Article

# The Book of Daniel - Number Seven

Daniels bok – nummer sju

Seven Kings

Sju konger

Author

Jeff Pippenger

Published

December 2, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

The seven thunders represent the history of 1798, through to October 22, 1844. That history was typified by the last seven kings of the kingdom of Judah, from Manasseh in 677 BC through to Zedekiah in 586 BC.

De sju tordnene representerer historien fra 1798 og frem til 22. oktober 1844. Denne historien ble forbildet ved de siste sju kongene i Juda rike, fra Manasse i 677 f.Kr. og frem til Sedekia i 586 f.Kr.

In the sacred reform lines, a characteristic of the empowerment of the first angel is a symbol which identifies something that is worldwide. On August 11, 1840, the first angel’s message was empowered and the message was then carried to every mission station in the world.

I de hellige reformlinjene er et kjennetegn ved den første engels bemyndigelse et symbol som identifiserer noe som er verdensomspennende. Den 11. august 1840 ble den første engels budskap bemyndiget, og budskapet ble deretter båret til hver misjonsstasjon i verden.

> “The advent movement of 1840–44 was a glorious manifestation of the power of God; the first angel’s message was carried to every missionary station in the world.” The Great Controversy, 611.

> «Adventbevegelsen i 1840–44 var en herlig åpenbaring av Guds kraft; den første engels budskap ble båret til hver misjonsstasjon i verden.» The Great Controversy, 611.

Prophetically at that time, the angel of Revelation ten descended and placed one foot on the earth and the other on the sea. Sister White identified that as a symbol of the worldwide extent of the message.

Profetisk, på den tiden, steg engelen i Åpenbaringen 10 ned og satte den ene foten på jorden og den andre på havet. Søster White identifiserte dette som et symbol på budskapets verdensomspennende utstrekning.

> “The angel’s position, with one foot on the sea, the other on the land, signifies the wide extent of the proclamation of the message. It will cross the broad waters and be proclaimed in other countries, even to all the world.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> «Engelens stilling, med den ene foten på havet og den andre på landet, betegner den vide utstrekningen av forkynnelsen av budskapet. Det vil krysse de vide vann og bli forkynt i andre land, ja, til hele verden.» The Seventh-day Adventist Bible Commentary, bind 7, 971.

Cyrus’s proclamation of the first decree was a worldwide decree.

Kyros’ kunngjøring av det første dekretet var et verdensomfattende dekret.

> Now in the first year of Cyrus king of Persia, that the word of the Lord by the mouth of Jeremiah might be fulfilled, the Lord stirred up the spirit of Cyrus king of Persia, that he made a proclamation throughout all his kingdom, and put it also in writing, saying, Thus saith Cyrus king of Persia, The Lord God of heaven hath given me all the kingdoms of the earth; and he hath charged me to build him an house at Jerusalem, which is in Judah. Who is there among you of all his people? his God be with him, and let him go up to Jerusalem, which is in Judah, and build the house of the Lord God of Israel, (he is the God,) which is in Jerusalem. And whosoever remaineth in any place where he sojourneth, let the men of his place help him with silver, and with gold, and with goods, and with beasts, beside the freewill offering for the house of God that is in Jerusalem. Then rose up the chief of the fathers of Judah and Benjamin, and the priests, and the Levites, with all them whose spirit God had raised, to go up to build the house of the Lord which is in Jerusalem. Ezra 1:1–4.

> Men i Perserkongen Kyros’ første år, for at Herrens ord ved Jeremias munn skulle bli oppfylt, vakte Herren ånden hos Kyros, konge over Persia, så han lot utrope i hele sitt rike og også lot det kunngjøre skriftlig og sa: Så sier Kyros, konge over Persia: Herren, himmelens Gud, har gitt meg alle jordens riker, og han har pålagt meg å bygge et hus for ham i Jerusalem, som ligger i Juda. Hvem blant dere hører til hans folk? Må hans Gud være med ham, og la ham dra opp til Jerusalem, som ligger i Juda, og bygge Herrens, Israels Guds, hus; han er Gud, han som er i Jerusalem. Og enhver som er tilbake på noe sted hvor han holder til som fremmed, skal mennene på stedet hjelpe med sølv og med gull og med gods og med fe, foruten den frivillige gaven til Guds hus, som er i Jerusalem. Da stod overhodene for fedrenes hus i Juda og Benjamin opp, og prestene og levittene, sammen med alle dem hvis ånd Gud hadde vakt, for å dra opp og bygge Herrens hus, som er i Jerusalem. Esra 1:1–4.

Just as the first angel was carried to every mission station in the world on August 11, 1840, Cyrus identifies himself as the king of “all the kingdoms on earth,” as he proclaims the first decree. The descent of the angel of Revelation ten, the angel that Sister White identifies as “no less a personage than Jesus Christ,” possesses the same prophetic characteristics as the mighty angel of Revelation eighteen. Sister White identifies that the purpose of the first angel was the same as the purpose of the angel of Revelation eighteen.

På samme måte som den første engelen den 11. august 1840 ble brakt til hver misjonsstasjon i verden, identifiserer Kyros seg selv som konge over «alle rikene på jorden» idet han kunngjør det første dekretet. Nedstigningen av engelen i Åpenbaringen ti, den engelen som Søster White identifiserer som «ingen ringere person enn Jesus Kristus», har de samme profetiske kjennetegn som den mektige engelen i Åpenbaringen atten. Søster White identifiserer at hensikten med den første engelen var den samme som hensikten med engelen i Åpenbaringen atten.

> “Jesus commissioned a mighty angel to descend and warn the inhabitants of the earth to prepare for His second appearing. As the angel left the presence of Jesus in heaven, an exceedingly bright and glorious light went before him. I was told that his mission was to lighten the earth with his glory and warn man of the coming wrath of God.” Early Writings, 245.

> «Jesus gav en mektig engel i oppdrag å stige ned og advare jordens innbyggere om å forberede seg til hans annet komme. Da engelen forlot Jesu nærvær i himmelen, gikk et overmåte klart og herlig lys foran ham. Jeg fikk vite at hans oppdrag var å opplyse jorden med sin herlighet og advare menneskene om Guds kommende vrede.» Early Writings, 245.

The empowerment of the first angel is a symbol that emphasizes a worldwide element. The first message in the time of Christ was empowered at the baptism of Christ. The Scriptures identify that all of Israel went out to the wilderness to hear the message of John.

Utrustningen av den første engelen er et symbol som understreker et verdensomspennende element. Det første budskapet på Kristi tid ble gitt kraft ved Kristi dåp. Skriftene viser at hele Israel dro ut i ørkenen for å høre Johannes’ budskap.

> Then went out to him Jerusalem, and all Judaea, and all the region round about Jordan, And were baptized of him in Jordan, confessing their sins. Matthew 3:5, 6.

> Da dro Jerusalem og hele Judea og hele landet omkring Jordan ut til ham, og de ble døpt av ham i Jordan idet de bekjente sine synder. Matteus 3:5, 6.

Christ’s ministry was directed to ancient Israel, and in that prophetic sense the entire world was drawn to the Jordan, the place of Christ’s baptism. Yet the rite of baptism, and what it represented when Christ was baptized, was directed at all the world.

Kristi tjeneste var rettet mot det gamle Israel, og i denne profetiske betydning ble hele verden dratt til Jordan, stedet for Kristi dåp. Likevel var dåpsriten, og det den representerte da Kristus ble døpt, rettet mot hele verden.

The name Jehoiakim means “God will rise”, and at the baptism of Christ, as John brought Christ up out of the water, the emblem of “rising up” out of a watery grave became an element of that empowerment. In the first four verses of Ezra that we have already cited, verse five identifies the response of those that heard the decree with the words, “Then rose up the chief of the fathers of Judah and Benjamin, and the priests, and the Levites, with all them whose spirit God had raised, to go up to build the house of the Lord which is in Jerusalem.” When the first message is empowered, there is a rising up, as represented by the name of Jehoiakim.

Navnet Jojakim betyr «Gud vil reise opp», og ved Kristi dåp, da Johannes førte Kristus opp av vannet, ble symbolet på å «stige opp» fra en vannholdig grav et element i denne bemyndigelsen. I de første fire versene i Esra som vi allerede har sitert, angir vers fem responsen fra dem som hørte kunngjøringen, med ordene: «Da stod overhodene for fedrenes hus i Juda og Benjamin opp, og prestene og levittene, alle de som Gud hadde vakt i ånden, for å dra opp og bygge Herrens hus som er i Jerusalem.» Når det første budskapet blir bemyndiget, skjer det en oppreisning, slik det er fremstilt ved navnet Jojakim.

On September 11, 2001, the first message of the mighty movement of the third angel was empowered as typified by the empowerment of the first message of the mighty movement of the first angel. Sister White comments on the destruction of the Twin Towers on that date.

Den 11. september 2001 ble det første budskapet i den veldige bevegelsen under den tredje engel gitt kraft, slik dette var forbildet ved kraftgivelsen til det første budskapet i den veldige bevegelsen under den første engel. Søster White kommenterer ødeleggelsen av Tvillingtårnene på denne datoen.

> “Now comes the word that I have declared that New York is to be swept away by a tidal wave? This I have never said. I have said, as I looked at the great buildings going up there, story after story, ‘What terrible scenes will take place when the Lord shall arise to shake terribly the earth! Then the words of Revelation 18:1–3 will be fulfilled.’ The whole of the eighteenth chapter of Revelation is a warning of what is coming on the earth. But I have no light in particular in regard to what is coming on New York, only that I know that one day the great buildings there will be thrown down by the turning and overturning of God’s power. From the light given me, I know that destruction is in the world. One word from the Lord, one touch of his mighty power, and these massive structures will fall. Scenes will take place the fearfulness of which we cannot imagine.” Review and Herald, July 5, 1906.

> «Nå kommer ordet om at jeg har erklært at New York skal skylles bort av en flodbølge? Dette har jeg aldri sagt. Jeg har sagt, idet jeg så på de store bygningene som reiste seg der, etasje etter etasje: ‘Hvilke fryktelige scener vil ikke finne sted når Herren reiser seg for å ryste jorden forferdelig! Da skal ordene i Åpenbaringen 18,1–3 bli oppfylt.’ Hele det attende kapittel i Åpenbaringen er en advarsel om det som kommer over jorden. Men jeg har ikke noe særskilt lys med hensyn til hva som kommer over New York, bare at jeg vet at de store bygningene der en dag vil bli styrtet ned ved Guds makts vending og omveltning. Ut fra det lys som er gitt meg, vet jeg at ødeleggelse er i verden. Ett ord fra Herren, ett berøring av hans veldige makt, og disse veldige bygningsverkene vil falle. Scener vil finne sted hvis fryktelighet vi ikke kan forestille oss.» Review and Herald, 5. juli 1906.

At the empowerment of the first message in the history of the one hundred and forty-four thousand, the Lord “rose up” to “shake terribly the earth”. Jehoiakim’s name symbolizes the empowerment of the first message. On August 11, 1840, the Lord arose from his throne and descended to earth and stood upon the land and the sea. At the first decree of Cyrus, the faithful arose. Jehoiakim is a symbol of not simply the arrival of the first angel, but he also represents the empowerment of the first angel.

Ved bemyndigelsen av det første budskapet i historien om de hundre og førtifire tusen, «reiste» Herren seg for å «ryste jorden forferdelig». Jehojakims navn symboliserer bemyndigelsen av det første budskapet. Den 11. august 1840 reiste Herren seg fra sin trone, steg ned til jorden og stod på landet og på havet. Ved Kyros’ første dekret reiste de trofaste seg. Jehojakim er et symbol ikke bare på den første engels ankomst, men han representerer også bemyndigelsen av den første engelen.

Jehoiakim represents the first of the last three kings, but he also represents the fifth of seven kings that lead to the destruction of Jerusalem. The names of those seven kings are very informative. Those seven kings were Manasseh, Amon, Josiah, Jehoahaz, Jehoiakim, Jehoiachin and Zedekiah.

Jojakim representerer den første av de tre siste kongene, men han representerer også den femte av sju konger som leder fram til Jerusalems ødeleggelse. Navnene på disse sju kongene er svært opplysende. Disse sju kongene var Manasse, Amon, Josjia, Joakas, Jojakim, Jojakin og Sidkia.

In the history of the Millerites, Manasseh represents the time of the end, in 1798. Manasseh means “causing to forget”, and it is in 1798 that the whore of Tyre is forgotten for seventy years. Manasseh was one of the most wicked kings, and possesses prophetic characteristics that should be considered.

I Millerittenes historie representerer Manasse tiden ved enden, i 1798. Manasse betyr «å få til å glemme», og det er i 1798 at Tyrus’ skjøge blir glemt i sytti år. Manasse var en av de mest ugudelige kongene og bærer profetiske kjennetegn som bør tas i betraktning.

The last seven kings of Judah represent the history of the seven thunders from 1798, through October 22, 1844. Manasseh was the first of the seven kings, and as the first king of seven, he typified Zedekiah, the last of the seven kings. Jesus always identifies the end with the beginning. Zedekiah, the last king of the seven, was carried into the slavery of Babylonian captivity. The first king of the seven last kings was also carried into Babylonian captivity, typifying the carrying of the last king into Babylonian captivity.

De siste sju kongene i Juda representerer historien til de sju tordenrøstene fra 1798 og fram til 22. oktober 1844. Manasse var den første av de sju kongene, og som den første kongen av de sju var han et forbilde på Sedekia, den siste av de sju kongene. Jesus identifiserer alltid enden med begynnelsen. Sedekia, den siste kongen av de sju, ble ført bort i slaveriet under det babylonske fangenskapet. Den første kongen av de sju siste kongene ble også ført bort i babylonsk fangenskap, som et forbilde på bortførelsen av den siste kongen til babylonsk fangenskap.

> And the Lord spake to Manasseh, and to his people: but they would not hearken. Wherefore the Lord brought upon them the captains of the host of the king of Assyria, which took Manasseh among the thorns, and bound him with fetters, and carried him to Babylon. And when he was in affliction, he besought the Lord his God, and humbled himself greatly before the God of his fathers, And prayed unto him: and he was entreated of him, and heard his supplication, and brought him again to Jerusalem into his kingdom. Then Manasseh knew that the Lord he was God. 2 Chronicles 33:10–13.

> Og Herren talte til Manasse og til hans folk; men de ville ikke høre. Derfor lot Herren høvedsmennene for hæren til kongen i Assyria komme over dem; de tok Manasse til fange med kroker, bandt ham med lenker og førte ham til Babylon. Og da han var i trengsel, bønnfalt han Herren sin Gud og ydmyket seg storlig for sine fedres Gud, og han bad til ham; og Herren lot seg bevege av ham og hørte hans bønn og førte ham tilbake til Jerusalem, til hans kongerike. Da erkjente Manasse at Herren, han er Gud. 2 Krønikebok 33:10–13.

The experience of Manasseh coming to know that the Lord was God, was accomplished by being removed from his kingdom, and then being restored to his kingdom. Nebuchadnezzar, as with Manasseh, came to know the Lord when he was removed from his kingdom and thereafter restored.

At Manasse fikk erkjenne at Herren var Gud, ble fullbyrdet ved at han ble fjernet fra sitt kongedømme og deretter gjenopprettet til sitt kongedømme. Nebukadnesar, likesom Manasse, kom til å kjenne Herren da han ble fjernet fra sitt kongedømme og siden gjenopprettet.

> And at the end of the days I Nebuchadnezzar lifted up mine eyes unto heaven, and mine understanding returned unto me, and I blessed the most High, and I praised and honoured him that liveth forever, whose dominion is an everlasting dominion, and his kingdom is from generation to generation: And all the inhabitants of the earth are reputed as nothing: and he doeth according to his will in the army of heaven, and among the inhabitants of the earth: and none can stay his hand, or say unto him, What doest thou? At the same time my reason returned unto me; and for the glory of my kingdom, mine honour and brightness returned unto me; and my counsellors and my lords sought unto me; and I was established in my kingdom, and excellent majesty was added unto me. Now I Nebuchadnezzar praise and extol and honour the King of heaven, all whose works are truth, and his ways judgment: and those that walk in pride he is able to abase. Daniel 4:34–37.

> Og ved dagenes ende løftet jeg, Nebukadnesar, mine øyne opp mot himmelen, og min forstand vendte tilbake til meg, og jeg lovpriste Den Høyeste, og jeg priste og æret ham som lever evig, han hvis herredømme er et evig herredømme, og hans rike varer fra slekt til slekt. Og alle jordens innbyggere regnes som intet; og han gjør etter sin vilje blant himmelens hær og blant jordens innbyggere; og ingen kan holde hans hånd tilbake eller si til ham: Hva gjør du? På samme tid vendte min fornuft tilbake til meg; og til mitt kongedømmes ære vendte min heder og glans tilbake til meg; og mine rådgivere og mine stormenn søkte meg; og jeg ble stadfestet i mitt kongedømme, og overmåte stor majestet ble lagt til meg. Nå priser og opphøyer og ærer jeg, Nebukadnesar, himmelens Konge, han hvis gjerninger alle er sannhet, og hvis veier er rettferdig dom; og dem som vandrer i hovmod, makter han å fornedre. Daniel 4:34–37.

The experience of Manasseh was accomplished upon Nebuchadnezzar. Manasseh represents the “time of the end” in the history of the last three Judean kings, and the arrival of the prophecy of seventy years of captivity. Nebuchadnezzar represents the “time of the end” in the history of the three decrees, just as 1798 was the “time of the end” in the history of the seven thunders. In the verses just cited Nebuchadnezzar’s understanding returned to him at “the end of the days.” The “end of the days” is also referenced in Daniel chapter twelve.

Manasses erfaring ble fullbyrdet på Nebukadnesar. Manasse representerer «endens tid» i historien om de tre siste judaiske kongene og oppfyllelsen av profetien om sytti års fangenskap. Nebukadnesar representerer «endens tid» i historien om de tre dekretene, slik 1798 var «endens tid» i historien om de sju tordener. I versene som nettopp er sitert, vendte Nebukadnesars forstand tilbake til ham ved «dagenes ende». «Dagenes ende» omtales også i Daniel kapittel tolv.

> But go thou thy way till the end be: for thou shalt rest, and stand in thy lot at the end of the days. Daniel 12:13.

> Men gå du din vei inntil enden kommer; for du skal hvile og stå opp til din lodd ved dagenes ende. Daniel 12:13.

The “end of the days” in Daniel chapter twelve is the “time of the end”, for Daniel was told to go “till the end be.” At that time Daniel would “stand in his lot.” To “stand in his lot” means to fulfill his purpose, which Daniel did when his book was unsealed at the end of the days, which is the “time of the end.” At that time there would be an “increase of knowledge” that the wise would understand. At the end of Nebuchadnezzar’s days his “understanding” returned unto him.

«Enden på dagene» i Daniel kapittel tolv er «endetiden», for Daniel fikk befaling om å gå bort «inntil enden kommer». På den tid skulle Daniel «stå fram i sin lodd». Å «stå fram i sin lodd» betyr å oppfylle sin hensikt, noe Daniel gjorde da hans bok ble avforseglet ved enden på dagene, som er «endetiden». På den tid skulle det være en «økning i kunnskap» som de vise skulle forstå. Ved enden på Nebukadnesars dager vendte hans «forstand» tilbake til ham.

> “When God gives a man a special work to do, he is to stand in his lot and place as did Daniel, ready to answer the call of God, ready to fulfill His purpose.” Manuscript Releases, volume 6, 108.

> «Når Gud gir et menneske et særskilt verk å utføre, skal han stå på sin post og på sin plass, slik Daniel gjorde, rede til å svare på Guds kall, rede til å oppfylle Hans hensikt.» Manuscript Releases, bind 6, 108.

Manasseh represents the “time of the end” in the history of the three last kings of Judah, Nebuchadnezzar represents the “time of the end” in the three decrees. Manasseh was followed by his son Amon.

Manasse representerer «endetiden» i historien om Judas tre siste konger; Nebukadnesar representerer «endetiden» i de tre dekretene. Manasse ble etterfulgt av sin sønn Amon.

Amon means “training” and represents the period of time when there was an “increase of knowledge” that would train the “wise” in the message that was unsealed. Amon was then followed by Josiah, the only king of the seven that has a fairly good, though complicated prophetic history.

Amon betyr «opplæring» og representerer den tidsperioden da det var en «økning i kunnskap» som skulle lære opp de «vise» i det budskapet som var blitt avseglet. Amon ble deretter etterfulgt av Josjia, den eneste kongen av de sju som har en forholdsvis god, om enn komplisert, profetisk historie.

Josiah means “the foundation of God”, and represents the establishing of the truths that had been unsealed at the “time of the end”. The increase of knowledge that was represented by Amon was put together by William Miller, through the guidance of Gabriel and other holy angels. Miller’s work is represented by the name Josiah, for he established the foundations of the movement. There is much more to identify of Josiah, but we will move onto his son Jehoahaz.

Josjia betyr «Guds grunnvoll» og representerer stadfestelsen av de sannheter som var blitt åpnet ved «endens tid». Den økningen i kunnskap som ble representert ved Amon, ble sammenføyd av William Miller under ledelse av Gabriel og andre hellige engler. Millers verk representeres ved navnet Josjia, for han la grunnvollen for bevegelsen. Det er mye mer som kan identifiseres ved Josjia, men vi går videre til hans sønn Joahas.

> Jehoahaz was twenty and three years old when he began to reign; and he reigned three months in Jerusalem. And his mother’s name was Hamutal, the daughter of Jeremiah of Libnah. And he did that which was evil in the sight of the Lord, according to all that his fathers had done. And Pharaohnechoh put him in bands at Riblah in the land of Hamath, that he might not reign in Jerusalem; and put the land to a tribute of an hundred talents of silver, and a talent of gold. And Pharaohnechoh made Eliakim the son of Josiah king in the room of Josiah his father, and turned his name to Jehoiakim, and took Jehoahaz away: and he came to Egypt, and died there. 2 Kings 23:31–34.

> Jehoahaz var tjuetre år gammel da han ble konge, og han regjerte tre måneder i Jerusalem. Hans mors navn var Hamutal, Jeremias datter fra Libna. Han gjorde det som var ondt i Herrens øyne, i samsvar med alt det hans fedre hadde gjort. Farao Neko la ham i lenker i Ribla i Hamat-landet, for at han ikke skulle regjere i Jerusalem, og la på landet en skatt på hundre talenter sølv og én talent gull. Farao Neko gjorde så Eljakim, Josjias sønn, til konge i hans far Josjias sted og forandret hans navn til Jojakim, og tok Jehoahaz bort; og han kom til Egypt og døde der. 2 Kongebok 23:31–34.

Jehoahaz means “Jehovah has seized”, and he was seized by Pharaohnecho. Jehoahaz, the son of Josiah, was seized by Pharaohnechoh and replaced by his brother Eliakim, meaning the “God of raising”. Pharaohnechoh then changed Eliakim’s name to Jehoiakim, meaning “God will rise”. The change of a name is a symbol of a covenant relationship, and at the empowerment of the first message, God enters into covenant with a people, as He simultaneously passes by a former covenant people.

Jehoahaz betyr «Jehova har grepet», og han ble grepet av farao Neko. Jehoahaz, Josjias sønn, ble grepet av farao Nekoh og erstattet av sin bror Eljakim, som betyr «oppreisningens Gud». Farao Nekoh forandret deretter Eljakims navn til Jojakim, som betyr «Gud vil reise seg». Forandringen av et navn er et symbol på et paktsforhold, og ved bemyndigelsen av det første budskapet går Gud inn i pakt med et folk, samtidig som Han går forbi et tidligere paktsfolk.

On August 11, 1840, the Ottoman Empire that had been represented by four winds that were loosed for three hundred and ninety-one years and fifteen days were restrained, or as Jehoahaz means, they were “seized”. At the same time, Eliakim was made king and his name changed to Jehoiakim, meaning “God will rise”. Jehoiakim was followed by his son Jehoiachin who has three names in the Scriptures.

Den 11. august 1840 ble Det osmanske rike, som hadde vært fremstilt ved fire vinder som var sluppet løs i tre hundre og nittien år og femten dager, holdt tilbake, eller, slik Jehoahas betyr, de ble «grepet». Samtidig ble Eljakim gjort til konge og hans navn forandret til Jojakim, som betyr «Gud vil reise seg». Jojakim ble etterfulgt av sin sønn Jojakin, som har tre navn i Skriftene.

The name Jehoiachin means “the Lord will set up and establish”. He was the son of Jehoiakim and he marks the arrival of the second angel in the spring of 1844, as God “set up and established” the new, true, Protestant horn. The second angel’s message was empowered by the message of the Midnight Cry, and Jeconiah and Coniah mean “God will establish”. The three names, each with the same meaning, represent the joining of the Midnight Cry to the second angel’s message. It is in the final outpouring of the Holy Spirit during the Loud Cry that the one hundred and forty-four thousand are sealed. The sealing of the one hundred and forty-four thousand was typified in the Midnight Cry of the Millerite movement, and Jehoiachin, also called Jeconiah and Coniah, is a symbol of the sealing.

Navnet Jehojakin betyr «Herren vil reise opp og stadfeste». Han var sønn av Jojakim, og han markerer ankomsten av den andre engelen våren 1844, idet Gud «reiste opp og stadfestet» det nye, sanne, protestantiske horn. Den andre engelens budskap ble bemyndiget ved budskapet om Midnattsropet, og Jekonja og Konja betyr «Gud vil stadfeste». De tre navnene, hvert med den samme betydningen, representerer sammenføyningen av Midnattsropet med den andre engelens budskap. Det er i Den Hellige Ånds endelige utgytelse under Det Høye Rop at de hundre og førtifire tusen blir beseglet. Beseglingen av de hundre og førtifire tusen ble forbildet i Midnattsropet i millerittbevegelsen, og Jehojakin, også kalt Jekonja og Konja, er et symbol på beseglingen.

> As I live, saith the Lord, though Coniah the son of Jehoiakim king of Judah were the signet upon my right hand, yet would I pluck thee thence; And I will give thee into the hand of them that seek thy life, and into the hand of them whose face thou fearest, even into the hand of Nebuchadrezzar king of Babylon, and into the hand of the Chaldeans. And I will cast thee out, and thy mother that bare thee, into another country, where ye were not born; and there shall ye die. But to the land whereunto they desire to return, thither shall they not return. Is this man Coniah a despised broken idol? is he a vessel wherein is no pleasure? wherefore are they cast out, he and his seed, and are cast into a land which they know not? O earth, earth, earth, hear the word of the Lord. Jeremiah 22:24–29.

> Så sant jeg lever, sier Herren: Om enn Konja, sønn av Jojakim, Judas konge, var signetringen på min høyre hånd, ville jeg likevel rive deg derfra. Og jeg vil overgi deg i hånden på dem som står ditt liv etter, og i hånden på dem hvis ansikt du frykter, ja, i hånden på Nebukadresar, kongen i Babel, og i kaldeernes hånd. Og jeg vil kaste deg ut, og din mor som fødte deg, til et annet land, hvor dere ikke er født; og der skal dere dø. Men til det land som de lengter etter å vende tilbake til, dit skal de ikke vende tilbake. Er denne mann Konja et foraktet, knust avgudsbilde? Er han et kar som ingen har behag i? Hvorfor blir han og hans ætt støtt bort og kastet inn i et land som de ikke kjenner? Du jord, jord, jord, hør Herrens ord. Jeremia 22:24–29.

Jehoiachin, Jeconiah and Coniah represent the sealing time, when the second angel is joined by the message of the Midnight Cry. He represents the sealing time of the foolish. The evil king represents those that are the foolish Laodicean virgins who in the sealing time are destined to receive the mark of the beast as they are forever spewed out of the mouth of the Lord.

Jojakin, Jekonja og Konja representerer beseglingstiden, når den andre engel forenes med midnattsropets budskap. Han representerer dårenes beseglingstid. Den onde kongen representerer dem som er de dårlige laodikeiske jomfruer, som i beseglingstiden er bestemt til å motta dyrets merke, idet de for alltid blir utspydd av Herrens munn.

The signet on God’s right hand is His seal, and those that are spewed out of the mouth of the Lord during the sealing of the one hundred and forty-four thousand are contrasted with Zerubbabel, the man who had the plummet of the “seven times” in his hand.

Signetringen på Guds høyre hånd er Hans segl, og de som spys ut av Herrens munn under beseglingen av de ett hundre og førtifire tusen, står i kontrast til Serubabel, mannen som hadde loddsnoren for de «sju tider» i sin hånd.

> Speak to Zerubbabel, governor of Judah, saying, I will shake the heavens and the earth; And I will overthrow the throne of kingdoms, and I will destroy the strength of the kingdoms of the heathen; and I will overthrow the chariots, and those that ride in them; and the horses and their riders shall come down, every one by the sword of his brother. In that day, saith the Lord of hosts, will I take thee, O Zerubbabel, my servant, the son of Shealtiel, saith the Lord, and will make thee as a signet: for I have chosen thee, saith the Lord of hosts. Haggai 2:21–23.

> Tal til Serubabel, Judas stattholder, og si: Jeg vil ryste himmelen og jorden; og jeg vil omstyrte kongedømmenes trone, og jeg vil ødelegge hedningenes kongedømmers makt; og jeg vil omstyrte vognene og dem som kjører i dem; og hestene og deres ryttere skal falle, hver ved sin brors sverd. På den dag, sier Herren, hærskarenes Gud, vil jeg ta deg, Serubabel, min tjener, Sjaltiels sønn, sier Herren, og gjøre deg som en signetring; for jeg har utvalgt deg, sier Herren, hærskarenes Gud. Haggai 2:21–23.

The “stone of stumbling” that is the “seven times” is the “plummet” in the hand of Zerubbabel, and he is represented as the “signet” that God employs to seal the one hundred and forty-four thousand. The signet, or the “sign”, is placed upon those that “sigh and cry” for the abominations that are done in Jerusalem. The sighing and crying identifies the experience of those that are sealed, and the signing and crying is the symbol of their internal response to the remedy of the “seven times.” It is confession for their sins and for the sins of their fathers. It is the acknowledgment that they have not been walking with God and that God has not been walking with them ever since the disappointment of July 18, 2020. It is the test that was failed in 1863, during the period of time when Philadelphia was transitioning unto Laodicea. It typified the period of time when those represented by Coniah are forever established as foolish Laodicean virgins, and those represented by Zerubbabel are forever established as wise Philadelphian virgins.

«Anstøtssteinen», som er «de sju tider», er «loddsnoren» i Serubabels hånd, og han fremstilles som «signetringen» som Gud bruker til å besegle de hundre og førtifire tusen. Signetringen, eller «tegnet», settes på dem som «sukker og klager» over de vederstyggeligheter som blir gjort i Jerusalem. Sukket og klagen kjennetegner erfaringen til dem som blir beseglet, og sukkingen og klagen er symbolet på deres indre respons på botemidlet i «de sju tider». Det er bekjennelse av deres synder og av deres fedres synder. Det er erkjennelsen av at de ikke har vandret med Gud, og at Gud ikke har vandret med dem helt siden skuffelsen den 18. juli 2020. Det er prøven som ble strøket i 1863, i tidsperioden da Filadelfia var i overgang til Laodikea. Det var et forbilde på den tidsperioden da de som er representert ved Konja, for alltid blir stadfestet som dårlige laodikeiske jomfruer, og de som er representert ved Serubabel, for alltid blir stadfestet som kloke filadelfiske jomfruer.

Jehoichin was followed by Zedekiah, the last of the seven kings. As Manasseh represented 1798, and the “time of the end,” Zedekiah must represent October 22, 1844, when the vision would “speak, and not lie”. Zedekiah is a name made up of the combination of two Hebrew words. The one word is “Jehovah”, and it is combined with the word that is translated in Daniel chapter eight, and verse fourteen as “cleansed.” Zedekiah means the cleansing of God’s temple, which began on October 22, 1844.

Jojakin ble etterfulgt av Sedekia, den siste av de sju kongene. Slik Manasse representerte 1798 og «endens tid», må Sedekia representere 22. oktober 1844, da synet skulle «tale og ikke lyve». Sedekia er et navn sammensatt av to hebraiske ord. Det ene ordet er «Jehova», og det er forbundet med ordet som i Daniel kapittel åtte, vers fjorten, er oversatt med «renset». Sedekia betyr renselsen av Guds tempel, som begynte 22. oktober 1844.

The last seven kings of Judah represent the progressive history of 1798 to October 22, 1844. Jehoiakim is the symbol of August 11, 1840, which in turn represents September 11, 2001. He is a symbol of the empowerment of the first angel’s message, and he is introduced in the first verse of Daniel chapter one. Thus, the setting and context of Daniel chapter one, is the empowerment of the first angel’s message, as represented in Revelation chapter ten. In Revelation chapter ten Christ descended with a little book in His hand that John was commanded to eat. This is why the first test in the book of Daniel has to do with eating.

De siste sju kongene i Juda representerer den progressive historien fra 1798 til 22. oktober 1844. Jojakim er symbolet på 11. august 1840, som igjen representerer 11. september 2001. Han er et symbol på bemyndigelsen av den første engels budskap, og han blir introdusert i det første verset i Daniels bok, kapittel én. Dermed er rammen og sammenhengen i Daniels bok, kapittel én, bemyndigelsen av den første engels budskap, slik dette er fremstilt i Åpenbaringen, kapittel ti. I Åpenbaringen, kapittel ti, steg Kristus ned med en liten bok i sin hånd, som Johannes fikk befaling om å ete. Dette er grunnen til at den første prøven i Daniels bok har å gjøre med å ete.

We will continue these subjects in the next article.

Vi vil fortsette med disse emnene i den neste artikkelen.

> And he said unto me, Son of man, cause thy belly to eat, and fill thy bowels with this roll that I give thee. Then did I eat it; and it was in my mouth as honey for sweetness. Ezekiel 3:3.

> Og han sa til meg: Menneskesønn, la din buk ete, og fyll dine innvoller med denne bokrullen som jeg gir deg. Da åt jeg den, og i min munn var den søt som honning. Esekiel 3:3.

Back to Articles