Article

# The Book of Daniel - Number Seventy-Four

Daniels bok – Nummer syttifire

Unveiling the Prophetic Puzzle: Ezekiel’s Abominations, the Last Day Church, and the Mark of the Beast

Å avdekke det profetiske puslespillet: Esekiels vederstyggeligheter, endetidens kirke og dyrets merke

Author

Jeff Pippenger

Published

February 7, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The four abominations of Ezekiel chapter eight, lead to the leadership of God’s last day Laodicean church bowing down to the sun, and thus receiving the mark of the beast. The next chapter, which is the same vision, illustrates those in God’s last day church who receive the seal of God. Sister White informs us the sealing of Ezekiel chapter nine, is the same as the sealing represented in Revelation chapter seven. God judges a nation in its third and fourth generation, and the four abominations of Ezekiel identify the four generations of rebellion that began in 1863, when Laodicean Adventism introduced a counterfeit of the two tables of Habakkuk which had been given as a symbol of the covenant relationship between God and His people, just as the two tables of the Ten Commandments had been given at the beginning of ancient Israel.

De fire styggedommene i Esekiel kapittel åtte fører til at lederskapet i Guds siste-dagers laodikeiske menighet bøyer seg ned for solen og således mottar dyrets merke. Det neste kapittelet, som er det samme synet, fremstiller dem i Guds siste-dagers menighet som mottar Guds segl. Søster White opplyser oss om at beseglingen i Esekiel kapittel ni er den samme som beseglingen fremstilt i Åpenbaringen kapittel sju. Gud dømmer en nasjon i dens tredje og fjerde slektsledd, og de fire styggedommene i Esekiel identifiserer de fire slektsledd av opprør som begynte i 1863, da laodikeisk adventisme innførte en forfalskning av Habakkuks to tavler, som var blitt gitt som et symbol på paktsforholdet mellom Gud og hans folk, slik også De ti buds to tavler var blitt gitt ved begynnelsen av det gamle Israel.

Aaron’s golden calf, was a counterfeit image, the symbol of rebellion that was manifested just as God was producing the two tables that represent a genuine image of jealousy. Aaron’s golden calf typified the counterfeit 1863 chart, which had removed the “seven times,” of Leviticus twenty-six from the message along with other time-prophecies. Thus, Laodicean Adventism set up an image of jealousy in the very beginning of its history, as Aaron had done in the beginning history of ancient Israel, and as Jeroboam had done in the beginning history of the northern kingdom of Ephraim.

Arons gullkalv var et forfalsket bilde, symbolet på opprør som ble åpenbart nett idet Gud frembrakte de to tavlene som representerer et ekte nidkjærhetsbilde. Arons gullkalv var et forbilde på det forfalskede 1863-diagrammet, som hadde fjernet «de sju tider» i 3. Mosebok 26 fra budskapet sammen med andre tidsprofetier. Slik oppstilte laodikeisk adventisme et nidkjærhetsbilde helt i begynnelsen av sin historie, slik Aron hadde gjort i den tidlige historien til det gamle Israel, og slik Jeroboam hadde gjort i den tidlige historien til nordriket Efraim.

The “seven times,” of Leviticus twenty-six was the first prophecy of time which Miller was led to understand, and it was the first jewel of prophetic time set aside in the rebellion of 1863. 1863 marked the beginning of the covering up of the jewels of Miller’s dream and the introduction of counterfeit jewels and coins. The “seven times,” was the cornerstone that the builders rejected. In 1863 it was those who had been the builders of the Millerite temple that set aside the cornerstone of the “seven times,” but in the last days that stone is now the head of the corner. That stone represented the Rock of Ages, and it also was represented by the day which the Lord had made, for it was a symbol of the sabbath rest for the land. In 1844, Millerite Adventism rebuked Jeroboam’s false system of worship, and separated from “the assembly of mockers” who had “rejoiced” over the first disappointment.

De «sju tider» i 3. Mosebok tjueseks var den første tidsprofetien som Miller ble ledet til å forstå, og den var den første juvelen i profetisk tid som ble satt til side i opprøret i 1863. 1863 markerte begynnelsen på tildekkingen av juvelene i Millers drøm og innføringen av falske juveler og mynter. De «sju tider» var hjørnesteinen som bygningsmennene forkastet. I 1863 var det de som hadde vært bygningsmennene på det millerittiske tempel, som satte til side hjørnesteinen, de «sju tider», men i de siste dager er denne steinen nå blitt hovedhjørnesteinen. Denne steinen representerte Evighetens Klippe, og den ble også representert ved den dagen som Herren hadde gjort, for den var et symbol på sabbatshvilen for landet. I 1844 irettesatte millerittisk adventisme Jeroboams falske tilbedelsessystem og skilte seg fra «spotternes forsamling», som hadde «gledet seg» over den første skuffelsen.

The builders were instructed to never return to “the assembly of mockers,” as the Judean prophet had been instructed to return to Jerusalem by a different path than what had led him to 1844. The path that had led him to 1844, was the path he had come out of, which was Protestantism, and in that history Protestantism had become apostate Protestantism. The builders were commanded to never return to “the assembly of mockers,” and they were instructed to not eat their food or drink their water. The builders had eaten the little book that was in the angel’s hand in 1840, and that food was sweet in their mouths.

Byggmestrene ble pålagt aldri å vende tilbake til «spotternes forsamling», slik den judeiske profeten var blitt pålagt å vende tilbake til Jerusalem ad en annen vei enn den som hadde ført ham til 1844. Den veien som hadde ført ham til 1844, var den veien han var kommet ut fra, som var protestantismen, og i denne historien var protestantismen blitt til frafallen protestantisme. Byggmestrene ble befalt aldri å vende tilbake til «spotternes forsamling», og de ble pålagt ikke å ete deres mat eller drikke deres vann. Byggmestrene hadde spist den lille boken som var i engelens hånd i 1840, og denne maten var søt i deres munn.

The eating and drinking of prophecy represents the methodology used to study the Bible. The Millerites were given a specific way to study God’s Word, and those rules produced a totally different biblical message than the theologians of apostate Protestantism and Catholicism produced with their corrupted methodology. The builders, who are also the Judean prophet, were not to return and eat or drink of the methodology of either apostate Protestantism or Catholicism. The Judean prophet did that very thing, thus identifying that Laodicean Adventism would do that very thing in 1863, for in 1863, they employed the theological arguments of apostate Protestantism to reject Miller’s application of the “seven times,” and thus set up Aaron’s and Jeroboam’s images of jealousy. The first generation of Laodicean Adventism had then begun.

Å ete og drikke av profetien representerer den metodologien som brukes til å studere Bibelen. Millerittene fikk en bestemt måte å studere Guds Ord på, og disse reglene frembrakte et fullstendig annerledes bibelsk budskap enn det teologene i frafallen protestantisme og katolisisme frembrakte med sin fordervede metodologi. Byggmestrene, som også er den judeiske profeten, skulle ikke vende tilbake og ete eller drikke av metodologien til verken frafallen protestantisme eller katolisisme. Den judeiske profeten gjorde nettopp dette, og identifiserte således at laodikeisk adventisme ville gjøre nettopp dette i 1863; for i 1863 benyttet de de teologiske argumentene fra frafallen protestantisme til å forkaste Millers anvendelse av de «sju tider», og opprettet dermed Arons og Jeroboams nidkjærhetsbilder. Den første generasjonen av laodikeisk adventisme hadde da begynt.

After the prophet from Judea interacted with Jeroboam he started on his journey back to Judea, but he never made it. The prophet represents Laodicean Adventism, which, according to inspiration, arrived into the Millerite movement in 1856. Sister White never backed away from identifying Adventism as Laodicea, and there is no biblical evidence that Laodicea ever changes. There are individuals that leave their own personal Laodicean experience, but as a church Laodicea is to be spewed out of the mouth of the Lord, for Laodicea means “a people judged.” Adventism uses the definition to claim it represents the church that exists during the period of the judgment in the heavenly sanctuary. In their blindness they acknowledge the Investigative Judgment element of the meaning of Laodicea, but cannot see the Executive Judgment that is clearly represented in their name.

Etter at profeten fra Judea hadde hatt samkvem med Jeroboam, begynte han på sin reise tilbake til Judea, men han kom aldri fram. Profeten representerer laodikeisk adventisme, som ifølge inspirasjonen kom inn i millerittbevegelsen i 1856. Søster White tok aldri avstand fra å identifisere adventismen som Laodikea, og det finnes ingen bibelsk dokumentasjon for at Laodikea noen gang forandrer seg. Det finnes enkeltpersoner som forlater sin egen personlige laodikeiske erfaring, men som kirke skal Laodikea utspýs av Herrens munn, for Laodikea betyr «et folk dømt». Adventismen bruker denne definisjonen til å hevde at den representerer den kirken som eksisterer i dommens tid i den himmelske helligdom. I sin blindhet anerkjenner de den undersøkende dommens side ved betydningen av Laodikea, men kan ikke se den fullbyrdende dom som tydelig er representert i deres navn.

> And unto the angel of the church of the Laodiceans write; These things saith the Amen, the faithful and true witness, the beginning of the creation of God; I know thy works, that thou art neither cold nor hot: I would thou wert cold or hot. So then because thou art lukewarm, and neither cold nor hot, I will spue thee out of my mouth. Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked. Revelation 3:14–17.

> Og skriv til engelen for menigheten i Laodikea: Dette sier han som er Amen, det trofaste og sanne vitne, opphavet til Guds skaperverk: Jeg vet om dine gjerninger, at du verken er kald eller varm; jeg ville at du var kald eller varm. Derfor, fordi du er lunken og verken kald eller varm, vil jeg spy deg ut av min munn. For du sier: Jeg er rik, har overflod og mangler ingenting; og du vet ikke at du er elendig og ynkelig og fattig og blind og naken. Åpenbaringen 3:14–17.

The Judean prophet ends up buried with the false prophet who deceived him into eating his food and drinking his drink. They both end up in the same grave, and the lying prophet of Bethel (the counterfeit church), calls him brother when he dies.

Den judeiske profeten ender med å bli gravlagt sammen med den falske profeten som bedrog ham til å ete hans mat og drikke hans drikk. Begge ender i den samme graven, og den løgnaktige profeten fra Betel (den falske kirke) kaller ham bror når han dør.

> Now there dwelt an old prophet in Bethel; and his sons came and told him all the works that the man of God had done that day in Bethel: the words which he had spoken unto the king, them they told also to their father. And their father said unto them, What way went he? For his sons had seen what way the man of God went, which came from Judah. And he said unto his sons, Saddle me the ass. So they saddled him the ass: and he rode thereon, And went after the man of God, and found him sitting under an oak: and he said unto him, Art thou the man of God that camest from Judah? And he said, I am. Then he said unto him, Come home with me, and eat bread. And he said, I may not return with thee, nor go in with thee: neither will I eat bread nor drink water with thee in this place: For it was said to me by the word of the Lord, Thou shalt eat no bread nor drink water there, nor turn again to go by the way that thou camest. He said unto him, I am a prophet also as thou art; and an angel spake unto me by the word of the Lord, saying, Bring him back with thee into thine house, that he may eat bread and drink water. But he lied unto him. So he went back with him, and did eat bread in his house, and drank water. And it came to pass, as they sat at the table, that the word of the Lord came unto the prophet that brought him back: And he cried unto the man of God that came from Judah, saying, Thus saith the Lord, Forasmuch as thou hast disobeyed the mouth of the Lord, and hast not kept the commandment which the Lord thy God commanded thee, But camest back, and hast eaten bread and drunk water in the place, of the which the Lord did say to thee, Eat no bread, and drink no water; thy carcase shall not come unto the sepulchre of thy fathers. 1 Kings 13:11–22.

> Nå bodde det en gammel profet i Betel; og hans sønner kom og fortalte ham om alle de gjerninger som Guds mann hadde gjort den dagen i Betel; også de ord han hadde talt til kongen, fortalte de sin far. Og deres far sa til dem: Hvilken vei gikk han? For hans sønner hadde sett hvilken vei Guds mann gikk, han som var kommet fra Juda. Og han sa til sine sønner: Sale eselet for meg. Så salte de eselet for ham, og han red på det, og drog etter Guds mann og fant ham sittende under en eik. Og han sa til ham: Er du den Guds mann som kom fra Juda? Og han sa: Det er jeg. Da sa han til ham: Kom hjem med meg og et brød. Men han sa: Jeg kan ikke vende tilbake med deg eller gå inn med deg; jeg vil heller ikke ete brød eller drikke vann med deg på dette sted. For det ble sagt meg ved Herrens ord: Du skal ikke ete brød eller drikke vann der, og du skal heller ikke vende tilbake for å gå den vei du kom. Han sa til ham: Også jeg er en profet, slik som du; og en engel talte til meg ved Herrens ord og sa: Før ham tilbake med deg til ditt hus, så han kan ete brød og drikke vann. Men han løy for ham. Så vendte han tilbake med ham og åt brød i hans hus og drakk vann. Og det skjedde, mens de satt ved bordet, at Herrens ord kom til profeten som hadde ført ham tilbake. Og han ropte til Guds mann som var kommet fra Juda og sa: Så sier Herren: Fordi du har vært gjenstridig mot Herrens munn og ikke holdt det bud som Herren din Gud bød deg, men er kommet tilbake og har ett brød og drukket vann på det sted som Herren hadde sagt til deg om: Et ikke brød og drikk ikke vann der, derfor skal ditt lik ikke komme til dine fedres grav. 1 Kong 13:11–22.

The second angel’s message in the summer of 1844, consisted of identifying that the Protestant churches had fallen and become the daughters of Catholicism. Millerite Adventism had called men and women to leave those denominations for to stay in them meant spiritual and eternal death. The lying prophet of Bethel represents the religious system instituted in Bethel by Jeroboam. It was a system that set up an image to the beast, and the beast that was copied is the beast of Catholicism. The Protestants continued to identify themselves as Protestants, but they also continued to observe the day of the sun as the day of worship which is the mark of Catholicism’s authority.

Den andre engels budskap sommeren 1844 bestod i å påvise at de protestantiske kirkene var falt og var blitt katolisismens døtre. Millerittisk adventisme hadde kalt menn og kvinner til å forlate disse kirkesamfunnene, for å bli i dem betydde åndelig og evig død. Den løgnaktige profeten i Betel representerer det religiøse systemet som Jeroboam innstiftet i Betel. Det var et system som reiste et bilde til dyret, og dyret som ble etterlignet, er katolisismens dyr. Protestantene fortsatte å identifisere seg som protestanter, men de fortsatte også å holde soldagen som gudstjenestedag, hvilket er merket på katolisismens myndighet.

The Protestants claim to be Protestants, though the only definition of Protestant is to protest Rome, and in so doing their profession is an image of the Roman church, for she professes to be a Christian institution, though she has no biblical justification for the claim. Her claim is based upon the empty authority of tradition and custom, which is the same false authority Protestantism employs as they claim to be Protestants. It is the same logic that had blinded Seventh-day Adventists to believe that as Laodiceans, they are still in a secure covenant relationship. It is the same false authority that ancient Israel proclaimed when they stated, “The temple of the Lord, the temple of the Lord are we.”

Protestantene hevder å være protestanter, skjønt den eneste definisjonen av en protestant er å protestere mot Roma, og ved å gjøre det er deres bekjennelse et bilde av den romerske kirke, for hun bekjenner seg til å være en kristen institusjon, skjønt hun ikke har noen bibelsk begrunnelse for påstanden. Hennes påstand bygger på tradisjonens og skikkens tomme autoritet, som er den samme falske autoritet protestantismen benytter når de hevder å være protestanter. Det er den samme logikk som hadde forblindet syvendedagsadventistene til å tro at de, som laodikeere, fortsatt står i et trygt paktsforhold. Det er den samme falske autoritet det gamle Israel påberopte seg da de sa: «Herrens tempel, Herrens tempel er vi.»

> “The warning was not heeded by the Jewish people. They forgot God, and lost sight of their high privilege as His representatives. The blessings they had received brought no blessing to the world. All their advantages were appropriated for their own glorification. They robbed God of the service He required of them, and they robbed their fellow men of religious guidance and a holy example. Like the inhabitants of the antediluvian world, they followed out every imagination of their evil hearts. Thus they made sacred things appear a farce, saying, ‘The temple of the Lord, the temple of the Lord, are these’ (Jeremiah 7:4), while at the same time they were misrepresenting God’s character, dishonoring His name, and polluting His sanctuary.

> Advarselen ble ikke tatt til følge av det jødiske folk. De glemte Gud og mistet synet av sitt høye privilegium som Hans representanter. Velsignelsene de hadde mottatt, brakte ingen velsignelse til verden. Alle deres fortrinn ble tatt i bruk til deres egen forherligelse. De røvet fra Gud den tjeneste Han krevde av dem, og de røvet fra sine medmennesker religiøs veiledning og et hellig eksempel. Likesom innbyggerne i den antediluvianske verden fulgte de enhver innskytelse fra sine onde hjerter. Slik fikk de hellige ting til å fremstå som en farse idet de sa: «Herrens tempel, Herrens tempel, Herrens tempel er dette» (Jeremiah 7:4), samtidig som de forvrengte Guds karakter, vanæret Hans navn og vanhelliget Hans helligdom.

> “The husbandmen who had been placed in charge of the Lord’s vineyard were untrue to their trust. The priests and teachers were not faithful instructors of the people. They did not keep before them the goodness and mercy of God and His claim to their love and service. These husbandmen sought their own glory. They desired to appropriate the fruits of the vineyard. It was their study to attract attention and homage to themselves.” Christ’s Object Lessons, 292.

> «Vingårdsmennene som var blitt satt til å ha tilsyn med Herrens vingård, var troløse mot sitt kall. Prestene og lærerne var ikke trofaste veiledere for folket. De holdt ikke fram for dem Guds godhet og barmhjertighet og Hans krav på deres kjærlighet og tjeneste. Disse vingårdsmennene søkte sin egen ære. De ønsket å tilegne seg vingårdens frukter. Det var deres mål å trekke oppmerksomhet og hyllest til seg selv.» Ord som lever, 292.

In 1863 the movement of the Millerites ended, but it had ceased to be a movement of Philadelphians in 1856. The rejection of the message of Moses (the “seven times”), that was presented by Elijah (William Miller) was rejected, and the rejection was based upon the methodology of the lying prophet of Bethel. 1863 was the end of sixty-five years that had began in 1798, and was the end of the prophecy of Isaiah chapter seven.

I 1863 tok millerittbevegelsen slutt, men den hadde opphørt å være en filadelfierbevegelse i 1856. Forkastelsen av Moses’ budskap («de syv tider»), som ble fremholdt av Elia (William Miller), ble forkastet, og forkastelsen var basert på metodologien til den løgnaktige profeten i Betel. 1863 var slutten på sekstifem år som hadde begynt i 1798, og var slutten på profetien i Jesaja kapittel sju.

> And it came to pass in the days of Ahaz the son of Jotham, the son of Uzziah, king of Judah, that Rezin the king of Syria, and Pekah the son of Remaliah, king of Israel, went up toward Jerusalem to war against it, but could not prevail against it. And it was told the house of David, saying, Syria is confederate with Ephraim. And his heart was moved, and the heart of his people, as the trees of the wood are moved with the wind. Then said the Lord unto Isaiah, Go forth now to meet Ahaz, thou, and Shearjashub thy son, at the end of the conduit of the upper pool in the highway of the fuller’s field; And say unto him, Take heed, and be quiet; fear not, neither be fainthearted for the two tails of these smoking firebrands, for the fierce anger of Rezin with Syria, and of the son of Remaliah. Because Syria, Ephraim, and the son of Remaliah, have taken evil counsel against thee, saying, Let us go up against Judah, and vex it, and let us make a breach therein for us, and set a king in the midst of it, even the son of Tabeal: Thus saith the Lord God, It shall not stand, neither shall it come to pass. For the head of Syria is Damascus, and the head of Damascus is Rezin; and within threescore and five years shall Ephraim be broken, that it be not a people. And the head of Ephraim is Samaria, and the head of Samaria is Remaliah’s son. If ye will not believe, surely ye shall not be established. Isaiah 7:1–9.

> Og det skjedde i Akas’, Jotams sønns, Ussias sønns, Judas konges dager, at Resin, kongen i Syria, og Pekah, Remaljas sønn, Israels konge, drog opp mot Jerusalem for å føre krig mot det, men de maktet ikke å innta det. Og det ble meldt til Davids hus og sagt: Syria har sluttet seg sammen med Efraim. Da skalv hans hjerte og hans folks hjerte, slik trærne i skogen skjelver for vinden. Da sa Herren til Jesaja: Gå nå ut og møt Akas, du og din sønn Sear-Jasjub, ved enden av vannledningen fra den øvre dammen, på veien til valkerens mark. Og du skal si til ham: Gi akt og hold deg rolig; frykt ikke, og la ikke ditt hjerte bli motløst for disse to endene av rykende brannstykker, for den brennende vrede hos Resin og Syria og hos Remaljas sønn. Fordi Syria, Efraim og Remaljas sønn har lagt onde råd mot deg og sagt: La oss dra opp mot Juda og sette det i angst, og la oss bryte oss inn i det til vår fordel og sette en konge i dets midte, nemlig Tabeals sønn, så sier Herren Gud: Det skal ikke bli stående, og det skal ikke skje. For Syrias hode er Damaskus, og Damaskus’ hode er Resin; og innen sekstifem år skal Efraim være knust, så det ikke lenger er et folk. Og Efraims hode er Samaria, og Samarias hode er Remaljas sønn. Dersom dere ikke tror, skal dere sannelig ikke bli stående. Jesaja 7:1–9.

The sixty-five-year prophecy of verse eight, identifies that “within” the period of sixty-five years the northern kingdom of the ten tribes would be taken into captivity. The vision was recorded in the year 742 BC, and nineteen years later in 723 BC, Ephraim was scattered and taken into captivity by the Assyrians. In 677 BC, at the end of the sixty-five years king Manasseh was captured and carried into Babylon. The starting point in 742 BC, marks a civil war between the northern kingdom and the southern kingdoms of Israel, just as 1863, marks the very center of the Civil War in the United States between the North and South. The prophecy was proclaimed by Isaiah in the literal glorious land (Judah), and the prophecy of 1863 was fulfilled in the spiritual glorious land (the United States).

Den sekstifemårige profetien i vers åtte identifiserer at det «innen» perioden på sekstifem år nordriket med de ti stammene skulle føres bort i fangenskap. Synet ble nedtegnet i året 742 f.Kr., og nitten år senere, i 723 f.Kr., ble Efraim spredt og ført i fangenskap av assyrerne. I 677 f.Kr., ved slutten av de sekstifem årene, ble kong Manasse tatt til fange og ført til Babylon. Utgangspunktet i 742 f.Kr. markerer en borgerkrig mellom nordriket og sørrikene i Israel, slik 1863 markerer selve sentrum i borgerkrigen i De forente stater mellom Nord og Sør. Profetien ble forkynt av Jesaja i det bokstavelige herlige land (Juda), og profetien om 1863 ble oppfylt i det åndelige herlige land (De forente stater).

There are three waymarks within the sixty-five-year prophecy. The civil war of 742 BC, is followed in nineteen years by the scattering of the northern kingdom, in 723 BC. At the end of the sixty-five years the southern kingdom was scattered. The prophecy, including its beginning and ending, represents both “indignations” of God against the northern and southern kingdoms, and those two indignations are preceded by nineteen years at their starting points, and then followed by another nineteen years that follow their fulfillments.

Det er tre veimerker innenfor sekstifemårsprofetien. Borgerkrigen i 742 f.Kr. blir nitten år senere etterfulgt av spredningen av det nordlige riket, i 723 f.Kr. Ved slutten av de sekstifem årene ble det sørlige riket spredt. Profetien, medregnet dens begynnelse og slutt, representerer begge Guds «harmer» mot det nordlige og det sørlige riket, og disse to harmer innledes av nitten år ved sine utgangspunkter, og etterfølges deretter av ytterligere nitten år som følger deres oppfyllelser.

The entire chiastic structure identifies a period of civil war between north and south that marks the beginning and ending. In the midst of the beginning and ending the two antagonists of the civil war were both carried into slavery, and in the sixty-five years that they are gathered out of their mutually scattered condition of slavery into one nation, they arrive at 1863, which is the date of the Emancipation Proclamation that freed the slaves. The prophecy of a civil war in literal Judah concludes at the civil war in spiritual Judah, for Jesus always illustrates the end of a thing, with the beginning of a thing, for He is Alpha and Omega.

Hele den kiastiske strukturen identifiserer en periode med borgerkrig mellom nord og sør som markerer begynnelsen og avslutningen. Midt i begynnelsen og avslutningen ble de to motstanderne i borgerkrigen begge ført bort i slaveri, og i løpet av de sekstifem årene hvor de samles ut fra sin gjensidig spredte tilstand av slaveri til én nasjon, kommer de frem til 1863, som er datoen for Emansipasjonserklæringen som frigjorde slavene. Profetien om en borgerkrig i bokstavelig Juda avsluttes ved borgerkrigen i åndelig Juda, for Jesus illustrerer alltid slutten på en ting med begynnelsen på en ting, for Han er Alfa og Omega.

The history of 1863 was represented by the history of 742 BC, when the prophet Isaiah, along with his son, delivered a message to the wicked king of Judah (Ahaz). 742 BC in the passage is represented by the testimony of king Ahaz, who was king of Judah and who had shut down God’s sanctuary service and had his high priest erect a model of a Syrian temple in the very precincts of God’s earthly sanctuary.

Historien i 1863 ble fremstilt ved historien fra 742 f.Kr., da profeten Jesaja, sammen med sin sønn, overbrakte et budskap til Judas ugudelige konge (Ahas). 742 f.Kr. i avsnittet er representert ved vitnesbyrdet om kong Ahas, som var konge i Juda og som hadde stengt ned tjenesten i Guds helligdom og latt sin yppersteprest reise en modell av et syrisk tempel på selve området til Guds jordiske helligdom.

In the history of wicked king Ahaz (marked as 742 BC by the prophecy of Isaiah), the leader of Jerusalem introduced the worship of paganism (Catholicism) into God’s church, just as Laodicean Adventism returned to the methodology of apostate Protestantism to discard the message of Moses that had been delivered by Elijah. In 742 BC, Isaiah confronted the wicked king of Judah at the end of the conduit of the upper pool, by the fuller’s field, and he brought his son with him when he did. His son’s name was a sign, and when the prophet from Judah confronted king Jeroboam, he also gave him a sign.

I historien om den ugudelige kong Akas (angitt som 742 f.Kr. ved Jesajas profeti) innførte Jerusalems leder hedenskapets (katolisismens) tilbedelse i Guds menighet, slik laodikeisk adventisme vendte tilbake til den frafalne protestantismens metodikk for å forkaste Moses’ budskap, som var blitt overbrakt av Elia. I 742 f.Kr. konfronterte Jesaja den ugudelige kongen av Juda ved enden av den øvre dammens vannledning, ved valkerens mark, og han tok sin sønn med seg da han gjorde det. Hans sønns navn var et tegn, og da profeten fra Juda konfronterte kong Jeroboam, ga han ham også et tegn.

> Behold, I and the children whom the Lord hath given me are for signs and for wonders in Israel from the Lord of hosts, which dwelleth in mount Zion. Isaiah 8:18.

> Se, jeg og de barn Herren har gitt meg, er til tegn og til under i Israel fra hærskarenes Herre, som bor på Sions berg. Jesaja 8:18.

The name of Isaiah’s son “Shearjashub,” means “a remnant shall return.” Those that “return” who make up the remnant, are those who wait for the Lord during the tarrying time.

Navnet på Jesajas sønn, «Sjear-Jasjub», betyr «en rest skal vende tilbake». De som «vender tilbake» og utgjør resten, er de som venter på Herren i ventetiden.

> And I will wait upon the Lord, that hideth his face from the house of Jacob, and I will look for him. Behold, I and the children whom the Lord hath given me are for signs and for wonders in Israel from the Lord of hosts, which dwelleth in mount Zion. Isaiah 8:17, 18.

> Og jeg vil vente på Herren, som skjuler sitt ansikt for Jakobs hus, og jeg vil sette mitt håp til ham. Se, jeg og de barn Herren har gitt meg, er til tegn og undergjerninger i Israel fra hærskarenes Herre, som bor på Sions berg. Jesaja 8:17, 18.

When Isaiah interacts with wicked king Ahaz in 742 BC, he represents those who have “waited,” for all the prophets are speaking of the last days, and those who “wait” in the last days are those who have suffered the first disappointment. Jeremiah thought God had lied, and withheld the rain, and Isaiah thinks God has hidden “his face from the house of Jacob,” but Isaiah determines that he will wait, and look for the Lord, which represents the “wise” during the tarrying time of the vision. Those that did return and separate the precious from the vile, who were to become God’s mouthpiece were sealed, and therefore contrasted with those who receive the mark of the beast.

Når Jesaja samhandler med den ugudelige kong Akas i 742 f.Kr., representerer han dem som har «ventet», for alle profetene taler om de siste dager, og de som «venter» i de siste dager, er dem som har lidd den første skuffelsen. Jeremia mente at Gud hadde løyet og holdt regnet tilbake, og Jesaja mener at Gud har skjult «sitt ansikt for Jakobs hus», men Jesaja bestemmer seg for at han vil vente på og se etter Herren, noe som representerer de «vise» i synets ventetid. De som faktisk vendte tilbake og skilte det kostelige fra det usle, og som skulle bli Guds talerør, ble beseglet, og står derfor i kontrast til dem som mottar dyrets merke.

> And many among them shall stumble, and fall, and be broken, and be snared, and be taken. Bind up the testimony, seal the law among my disciples. And I will wait upon the Lord, that hideth his face from the house of Jacob, and I will look for him. Behold, I and the children whom the Lord hath given me are for signs and for wonders in Israel from the Lord of hosts, which dwelleth in mount Zion. And when they shall say unto you, Seek unto them that have familiar spirits, and unto wizards that peep, and that mutter: should not a people seek unto their God? for the living to the dead? To the law and to the testimony: if they speak not according to this word, it is because there is no light in them. Isaiah 8:16–20.

> Og mange iblant dem skal snuble og falle og bli knust og bli fanget i snaren og bli tatt. Bind vitnesbyrdet sammen, forsegl loven blant mine disipler. Og jeg vil vente på Herren, han som skjuler sitt ansikt for Jakobs hus, og jeg vil håpe på ham. Se, jeg og de barn som Herren har gitt meg, er til tegn og til under i Israel fra hærskarenes Herre, han som bor på Sions berg. Og når de sier til dere: Søk råd hos dem som har gjenferdsånder, og hos spåmenn som hvisker og mumler — skal ikke et folk søke hos sin Gud? Skal en søke de døde for de levende? Til loven og til vitnesbyrdet! Hvis de ikke taler i samsvar med dette ord, er det fordi det ikke er noe lys i dem. Jesaja 8:16–20.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> “These are not the words of Sister White, but the words of the Lord, and His messenger has given them to me to give to you. God calls upon you to no longer work at cross purposes with Him. Much instruction was given in regard to men claiming to be Christian when they are revealing the attributes of Satan, counteracting in spirit, word, and action the advancement of truth, and are surely following the path where Satan is leading them. In their hardness of heart they have grasped authority which in no way belongs to them, and which they should not exercise. Saith the great Teacher, ‘I will overturn, overturn, overturn.’ Men say in Battle Creek, ‘The temple of the Lord, the temple of the Lord are we’ but they are using common fire. Their hearts are not softened and subdued by the grace of God.” Manuscript Releases, volume 13, 222.

> «Dette er ikke søster Whites ord, men Herrens ord, og Hans budbærer har gitt dem til meg for at jeg skal gi dem til dere. Gud kaller dere til ikke lenger å arbeide på tvers av Hans hensikter. Mye undervisning ble gitt med hensyn til menn som gjør krav på å være kristne, mens de åpenbarer Satans egenskaper, motarbeider i ånd, ord og handling sannhetens fremgang, og visselig følger den vei hvor Satan leder dem. I sitt hjertes hardhet har de tilranet seg en myndighet som på ingen måte tilhører dem, og som de ikke burde utøve. Den store Lærer sier: ‘Jeg vil omstyrte, omstyrte, omstyrte.’ Mennesker sier i Battle Creek: ‘Herrens tempel, Herrens tempel er vi,’ men de bruker vanlig ild. Deres hjerter er ikke myknet og underlagt ved Guds nåde.» Manuscript Releases, bind 13, 222.

Back to Articles