgivelsen av hans synspunkter, og fra 1840 til 1844 utbredte verket seg raskt.» The Great Controversy, 334, 335.

The first and second woes are connected by two interconnected time prophecies. The first woe, begins with an illustration of the sealing and the second woe, ends with the history of August 11, 1840 until the sounding of the seventh trumpet on October 22, 1844, which is also an illustration of the sealing. The beginning and ending bear the signature of Alpha and Omega, because, as with the history in which Christ confirmed the covenant for a week, the period is divided into two parts. The first period begins with the first Mohammed, and ends with the second Mohammed. The second period begins with “a voice from the four horns of the golden altar which is before God,” and it ends with the “voice” of Christ, swearing “by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer.”

Det første og det andre ve er forbundet ved to innbyrdes sammenknyttede tidsprofetier. Det første ve begynner med en fremstilling av beseglingen, og det andre ve ender med historien fra 11. august 1840 inntil den sjuende basuns lyd på 22. oktober 1844, som også er en fremstilling av beseglingen. Begynnelsen og avslutningen bærer Alfa og Omegas signatur, fordi, slik som i den historien der Kristus stadfestet pakten for én uke, er perioden delt i to deler. Den første perioden begynner med den første Mohammed og ender med den andre Mohammed. Den andre perioden begynner med «en røst fra de fire horn på gullalteret som er for Guds åsyn», og den ender med Kristi «røst», idet han sverger «ved ham som lever i all evighet, som skapte himmelen og det som er i den, og jorden og det som er på den, og havet og det som er i det, at det ikke lenger skal være tid.»

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> “Any question that Satan can arouse in the mind to create doubt in regard to the grand history of the past travels of the people of God will please his satanic majesty and is an offense to God. The tidings of the Lord’s soon coming in power and great glory to our world is truth, and in 1840 many voices were raised in its proclamation.” Manuscript Releases, volume 9, 134.

> «Ethvert spørsmål som Satan kan vekke i sinnet for å skape tvil med hensyn til den store historien om Guds folks vandringer i fortiden, vil behage hans sataniske majestet og er en krenkelse mot Gud. Budskapet om Herrens snare komme til vår verden i kraft og stor herlighet er sannhet, og i 1840 ble mange røster løftet i forkynnelsen av det.» Manuscript Releases, bind 9, 134.

Back to Articles