Article

# Panium - Number Six

Panium – Nummer seks

Prophetic Waymarks in Daniel 11: The Collapse of the USSR, the Sunday Law, and the Rise of Modern Rome

Profetiske veimerker i Daniel 11: Sovjetunionens sammenbrudd, søndagsloven og det moderne Romas fremvekst

Author

Jeff Pippenger

Published

March 9, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

With the collapse of the USSR in 1989 verse forty of Daniel eleven was fulfilled. Verse forty-one is the Sunday law in the United States, as is verse sixteen. From 1989 until the Sunday law in the United States verse forty is empty. The collapse of the USSR in 1989 was also identified in verse ten of Daniel eleven, that was initially fulfilled by Antiochus Magnus.

Med Sovjetunionens sammenbrudd i 1989 ble vers førti i Daniel elleve oppfylt. Vers førtien er søndagsloven i De forente stater, slik også vers seksten er. Fra 1989 og frem til søndagsloven i De forente stater er vers førti tomt. Sovjetunionens sammenbrudd i 1989 ble også identifisert i vers ti i Daniel elleve, som opprinnelig ble oppfylt av Antiokus Magnus.

Antiochus III Magnus the Seleucid “king of the north,” ruled from 223–187 BC and sought to reclaim territories lost to the Ptolemies (the “king of the south”) after the Third Syrian War (246–241 BC). His campaign in the Fourth Syrian War (219–217 BC) aimed to retake Coele-Syria, Phoenicia, and Palestine. In 219 BC Antiochus marched south, capturing Seleucia-in-Pieria, Tyre, and Ptolemais (Acre), regaining coastal strongholds. In 218 BC he advanced further, taking Philadelphia (Amman) and pressing toward Egypt’s frontier, intent on reclaiming lost Seleucid lands down to Gaza. Antiochus halted his march in 218 BC, consolidating gains and preparing for a decisive push. Ptolemy IV Philopator, the Ptolemaic king, mustered an army to meet him, bolstered by Egyptian troops. Verse ten of Daniel eleven sets forth this movement of Antiochus, thus prefiguring the collapse of the USSR in 1989, and typifying verse forty.

Antiokus III den store, selevkidernes «konge i nord», regjerte fra 223–187 f.Kr. og søkte å gjenerobre territorier som var gått tapt til ptolemeerne («kongen i sør») etter den tredje syriske krig (246–241 f.Kr.). Hans felttog i den fjerde syriske krig (219–217 f.Kr.) hadde som mål å vinne tilbake Koilesyria, Fønikia og Palestina. I 219 f.Kr. marsjerte Antiokus sørover og erobret Seleukeia i Pieria, Tyrus og Ptolemais (Akko), og gjenvant kystfestningene. I 218 f.Kr. rykket han videre frem, inntok Filadelfia (Amman) og presset frem mot Egypts grense, fast besluttet på å gjenerobre de tapte selevkidiske områdene helt ned til Gaza. Antiokus stanset sin fremrykning i 218 f.Kr., konsoliderte sine erobringer og forberedte et avgjørende fremstøt. Ptolemaios IV Filopator, den ptolemeiske kongen, samlet en hær for å møte ham, styrket av egyptiske tropper. Det tiende vers i Daniel elleve fremstiller denne bevegelsen hos Antiokus, og foregriper således Sovjetunionens sammenbrudd i 1989 og typifiserer vers førti.

> But his sons shall be stirred up, and shall assemble a multitude of great forces: and one shall certainly come, and overflow, and pass through: then shall he return, and be stirred up, even to his fortress. Daniel 11:10.

> Men hans sønner skal ruste seg til strid og samle en mengde store hærstyrker; og én av dem skal visselig komme og skylle fram og trenge igjennom; deretter skal han vende tilbake og ruste seg til strid, like til hans festning. Daniel 11:10.

When the king of the north in verse forty “overflows and passes over” it aligns with verse ten’s king of the north “overflowing and passing through.” In both verses it is the identical Hebrew words, that are simply translated a little differently. It is the same expression as found in Isaiah 8:8.

Når kongen i nord i vers førti «skyller over og drar fram», samsvarer det med kongen i nord i vers ti, som «skyller over og drar gjennom». I begge vers er det de samme hebraiske ordene, som ganske enkelt er oversatt litt forskjellig. Det er det samme uttrykket som finnes i Jesaja 8:8.

> And he shall pass through Judah; he shall overflow and go over, he shall reach even to the neck; and the stretching out of his wings shall fill the breadth of thy land, O Immanuel. Isaiah 8:8.

> Og han skal trenge gjennom Juda; han skal flomme over og gå over, han skal nå like til halsen; og utbredelsen av hans vinger skal fylle bredden av ditt land, du Immanuel. Jesaja 8:8.

Each of the three verses is identifying a southern king being defeated by a northern king. Antiochus the northern king prevails over Ptolemy the southern king, just as Sennacherib prevailed over Judah the southern king, and just as the king of the north in verse forty swept away the USSR in 1989. Three verses along with the three historical fulfillments of those verses, identify the “time of the end” in 1989. Thus, verse ten is 1989 and verse sixteen is the Sunday law in the United States, as is verse forty-one.

Hvert av de tre versene identifiserer en sørlig konge som blir beseiret av en nordlig konge. Antiokus, den nordlige kongen, seirer over Ptolemaios, den sørlige kongen, slik Sankerib seiret over Juda, den sørlige kongen, og slik nordens konge i vers førti feide bort Sovjetunionen i 1989. Tre vers, sammen med de tre historiske oppfyllelsene av disse versene, identifiserer «endens tid» i 1989. Dermed er vers ti 1989, og vers seksten er søndagsloven i USA, slik også vers førtien er det.

Verses eleven through fifteen is a line of Scripture, which also has a historical fulfillment that identifies specific prophetic waymarks within the hidden history of verse forty. Before the Sunday law in the United States, but after 1989 the battle of Raphia and its aftermath is set forth in verses eleven and twelve, and the battle of Panium is set forth in verses thirteen to fifteen.

Vers elleve til femten er en skriftlinje som også har en historisk oppfyllelse, og som identifiserer bestemte profetiske veimerker innen den skjulte historien i vers førti. Før søndagsloven i De forente stater, men etter 1989, fremstilles slaget ved Rafia og dets etterspill i vers elleve og tolv, og slaget ved Panium fremstilles i vers tretten til femten.

The Sunday law is the time appointed; for it is there that the deadly wound of the papacy is healed, and the pope returns to the throne of the earth. That empowerment was typified by the enthronement of the papacy in 538, and by the enthronement of pagan Rome at the battle of Actium. Once prophetically enthroned pagan Rome ruled supremely for 360 years. Once the papacy was enthroned in 538, she ruled supremely for twelve hundred and sixty years. Once the deadly wound is healed at the Sunday law the papacy will rule supremely for a symbolic 42 months.

Søndagsloven er den fastsatte tiden; for det er der pavemaktens dødelige sår blir leget, og paven vender tilbake til jordens trone. Denne myndiggjørelsen ble forbilledliggjort ved pavemaktens tronbestigelse i 538, og ved det hedenske Romas tronbestigelse i slaget ved Actium. Da det hedenske Roma én gang profetisk var innsatt på tronen, hersket det suverent i 360 år. Da pavemakten én gang var innsatt på tronen i 538, hersket hun suverent i ett tusen to hundre og seksti år. Når det dødelige såret blir leget ved søndagsloven, vil pavemakten herske suverent i symbolske 42 måneder.

> And I saw one of his heads as it were wounded to death; and his deadly wound was healed: and all the world wondered after the beast. And they worshipped the dragon which gave power unto the beast: and they worshipped the beast, saying, Who is like unto the beast? who is able to make war with him? And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. Revelation 13:3–5.

> Og jeg så ett av hans hoder likesom såret til døden; og hans dødelige sår ble leget; og all jorden undret seg over dyret. Og de tilbad dragen som gav makt til dyret; og de tilbad dyret og sa: Hvem er lik dyret? Hvem kan føre krig mot det? Og det ble gitt det en munn som talte store ord og bespottelser; og det ble gitt det makt til å holde på i førtito måneder. Åpenbaringen 13:3–5.

Verse 27 says “both” of these kings:

Vers 27 sier følgende om «begge» disse kongene:

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Daniel 11:27.

> Og begge disse kongers hjerter skal være vendt til å gjøre ondt, og de skal tale løgn ved ett og samme bord; men det skal ikke lykkes, for enden skal ennå komme til den fastsatte tid. Daniel 11,27.

The two kings in verse twenty-seven are the kings in the previous two verses who thereafter fought the battle of Actium.

De to kongene i vers tjuesju er kongene i de to foregående versene som deretter utkjempet slaget ved Actium.

> And he shall stir up his power and his courage against the king of the south with a great army; and the king of the south shall be stirred up to battle with a very great and mighty army; but he shall not stand: for they shall forecast devices against him. Yea, they that feed of the portion of his meat shall destroy him, and his army shall overflow: and many shall fall down slain. Daniel 11:25, 26.

> Og han skal oppby sin makt og sitt mot mot kongen i sør med en stor hær; og kongen i sør skal ruste seg til strid med en meget stor og mektig hær; men han skal ikke bli stående; for de skal legge onde råd opp mot ham. Ja, de som eter av hans mat, skal ødelegge ham, og hans hær skal skylle fram; og mange skal falle og bli drept. Daniel 11:25, 26.

Verse twenty-seven therefore creates an anomaly that needs to be understood before we proceed. In verse twenty-four the “time” represents a 360-year period beginning at the battle of Actium and concluding at the appointed time in the year 330.

Vers tjuesju skaper derfor et avvik som må forstås før vi går videre. I vers tjuefire representerer «tiden» en periode på 360 år, som begynner ved slaget ved Actium og avsluttes ved den fastsatte tiden i året 330.

The king of the south in the battle was Cleopatra, who was in an alliance with Marc Antony. Octavius was the king of the north who would defeat them both. At the time appointed (31 BC) the two kings who had previously sat down at one table and told lies to one another would confront each other at the battle of Actium.

Kongen i sør i denne striden var Kleopatra, som var i allianse med Marcus Antonius. Octavius var kongen i nord, som skulle beseire dem begge. På den fastsatte tid (31 f.Kr.) skulle de to kongene, som tidligere hadde sittet ved samme bord og løyet for hverandre, stå mot hverandre i slaget ved Actium.

The two kings at the table align with the history of the battle of Panium (verses 13 through 15), where there was an alliance of Antiochus Magnus and Phillip of Macedon. That historical alliance corresponds with the symbolic alliance represented in the name of Panium in the time of Christ—Caesarea Philippi. The alliance is also represented in verse forty when the USSR is swept away in 1989 through an alliance between Reagan and pope John Paul II. The two kings tell lies to each other before 31 BC, which aligns with the Sunday law in the United States, and therefore their lies occur before verse sixteen, during the history represented by verses thirteen to fifteen which were fulfilled at the battle of Panium seventeen years after the battle of Raphia, and one hundred and thirty-seven years before Pompey conquered Jerusalem in fulfillment of verse sixteen.

De to kongene ved bordet stemmer overens med historien om slaget ved Panium (vers 13 til 15), hvor det var en allianse mellom Antiochus Magnus og Filip av Makedonia. Denne historiske alliansen svarer til den symbolske alliansen som er representert i navnet Panium på Kristi tid—Caesarea Philippi. Alliansen er også representert i vers førti, når Sovjetunionen blir feid bort i 1989 gjennom en allianse mellom Reagan og pave Johannes Paul II. De to kongene lyver for hverandre før 31 f.Kr., noe som stemmer overens med søndagsloven i De forente stater, og derfor finner deres løgner sted før vers seksten, i løpet av den historien som er fremstilt ved vers tretten til femten, og som ble oppfylt ved slaget ved Panium sytten år etter slaget ved Raphia, og ett hundre og trettisju år før Pompeius erobret Jerusalem til oppfyllelse av vers seksten.

In verse twenty-eight Octavius, the victor over both Cleopatra (the king of the south) and Marc Antony, “returns into his land with great riches; and his heart shall be against the holy covenant; and he shall do exploits, and return to his own land.” Uriah Smith identifies these two victories as Actium in 31 BC and the destruction of Jerusalem in 70 AD. Verse twenty-eight is therefore identifying a history which begins at the battle of Actium, which is the beginning of the 360 years and the destruction of Jerusalem in 70 AD.

I vers tjueåtte vender Octavius, seierherren over både Kleopatra (kongen i sør) og Marcus Antonius, «tilbake til sitt land med store rikdommer; og hans hjerte skal være imot den hellige pakt; og han skal utføre storverk og vende tilbake til sitt eget land.» Uriah Smith identifiserer disse to seirene som Actium i 31 f.Kr. og Jerusalems ødeleggelse i år 70 e.Kr. Vers tjueåtte identifiserer derfor en historie som begynner med slaget ved Actium, som er begynnelsen på de 360 årene, og Jerusalems ødeleggelse i år 70 e.Kr.

> Then shall he return into his land with great riches; and his heart shall be against the holy covenant; and he shall do exploits, and return to his own land. Daniel 11:28.

> Så skal han vende tilbake til sitt land med store rikdommer; og hans hjerte skal være vendt mot den hellige pakten; og han skal utføre storverk og vende tilbake til sitt eget land. Daniel 11:28.

The last phrase of verse twenty-four (even for a time) onward represents a historical line which began in 31 BC and concludes in the last phrase of verse thirty-one (shall place the abomination that maketh desolate) which was fulfilled in 538. The line begins with the battle of Actium, which marks the beginning of pagan Rome ruling supremely for three hundred and sixty years. The line ends in 538 with papal Rome beginning to rule supremely for twelve hundred and sixty years. Within the verses and the history which fulfilled the verses the time appointed in 330 represents a division in the history of pagan Rome as the fourth kingdom of Bible prophecy. After the initial period of ruling supremely for three hundred and sixty years, there follows two hundred and eight years of disintegration of the empire in advance of the papacy taking the throne in verse thirty-one in the year 538. In the sequence of those eight verses only verse twenty-seven identifies a historical fulfillment that occurred before the battle of Actium in 31 BC.

Den siste setningen i vers tjuefire («selv for en tid») og fremover fremstiller en historisk linje som begynte i 31 f.Kr. og avsluttes i den siste setningen i vers trettién («de skal oppstille ødeleggelsens vederstyggelighet»), som ble oppfylt i 538. Linjen begynner med slaget ved Actium, som markerer begynnelsen på at det hedenske Roma hersket suverent i tre hundre og seksti år. Linjen ender i 538 med at det pavelige Roma begynner å herske suverent i ett tusen to hundre og seksti år. Innenfor versene og den historien som oppfylte versene, representerer den fastsatte tid i 330 en deling i det hedenske Romas historie som det fjerde riket i Bibelens profeti. Etter den innledende perioden med suverent herredømme i tre hundre og seksti år følger to hundre og åtte år med oppløsning av riket før pavedømmet inntar tronen i vers trettién i året 538. I rekkefølgen av disse åtte versene er det bare vers tjuesju som identifiserer en historisk oppfyllelse som fant sted før slaget ved Actium i 31 f.Kr.

Verse twenty-seven identifies a meeting between two kings in advance of the “appointed time” and verse twenty-nine identifies an “appointed time.” Verse twenty-seven’s “appointed time” is the beginning of the three hundred and sixty year period and the “appointed time” of verse twenty-nine is the ending of the three hundred and sixty year period. The beginning and ending represent an “appointed time.”

Vers tjuesju identifiserer et møte mellom to konger forut for den «fastsatte tid», og vers tjue-ni identifiserer en «fastsatt tid». Den «fastsatte tid» i vers tjuesju er begynnelsen på perioden på tre hundre og seksti år, og den «fastsatte tid» i vers tjue-ni er avslutningen på perioden på tre hundre og seksti år. Begynnelsen og avslutningen representerer en «fastsatt tid».

The empowerment of pagan Rome began when it conquered the third geographical obstacle as represented in Daniel 8:9.

Hedensk Romas myndiggjørelse begynte da det overvant det tredje geografiske hinderet, slik dette er fremstilt i Daniel 8:9.

> And out of one of them came forth a little horn, which waxed exceeding great, toward the south, and toward the east, and toward the pleasant land. Daniel 8:9.

> Og ut fra en av dem kom det frem et lite horn, som ble overmåte stort mot sør og mot øst og mot det herlige land. Daniel 8:9.

The empowerment began at the battle of Actium, and the subsequent subjection of the king of the south (Egypt) in verse nine of chapter eight.

Myndiggjørelsen begynte ved slaget ved Actium og den påfølgende underkastelsen av kongen i sør (Egypt) i vers ni i kapittel åtte.

The ending of pagan Rome’s rules as the fourth kingdom of Bible prophecy ended in 538 when papal Rome overcame its third geographical obstacle. The entire five-hundred and sixty-eight year period from the battle of Actium unto 538 begins with pagan Rome conquering it’s third obstacle and becoming the fourth kingdom of Bible prophecy, and it ends when papal Rome conquers it’s third geographical obstacle.

Avslutningen på det hedenske Romas herredømme som det fjerde riket i Bibelens profeti inntraff i 538, da det pavelige Roma overvant sitt tredje geografiske hinder. Hele perioden på fem hundre og sekstiåtte år fra slaget ved Actium og fram til 538 begynner med at det hedenske Roma erobrer sitt tredje hinder og blir det fjerde riket i Bibelens profeti, og den ender når det pavelige Roma erobrer sitt tredje geografiske hinder.

As the fourth kingdom of Bible prophecy, the history represented identifies two periods, the first when Rome exalts itself followed by a period describing Rome’s fall. The beginning of the first period of exaltation is also the beginning of the entire period pagan Rome ruled as the fourth kingdom of Bible prophecy. The first period of Rome’s exaltation begins and ends with an appointed time, and it also begins with the joining of the northern and southern kingdoms. It ends with the division into an eastern kingdom and a western kingdom. Beginning and ending with an appointed time and the beginning and ending represent the four divisions of Alexander’s kingdom.

Som det fjerde riket i Bibelens profeti identifiserer den fremstillede historien to perioder: den første, da Roma opphøyer seg selv, etterfulgt av en periode som beskriver Romas fall. Begynnelsen på den første opphøyelsesperioden er også begynnelsen på hele den perioden da det hedenske Roma hersket som det fjerde riket i Bibelens profeti. Den første perioden av Romas opphøyelse begynner og ender med en fastsatt tid, og den begynner også med foreningen av det nordlige og det sørlige riket. Den ender med delingen i et østlig rike og et vestlig rike. Begynnelsen og avslutningen med en fastsatt tid, og begynnelsen og avslutningen, representerer de fire delingene av Alexanders rike.

The two appointed times of verses twenty-seven and twenty-nine represent a beginning and ending waymark describing the period when Rome rules supremely. At the Sunday law in the United States in fulfillment of verse forty-one and verse sixteen of Daniel eleven the period for modern Rome to rule supremely for forty-two symbolic months begins. The first appointed time of verse twenty-seven is the Sunday law in the United States and the second appointed time represents when the last nation on earth follows the example of the United States and enforces the last Sunday law and in so doing identifies the worldwide enforcement of the idol sabbath.

De to fastsatte tider i vers tjuesju og tjueni representerer et begynnelses- og et avsluttende veimerke som beskriver den perioden da Roma hersker suverent. Ved søndagsloven i De forente stater, til oppfyllelse av vers førtien og vers seksten i Daniel elleve, begynner perioden da det moderne Roma skal herske suverent i førtito symbolske måneder. Den første fastsatte tiden i vers tjuesju er søndagsloven i De forente stater, og den andre fastsatte tiden representerer tidspunktet da den siste nasjonen på jorden følger De forente staters eksempel og håndhever den siste søndagsloven, og dermed identifiserer den verdensomspennende håndhevelsen av avgudssabbaten.

Those two prophetic waymarks are the Sunday law in the United States unto the world Sunday law enforcement, and those two Sunday laws are the two appointed times in verse twenty-seven and twenty-nine. The first appointed time of verse twenty-seven was also typified by Constantine’s Sunday law in 321, and the papal Sunday law at the Counsel of Orleans in 538 represents the worldwide Sunday law.

Disse to profetiske veimerkene er søndagsloven i USA frem til håndhevelsen av søndagsloven over hele verden, og disse to søndagslovene er de to fastsatte tidene i vers tjuesju og tjueni. Den første fastsatte tiden i vers tjuesju ble også forbildet ved Konstantins søndagslov i 321, og den pavelige søndagsloven ved konsilet i Orléans i 538 representerer den verdensomfattende søndagsloven.

In the context of verses thirteen through fifteen the battle of Panium is the history that precedes the Sunday law of verse sixteen. Within that history the meeting of the two kings who lie to each other is fulfilled. Verse thirteen through fifteen are part of the history represented in verses ten through sixteen. The verses identify the fourth Syrian War in verse ten, the battle of Raphia in verse eleven, and the aftermath of that battle in verse twelve. Verses thirteen through fifteen represent the history of the year 200 BC when the battle of Panium was fulfilled, and when pagan Rome represented as the robbers of thy people enter the prophetic narrative.

I sammenhengen i vers tretten til femten er slaget ved Panium den historien som går forut for søndagsloven i vers seksten. Innenfor denne historien blir møtet mellom de to kongene som lyver for hverandre, oppfylt. Vers tretten til femten er en del av den historien som er fremstilt i vers ti til seksten. Versene identifiserer den fjerde syriske krig i vers ti, slaget ved Rafia i vers elleve, og følgene av dette slaget i vers tolv. Vers tretten til femten fremstiller historien fra året 200 f.Kr., da slaget ved Panium ble oppfylt, og da det hedenske Roma, fremstilt som røverne av ditt folk, trer inn i den profetiske fortellingen.

Daniel eleven verse forty identifies the collapse of the USSR in 1989 and verse sixteen identifies the Sunday law in the United States. The meeting between two kings who tell lies to one another in advance of the time appointed, which was the battle of Actium, do so within the history of verse forty that follows the time of the end in 1989 and concludes at the Sunday law in the United States. Verse twenty-seven is a waymark in the hidden history of verse forty, occurring after 1989, but before the Sunday law. The “meeting” of verse twenty-seven is a waymark before the empowerment of Rome at the Sunday law. There are several waymarks that lead up to the empowerment of the papacy in 538, and these waymarks also occur before the time appointed. One of those prophetic waymarks is the decree of Justinian in 533, that fulfilled verse thirty’s reference to having “intelligence with those that forsake the covenant.”

Daniel elleve, vers førti, identifiserer Sovjetunionens sammenbrudd i 1989, og vers seksten identifiserer søndagsloven i De forente stater. Møtet mellom to konger som lyver for hverandre før den fastsatte tid, hvilket var slaget ved Actium, finner sted innenfor historien i vers førti, som følger etter endetiden i 1989 og avsluttes ved søndagsloven i De forente stater. Vers tjuesju er et veimerke i den skjulte historien i vers førti, og inntrer etter 1989, men før søndagsloven. «Møtet» i vers tjuesju er et veimerke før Romerrikets bemyndigelse ved søndagsloven. Det finnes flere veimerker som leder frem til pavedømmets bemyndigelse i 538, og disse veimerkene inntreffer også før den fastsatte tid. Ett av disse profetiske veimerkene er Justinians dekret i 533, som oppfylte vers trettis henvisning til å ha «forstand med dem som forlater pakten.»

The other waymarks that lead to the time appointed in the history of pagan Rome are the year 330 when pagan Rome cast down and simultaneously gave the “seat,” to the papal power. In 496 Clovis gave his “power” to the papacy. In fulfillment of Daniel seven pagan Rome removed “three horns” for the papacy, the last being the removal of the Ostrogoths from the city of Rome in 538. In 508 the religion of paganism was set aside as the legal religion of the realm and was replaced with Catholicism. 538 represents the Sunday law of verse forty-one, and 496 represents 1989 when Reagan as with Clovis dedicated his power to the pope of Rome. The year 330 identifies the Sunday law, for it is there that the papacy returns to the seat of authority.

De andre veimerkene som leder frem til den fastsatte tid i den hedenske Roms historie, er året 330, da det hedenske Roma styrtet ned og samtidig overgav «setet» til den pavelige makt. I 496 gav Klodvig sin «makt» til pavedømmet. Til oppfyllelse av Daniel 7 fjernet det hedenske Roma «tre horn» for pavedømmet, hvorav det siste var fjerningen av østgoterne fra byen Roma i 538. I 508 ble hedenskapets religion satt til side som rikets lovlige religion og erstattet med katolisismen. 538 representerer søndagsloven i vers førtien, og 496 representerer 1989, da Reagan, som Klodvig, viet sin makt til paven i Roma. Året 330 identifiserer søndagsloven, for det er der pavedømmet vender tilbake til myndighetens sete.

This identifies that both 538 and 330 represent the time appointed, which is verses sixteen and forty-one. 496 represents 1989 fulfilled verse ten and verse forty in Daniel eleven and Isaiah 8:8. 508 identifies when the religion of the realm is set aside for Catholicism. Beginning with Clovis in 496 through 508, a progressive removal and replacement of the legal religion of the realm was illustrated. In the history beginning in 330 a progressive demise of Western Rome is represented by the first four trumpets, thus identifying progressive destruction that begins at the Sunday law in the United States.

Dette identifiserer at både 538 og 330 representerer den fastsatte tid, som er vers seksten og førtien. 496 representerer 1989, og oppfylte vers ti og vers førti i Daniel elleve og Jesaja 8:8. 508 identifiserer tidspunktet da rikets religion blir satt til side til fordel for katolisismen. Med begynnelse hos Klodvig i 496 og frem til 508 ble en gradvis avskaffelse og erstatning av rikets lovlige religion illustrert. I historien som begynner i 330 fremstilles Vest-Romas gradvise undergang ved de fire første basunene, og identifiserer således en gradvis ødeleggelse som begynner ved søndagsloven i Amerikas forente stater.

The progressive fall of pagan Rome following Constantine’s Sunday law in 321 illustrates the fall of the United States as the sixth kingdom of Bible prophecy that arrives at the Sunday law. Then the four trumpet judgments are brought upon the United States as Sister White has identified when she states that “national apostacy will be followed by national ruin.” Ezekiel adds witness to a fourfold punishment.

Det gradvise fallet til det hedenske Roma etter Konstantins søndagslov i 321 illustrerer De forente staters fall som det sjette riket i Bibelens profeti, som når fram til søndagsloven. Deretter kommer de fire basundommene over De forente stater, slik Søster White har identifisert når hun uttaler at «nasjonal frafall vil bli etterfulgt av nasjonal ruin». Esekiel føyer til vitnesbyrd om en firedobbelt straff.

> The word of the Lord came again to me, saying, Son of man, when the land sinneth against me by trespassing grievously, then will I stretch out mine hand upon it, and will break the staff of the bread thereof, and will send famine upon it, and will cut off man and beast from it: Though these three men, Noah, Daniel, and Job, were in it, they should deliver but their own souls by their righteousness, saith the Lord God. If I cause noisome beasts to pass through the land, and they spoil it, so that it be desolate, that no man may pass through because of the beasts: Though these three men were in it, as I live, saith the Lord God, they shall deliver neither sons nor daughters; they only shall be delivered, but the land shall be desolate. Or if I bring a sword upon that land, and say, Sword, go through the land; so that I cut off man and beast from it: Though these three men were in it, as I live, saith the Lord God, they shall deliver neither sons nor daughters, but they only shall be delivered themselves. Or if I send a pestilence into that land, and pour out my fury upon it in blood, to cut off from it man and beast: Though Noah, Daniel, and Job, were in it, as I live, saith the Lord God, they shall deliver neither son nor daughter; they shall but deliver their own souls by their righteousness. For thus saith the Lord God; How much more when I send my four sore judgments upon Jerusalem, the sword, and the famine, and the noisome beast, and the pestilence, to cut off from it man and beast? Yet, behold, therein shall be left a remnant that shall be brought forth, both sons and daughters: behold, they shall come forth unto you, and ye shall see their way and their doings: and ye shall be comforted concerning the evil that I have brought upon Jerusalem, even concerning all that I have brought upon it. And they shall comfort you, when ye see their ways and their doings: and ye shall know that I have not done without cause all that I have done in it, saith the Lord God. Ezekiel 14:12–23.

> Og Herrens ord kom igjen til meg og sa: Menneskesønn, når et land synder mot meg ved å være grovt troløst, da vil jeg rekke ut min hånd mot det og bryte dets brødstav, og jeg vil sende hungersnød over det og utrydde både mennesker og dyr fra det. Om disse tre menn, Noah, Daniel og Job, var i det, skulle de ved sin rettferdighet bare berge sine egne sjeler, sier Herren Gud. Dersom jeg lar ville dyr fare gjennom landet, og de gjør det øde, så det blir en ørken, slik at ingen kan ferdes der på grunn av dyrene, da gjelder dette: Om disse tre menn var i det, så sant jeg lever, sier Herren Gud, skal de verken berge sønner eller døtre; de alene skal berges, men landet skal bli øde. Eller dersom jeg lar sverd komme over det landet og sier: Sverd, far gjennom landet! så jeg utrydder både mennesker og dyr fra det, da gjelder dette: Om disse tre menn var i det, så sant jeg lever, sier Herren Gud, skal de verken berge sønner eller døtre, men bare de selv skal bli berget. Eller dersom jeg sender pest inn i det landet og utøser min harme over det i blod, for å utrydde både mennesker og dyr fra det, da gjelder dette: Om Noah, Daniel og Job var i det, så sant jeg lever, sier Herren Gud, skal de verken berge sønn eller datter; de skal bare ved sin rettferdighet berge sine egne sjeler. For så sier Herren Gud: Hvor meget mer når jeg sender mine fire svære dommer over Jerusalem: sverd og hungersnød og ville dyr og pest, for å utrydde både mennesker og dyr fra det! Men se, der skal en rest bli tilbake, som skal føres ut, både sønner og døtre; se, de skal komme ut til dere, og dere skal se deres ferd og deres gjerninger. Og dere skal bli trøstet over det onde som jeg har ført over Jerusalem, ja over alt det jeg har ført over det. Og de skal trøste dere når dere ser deres ferd og deres gjerninger; og dere skal kjenne at det ikke var uten grunn jeg gjorde alt det jeg gjorde i det, sier Herren Gud. Esekiel 14:12–23.

We will continue these considerations in the next article.

Vi vil fortsette disse betraktningene i den neste artikkelen.

Back to Articles