Article

# The Book of Daniel - Number Fifty

Daniels bok – nummer femti

Unlocking the Prophetic Mysteries of Daniel 8: Palmoni’s Revelation

Å låse opp de profetiske mysteriene i Daniel 8: Palmonis åpenbaring

Author

Jeff Pippenger

Published

January 14, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In Daniel chapter eight, Daniel is given a vision of the kingdoms of Bible prophecy, and thereafter he hears a heavenly dialogue represented by a question and an answer.

I Daniel kapittel åtte får Daniel et syn av rikene i Bibelens profetier, og deretter hører han en himmelsk samtale fremstilt ved et spørsmål og et svar.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? And he said unto me, Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed. Daniel 8:13, 14.

> Da hørte jeg en hellig tale, og en annen hellig sa til den som talte: Hvor lenge gjelder synet om det stadige offer og ødeleggelsens overtredelse, så både helligdommen og hæren blir gitt til å trampes ned? Og han sa til meg: Inntil to tusen og tre hundre dager; da skal helligdommen bli renset. Daniel 8:13, 14.

The first twelve verses represent the vision, and verses thirteen and fourteen identify another vision. As with the two different Hebrew words that are both translated as “take away,” and the two different Hebrew words that are both translated as “sanctuary,” in Daniel chapter eight there are also two different Hebrew words, that are both translated as “vision.”

De første tolv versene representerer synet, og versene tretten og fjorten angir et annet syn. Som med de to forskjellige hebraiske ordene som begge blir oversatt med «ta bort», og de to forskjellige hebraiske ordene som begge blir oversatt med «helligdom», finnes det i Daniel kapittel åtte også to forskjellige hebraiske ord som begge blir oversatt med «syn».

When it comes to the two words translated as “take away,” the theologians of Adventism argue that the words should both be understood to mean “remove.” When it comes to the two words translated as “sanctuary,” the theologians of Adventism argue that the words should both be understood to mean “God’s sanctuary”, and when it comes to the two words translated as “vision,” the theologians of Adventism, once again, gloss over the distinctions between the two words. The distinction was important enough to Daniel, that he purposely used two very different Hebrew words, so we should identify and uphold the distinction. The word “vision,” in verse thirteen is the Hebrew word “chazon,” and it means a dream, revelation, or oracle—a vision.

Når det gjelder de to ordene som er oversatt med «ta bort», hevder adventismens teologer at begge ordene bør forstås i betydningen «fjerne». Når det gjelder de to ordene som er oversatt med «helligdom», hevder adventismens teologer at begge ordene bør forstås som «Guds helligdom», og når det gjelder de to ordene som er oversatt med «syn», utvisker adventismens teologer, nok en gang, forskjellene mellom de to ordene. Distinksjonen var viktig nok for Daniel til at han med hensikt brukte to svært forskjellige hebraiske ord, så vi bør identifisere og opprettholde forskjellen. Ordet «syn» i vers tretten er det hebraiske ordet «chazon», og det betyr en drøm, åpenbaring eller gudsord—et syn.

The word “vision,” occurs ten times in Daniel chapter eight, but it represents two different Hebrew words. “Chazon,” that is located in verse thirteen, is also found in verse one, then twice in verse two, of course verse thirteen, and one time in verses fifteen, seventeen and twenty-six. Seven of the ten times the word “vision” occurs in Daniel chapter eight, it is the word “chazon,” simply meaning “a vision”.

Ordet «syn» forekommer ti ganger i Daniel kapittel åtte, men det representerer to forskjellige hebraiske ord. «Chazon», som står i vers tretten, finnes også i vers én, deretter to ganger i vers to, naturligvis i vers tretten, og én gang i versene femten, sytten og tjueseks. Sju av de ti gangene ordet «syn» forekommer i Daniel kapittel åtte, er det ordet «chazon», som ganske enkelt betyr «et syn».

The other three times the word “vision” occurs in Daniel chapter eight, it is the Hebrew word “mareh,” meaning a view; or an appearance. In chapter eight, the Hebrew word “mareh,” is also translated one time not as “vision,” but as “appearance,” thus identifying more perfectly the meaning of the word. Why did Daniel use two different Hebrew words, that are so close in meaning that the translators would treat them as the same word? Does it matter?

De tre andre gangene ordet «syn» forekommer i Daniels bok, kapittel åtte, er det det hebraiske ordet «mareh», som betyr et syn; eller en tilsynekomst. I kapittel åtte blir det hebraiske ordet «mareh» også oversatt én gang ikke som «syn», men som «tilsynekomst», og slik identifiseres ordets betydning enda mer fullkomment. Hvorfor brukte Daniel to forskjellige hebraiske ord som ligger så nær hverandre i betydning at oversetterne ville behandle dem som det samme ordet? Har det noen betydning?

> “Every principle in the word of God has its place, every fact its bearing. And the complete structure, in design and execution, bears testimony to its Author. Such a structure no mind but that of the Infinite could conceive or fashion.” Education, 123.

> «Hvert prinsipp i Guds ord har sin plass, hvert faktum sin betydning. Og hele strukturen, både i plan og utførelse, vitner om sin Opphavsmann. En slik struktur kunne intet annet sinn enn den Uendeliges tenke ut eller utforme.» Education, 123.

The answer to the second question is Yes, that it really does matter why Daniel made the distinction, so it therefore becomes the responsibility of the student of prophecy to seek to understand the first question, which asks why Daniel made the distinction. The distinctions he made concerning the word translated as “sanctuary,” and the word translated as “take away,” have eternal consequences, so why would anyone expect less of an importance with the word translated as “vision?” “Every fact” has “its bearing” “in the word of God,” and impacts the prophetic “structure,” and the fulfillment of the prophecy when it is “executed.”

Svaret på det andre spørsmålet er ja, at det virkelig har betydning hvorfor Daniel gjorde denne sondringen, og derfor blir det den profetistuderendes ansvar å søke å forstå det første spørsmålet, som spør hvorfor Daniel gjorde sondringen. De sondringer han gjorde med hensyn til ordet oversatt med «helligdom», og ordet oversatt med «ta bort», har evige konsekvenser, så hvorfor skulle noen vente mindre betydning når det gjelder ordet oversatt med «syn»? «Hvert faktum» har «sin betydning» «i Guds ord», og påvirker den profetiske «struktur» og oppfyllelsen av profetien når den blir «iverksatt».

As we begin to consider the word “vision,” in chapter eight, a “fact” that has “bearing” on Daniel’s testimony, is who it was that answered the question of Daniel eight, verse thirteen with, “Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed.”

Når vi begynner å betrakte ordet «syn» i kapittel åtte, er et «faktum» som har «betydning» for Daniels vitnesbyrd, hvem det var som besvarte spørsmålet i Daniel åtte, vers tretten, med ordene: «Inntil to tusen og tre hundre dager; deretter skal helligdommen bli renset.»

There are four facts that have a direct “bearing” upon Daniel chapter eight, which I intend to address. One is that the vision of the Ulai River has been identified as a prophecy for the last days, and it is also the symbol of the “knowledge” of the book of Daniel which was “unsealed” at the “time of the end” in 1798.

Det finnes fire kjensgjerninger som har direkte «betydning» for Daniel kapittel åtte, og som jeg har til hensikt å behandle. Den ene er at synet ved elven Ulai er blitt identifisert som en profeti for de siste dager, og det er også symbolet på «kunnskapen» i Daniels bok som ble «åpnet» ved «endens tid» i 1798.

> “There is need of a much closer study of the Word of God. Especially should Daniel and the Revelation have attention as never before in the history of our work. We may have less to say in some lines, in regard to the Roman power and the papacy, but we should call attention to what the prophets and the apostles have written under the inspiration of the Spirit of God. The Holy Spirit has so shaped matters, both in the giving of the prophecy, and in the events portrayed, as to teach that the human agent is to be kept out of sight, hid in Christ, and the Lord God of heaven and His law are to be exalted.

> «Det er behov for et langt nærmere studium av Guds Ord. Særlig bør Daniel og Åpenbaringen vies oppmerksomhet som aldri før i vårt verks historie. Vi kan ha mindre å si på enkelte områder når det gjelder den romerske makt og pavedømmet, men vi bør henlede oppmerksomheten på det som profetene og apostlene har skrevet under inspirasjon av Guds Ånd. Den Hellige Ånd har i sin visdom formet forholdene, både i meddelelsen av profetien og i de begivenheter som er fremstilt, slik at det skal lære at det menneskelige redskap må holdes ute av syne, skjult i Kristus, og at himmelens Herre Gud og Hans lov skal opphøyes.»

> “Read the book of Daniel. Call up, point by point, the history of the kingdoms there represented. Behold statesmen, councils, powerful armies, and see how God wrought to abase the pride of men, and lay human glory in the dust. God alone is represented as great. In the vision of the prophet He is seen casting down one mighty ruler and setting up another. He is revealed as the monarch of the universe, about to set up His everlasting kingdom—the Ancient of days, the living God, the Source of all wisdom, the Ruler of the present, the Revealer of the future. Read and understand how poor, how frail, how short-lived, how erring, how guilty, is man in lifting up his soul unto vanity.

> «Les Daniels bok. Gå punkt for punkt gjennom historien om de rikene som der er framstilt. Se statsmenn, råd, mektige hærer, og se hvordan Gud virket for å ydmyke menneskers stolthet og legge menneskelig herlighet i støvet. Gud alene fremstilles som stor. I profetens syn sees Han styrte én mektig hersker og oppreise en annen. Han åpenbares som universets monark, i ferd med å opprette sitt evige rike – Den gamle av dager, den levende Gud, kilden til all visdom, herskeren over nåtiden, åpenbareren av framtiden. Les og forstå hvor fattig, hvor skrøpelig, hvor kortlivet, hvor villfarende, hvor skyldig mennesket er når det opphøyer sin sjel til tomhet.»

> “The Holy Spirit through Isaiah points us to God, the living God, as the chief object of attention—to God as revealed in Christ. ‘Unto us a child is born, unto us a son is given: and the government shall be upon His shoulder: and His name shall be called Wonderful, Counsellor, The mighty God, The everlasting Father, The Prince of Peace’ [Isaiah 9:6].

> Den Hellige Ånd peker oss gjennom Jesaja hen til Gud, den levende Gud, som det fremste gjenstand for vår oppmerksomhet—til Gud slik han er åpenbart i Kristus. «For et barn er oss født, en sønn er oss gitt; og herredømmet skal være på hans skulder; og hans navn skal kalles Underfull, Rådgiver, Veldig Gud, Evig Far, Fredsfyrste» [Jesaja 9:6].

> “The light that Daniel received direct from God was given especially for these last days. The visions he saw by the banks of the Ulai and the Hiddekel, the great rivers of Shinar, are now in process of fulfillment, and all the events foretold will soon have come to pass.

> «Det lyset som Daniel mottok direkte fra Gud, ble gitt særlig for disse siste dager. De synene han så ved breddene av Ulai og Hiddekel, de store elvene i Sinear, er nå i ferd med å bli oppfylt, og alle de begivenheter som er forutsagt, vil snart ha kommet til oppfyllelse.

> “Consider the circumstances of the Jewish nation when the prophecies of Daniel were given. The Israelites were in captivity, their temple had been destroyed, their temple service suspended. Their religion had centered in the ceremonies of the sacrificial system. They had made the outward forms all-important, while they had lost the spirit of true worship. Their services were corrupted with the traditions and practices of heathenism, and in the performance of the sacrificial rites they did not look beyond the shadow to the substance. They did not discern Christ, the true offering for the sins of men. The Lord wrought to bring the people into captivity, and to suspend the services in the temple, in order that the outward ceremonies might not become the sum total of their religion. Their principles and practices must be purged from heathenism. The ritual service ceased in order that heart service might be revived. The outward glory was removed that the spiritual might be revealed.

> «Betrakt omstendighetene for den jødiske nasjon da Daniels profetier ble gitt. Israelittene var i fangenskap, deres tempel var blitt ødelagt, deres tempeltjeneste innstilt. Deres religion hadde hatt sitt sentrum i offersystemets seremonier. De hadde gjort de ytre former til det altavgjørende, mens de hadde mistet den sanne tilbedelsens ånd. Deres gudstjenester var blitt fordervet av hedenskapets tradisjoner og skikker, og i utøvelsen av offerritene så de ikke forbi skyggen til virkeligheten. De erkjente ikke Kristus, det sanne offer for menneskenes synder. Herren virket for å føre folket i fangenskap og for å stanse tjenestene i templet, for at de ytre seremoniene ikke skulle bli summen av deres religion. Deres prinsipper og skikker måtte renses for hedenskap. Den rituelle tjenesten opphørte for at hjertets tjeneste kunne bli gjenopplivet. Den ytre herlighet ble tatt bort for at det åndelige kunne bli åpenbart.»

> “In the land of their captivity, as the people turned unto the Lord with repentance, He manifested Himself unto them. They lacked the outward representation of His presence; but the bright beams of the Sun of Righteousness shone into their minds and hearts. When they called unto God in their humiliation and distress, visions were given to His prophets which unfolded the events of the future—the overthrow of the oppressors of God’s people, the coming of the Redeemer, and the establishment of the everlasting kingdom.” Manuscript Releases, volume 16, 333–335.

> «I landet hvor de var holdt i fangenskap, da folket vendte seg til Herren med omvendelse, åpenbarte Han seg for dem. De manglet den ytre fremstillingen av Hans nærvær; men de klare strålene fra Rettferdighetens Sol skinte inn i deres sinn og hjerter. Når de i sin ydmykelse og nød ropte til Gud, ble syner gitt til Hans profeter, syner som åpenbarte fremtidens begivenheter — omstyrtelsen av undertrykkerne av Guds folk, Forløserens komme og opprettelsen av det evige rike.» Manuscript Releases, bind 16, 333–335.

The “fact” that the vision of the Ulai River was given for the last days demands that a student of prophecy makes the effort to understand what it has foretold of the events represented in the vision. The prophetic “matters” associated with the vision of the Ulai River were “shaped” by the “Holy Spirit” “both in the giving of the prophecy, and in the events portrayed.” What was happening with a prophet when they receive a vision, as well as the events of prophecy the prophet identifies are to be studied, with the knowledge that both are a prophetic representation of what will be fulfilled in the last days. The previous passage emphasizes that we should recognize that Daniel was in the captivity of the “seven times.”

Det «faktum» at synet ved elven Ulai ble gitt for de siste dager, krever at en profetistudent gjør en innsats for å forstå hva det har forutsagt om de hendelser som er fremstilt i synet. De profetiske «forhold» som er knyttet til synet ved elven Ulai, ble «utformet» av «Den Hellige Ånd» «både i profetiens meddelelse og i de hendelser som er fremstilt». Det som skjedde med en profet når vedkommende mottar et syn, så vel som de profetiske hendelser profeten identifiserer, skal studeres med vissheten om at begge er en profetisk fremstilling av det som skal bli oppfylt i de siste dager. Det foregående avsnitt understreker at vi bør erkjenne at Daniel var i fangenskapet under de «sju tider».

Daniel represents those who recognize their captivity at the conclusion of the three-and-a-half days of Revelation eleven, who then turn to the Lord with repentance, fulfill the Leviticus twenty-six prayer, separate the precious from the vile, and then the Lord fulfills his promise to gather those who have been scattered, as he manifests Himself unto them. Their “chief object of attention,” then is “God as revealed in Christ.”

Daniel representerer dem som erkjenner sitt fangenskap ved avslutningen av de tre og en halv dagene i Åpenbaringen elleve, som deretter vender seg til Herren med omvendelse, oppfyller bønnen i Tredje Mosebok tjueseks, skiller det dyrebare fra det usle, og deretter oppfyller Herren sitt løfte om å samle dem som har vært spredt, idet han åpenbarer seg for dem. Deres «fremste gjenstand for oppmerksomhet» er da «Gud slik han er åpenbart i Kristus».

The “bearing” of the vision of the Ulai River, and how it contributes to the “structure” of the prophetic message which was “designed” by Christ, is the first “fact” we have briefly considered, and the passage cited identifies that our chief object should be the revelation of God, as “revealed in Christ.” In Daniel chapter eight, Christ is not presented as He was by Isaiah, when Isaiah identified that Christ’s “name shall be called Wonderful, Counsellor, The mighty God, The everlasting Father, The Prince of Peace.” In Daniel chapter eight, God is revealed in Christ as Palmoni, meaning the Wonderful Numberer, or the Numberer of Secrets.

«Betydningen» av synet ved Ulai-elven, og hvordan det bidrar til «strukturen» i det profetiske budskap som ble «utformet» av Kristus, er det første «faktum» vi kort har betraktet, og det anførte avsnittet fastslår at vårt fremste mål bør være åpenbaringen av Gud, slik den er «åpenbart i Kristus». I Daniel kapittel åtte blir Kristus ikke fremstilt slik Han ble av Jesaja, da Jesaja påviste at Kristi «navn skal kalles Underfull, Rådgiver, Veldig Gud, Evig Fader, Fredsfyrste». I Daniel kapittel åtte blir Gud åpenbart i Kristus som Palmoni, som betyr den Underfulle Teller, eller Hemmelighetenes Teller.

That “fact” demands that the “bearing” of the name “Palmoni” must be sought for, along with how that name contributes to the “structure” and “design” of the prophecy. A third “fact” in Daniel chapter eight, that should be recognized, is that it is in that chapter that the central doctrinal pillar of the Millerite movement is set forth. Miller’s brightest jewel was found in verse fourteen, and we should seek to understand the “bearing” that “fact” has upon the vision of the Ulai River, that is now in the process of fulfillment.

Dette «faktum» krever at betydningen av navnet «Palmoni» må etterspores, sammen med hvordan dette navnet bidrar til profetiens «struktur» og «utforming». Et tredje «faktum» i Daniels bok, kapittel åtte, som bør erkjennes, er at det er i dette kapitlet den sentrale læremessige søylen i millerittbevegelsen blir fremsatt. Millers klareste juvel ble funnet i vers fjorten, og vi bør søke å forstå hvilken «betydning» dette «faktum» har for synet ved Ulai-elven, som nå er i ferd med å bli oppfylt.

In Miller’s dream, when the casket was placed upon the table in the center of his room, it shone with the brightness of the sun, but in the last days the casket is larger and shines ten times brighter than it shone when initially placed upon Miller’s table. What is it about the vision of the Ulai River, that includes the central pillar to the Millerite movement, that increases the light of that doctrine by ten times in the last days? What is revealed in the last days that was not revealed at the time of the end in 1798? What are “the events” of the vision of the Ulai River, which Sister White says “are now in the process of fulfillment?”

I Millers drøm, da skrinet ble satt på bordet midt i rommet hans, skinte det med solens glans; men i de siste dager er skrinet større og skinner ti ganger klarere enn det skinte da det først ble satt på Millers bord. Hva er det ved synet om elven Ulai, som innbefatter den sentrale søyle i millerittbevegelsen, som i de siste dager øker lyset over den læren ti ganger? Hva blir åpenbart i de siste dager som ikke ble åpenbart ved endetiden i 1798? Hva er «begivenhetene» i synet om elven Ulai, som søster White sier «nå er i ferd med å oppfylles»?

If we candidly bring these first three facts together (the vision of the Ulai, Christ revealed as Palmoni and the central doctrinal pillar), we should be willing to accept a simple premise that will impact our study of the vision of the Ulai River. Those combined facts inform those who wish to see that the message that was unsealed in 1798 was a message that was “hung upon time.” Without the element of predictive time prophecy Miller’s message would not have existed.

Dersom vi oppriktig sammenholder disse tre første kjensgjerningene (synet ved Ulai, Kristus åpenbart som Palmoni og den sentrale læremessige søyle), bør vi være villige til å godta en enkel forutsetning som vil få betydning for vårt studium av synet ved Ulai-elven. Disse samlede kjensgjerningene viser dem som ønsker å se, at budskapet som ble avforseglet i 1798, var et budskap som var «opphengt på tid». Uten den forutsigende tidsprofetiens element ville Millers budskap ikke ha eksistert.

The fourth “fact” that has bearing on this chapter is that the Millerites presented a message based upon prophetic time. To emphasize this fact, God was revealed in Christ, in verse thirteen and fourteen as the Wonderful Numberer (Palmoni). The idea that the vision consisted of only identifying October 22, 1844, as the conclusion of the twenty-three hundred days of verse fourteen, is to throw cold water on the revelation of God being revealed through Christ as Palmoni.

Det fjerde «faktum» som har betydning for dette kapitlet, er at millerittene frembar et budskap basert på profetisk tid. For å understreke dette faktum ble Gud åpenbart i Kristus, i vers tretten og fjorten, som den Underfulle Tallfester (Palmoni). Forestillingen om at synet bare besto i å identifisere 22. oktober 1844 som avslutningen på de to tusen tre hundre dager i vers fjorten, er å øse kaldt vann på åpenbaringen av Gud som blir åpenbart gjennom Kristus som Palmoni.

The theologians of Adventism have diligently worked to bury the significance of the question of verse thirteen of Daniel chapter eight in order to produce the flavor in their dish of fables, that they have determined will keep the unlearned with the itching ears, from being concerned about the truths connected with the central pillar of Adventism.

Adventismens teologer har iherdig arbeidet for å begrave betydningen av spørsmålet i det trettende verset i Daniels åttende kapittel, for å frembringe den smak i sin eventyrrett som de har bestemt skal hindre de ulærde med kløende ører fra å bli opptatt av sannhetene knyttet til Adventismens sentrale søyle.

> “The scripture which above all others had been both the foundation and central pillar of the Advent faith was the declaration, ‘Unto two thousand and three hundred days; then shall the sanctuary be cleansed.’ [Daniel 8:14.] These had been familiar words to all believers in the Lord’s soon coming. By the lips of thousands was this prophecy repeated as the watchword of their faith. All felt that upon the events therein foretold depended their brightest expectations and most cherished hopes. These prophetic days had been shown to terminate in the autumn of 1844. In common with the rest of the Christian world, Adventists then held that the earth, or some portion of it, was the sanctuary. They understood that the cleansing of the sanctuary was the purification of the earth by the fires of the last great day, and that this would take place at the second advent. Hence the conclusion that Christ would return to the earth in 1844.

> «Det skriftsted som mer enn noe annet hadde vært både grunnvollen og den sentrale søylen i adventtroen, var erklæringen: «Inntil to tusen og tre hundre aftener og morgener; så skal helligdommen bli renset.» [Daniel 8:14.] Dette var velkjente ord for alle som trodde på Herrens snare gjenkomst. Fra tuseners lepper ble denne profetien gjentatt som deres tros løsen. Alle følte at av de begivenheter som der var forutsagt, avhang deres lyseste forventninger og mest kjære håp. Det var blitt påvist at disse profetiske dagene ville ende høsten 1844. I likhet med resten av den kristne verden holdt adventistene den gang fast ved at jorden, eller en del av den, var helligdommen. De forstod at renselsen av helligdommen var jordens renselse ved den siste store dags ild, og at dette ville finne sted ved det annet komme. Derav fulgte den slutning at Kristus ville vende tilbake til jorden i 1844.»

> “But the appointed time had passed, and the Lord had not appeared. The believers knew that God’s Word could not fail; their interpretation of the prophecy must be at fault; but where was the mistake? Many rashly cut the knot of difficulty by denying that the 2300 days ended in 1844. No reason could be given for this, except that Christ had not come at the time they expected him. They argued that if the prophetic days had ended in 1844, Christ would then have returned to cleanse the sanctuary by the purification of the earth by fire; and that since he had not come, the days could not have ended.

> «Men den fastsatte tiden var gått, og Herren hadde ikke åpenbart seg. De troende visste at Guds Ord ikke kunne slå feil; deres tolkning av profetien måtte være feilaktig; men hvor lå feilen? Mange hogg overilet gjennom vanskelighetens knute ved å benekte at de 2300 dagene endte i 1844. Det kunne ikke gis noen grunn for dette, bortsett fra at Kristus ikke var kommet på den tiden de ventet ham. De hevdet at dersom de profetiske dagene hadde endt i 1844, ville Kristus da ha vendt tilbake for å rense helligdommen ved jordens renselse med ild; og siden han ikke var kommet, kunne dagene ikke ha endt.»

> “To accept this conclusion was to renounce the former reckoning of the prophetic periods. The 2300 days had been found to begin when the commandment of Artaxerxes for the restoration and building of Jerusalem went into effect, in the autumn of B. C. 457. Taking this as the starting-point, there was perfect harmony in the application of all the events foretold in the explanation of that period in Daniel 9:25–27. Sixty-nine weeks, the first 483 of the 2300 years, were to reach to the Messiah, the Anointed One; and Christ’s baptism and anointing by the Holy Spirit, A. D. 27, exactly fulfilled the specification. In the midst of the seventieth week, Messiah was to be cut off. Three and a half years after his baptism, Christ was crucified, in the spring of A. D. 31. The seventy weeks, or 490 years, were to pertain especially to the Jews. At the expiration of this period, the nation sealed its rejection of Christ by the persecution of his disciples, and the apostles turned to the Gentiles, A. D. 34. The first 490 years of the 2300 having then ended, 1810 years would remain. From A. D. 34, 1810 years extend to 1844. ‘Then,’ said the angel, ‘shall the sanctuary be cleansed.’ All the preceding specifications of the prophecy had been unquestionably fulfilled at the time appointed. With this reckoning, all was clear and harmonious, except that it was not seen that any event answering to the cleansing of the sanctuary had taken place in 1844. To deny that the days ended at that time was to involve the whole question in confusion, and to renounce positions which had been established by unmistakable fulfillments of prophecy.

> «Å godta denne konklusjonen var å gi avkall på den tidligere beregningen av de profetiske tidsperiodene. De 2300 dagene var blitt funnet å begynne da Artaxerxes’ befaling om Jerusalems gjenopprettelse og oppbyggelse trådte i kraft, om høsten 457 f.Kr. Når dette ble tatt som utgangspunkt, var det fullkommen harmoni i anvendelsen av alle de begivenheter som var forutsagt i forklaringen av denne perioden i Daniel 9:25–27. Sekstini uker, de første 483 av de 2300 årene, skulle nå frem til Messias, den Salvede; og Kristi dåp og salvelse ved Den Hellige Ånd, år 27 e.Kr., oppfylte nøyaktig denne angivelsen. Midt i den syttiende uken skulle Messias utryddes. Tre og et halvt år etter sin dåp ble Kristus korsfestet, våren 31 e.Kr. De sytti ukene, eller 490 år, skulle særlig gjelde jødene. Ved utløpet av denne perioden beseglet nasjonen sin forkastelse av Kristus ved forfølgelsen av hans disipler, og apostlene vendte seg til hedningene, år 34 e.Kr. Da de første 490 årene av de 2300 således var avsluttet, gjensto 1810 år. Fra 34 e.Kr. strekker 1810 år seg til 1844. ‘Da,’ sa engelen, ‘skal helligdommen renses.’ Alle de foregående angivelser i profetien var uten tvil blitt oppfylt til den fastsatte tid. Med denne beregningen var alt klart og harmonisk, bortsett fra at det ikke ble sett at noen begivenhet som svarte til renselsen av helligdommen, hadde funnet sted i 1844. Å benekte at dagene endte på den tid, var å innvikle hele spørsmålet i forvirring og å gi avkall på standpunkter som var blitt fastslått ved umiskjennelige profetioppfyllelser.»

> “But God had led his people in the great Advent movement; his power and glory had attended the work, and he would not permit it to end in darkness and disappointment, to be reproached as a false and fanatical excitement. He would not leave his word involved in doubt and uncertainty. Though many abandoned their former reckoning of the prophetic periods, and denied the correctness of the movement based thereon, others were unwilling to renounce points of faith and experience that were sustained by the Scriptures and by the witness of the Spirit of God. They believed that they had adopted sound principles of interpretation in their study of the prophecies, and that it was their duty to hold fast the truths already gained, and to continue the same course of Biblical research. With earnest prayer they reviewed their position, and studied the Scriptures to discover their mistake. As they could see no error in their reckoning of the prophetic periods, they were led to examine more closely the subject of the sanctuary.” The Great Controversy, 409, 410.

> «Men Gud hadde ledet sitt folk i den store adventbevegelsen; hans kraft og herlighet hadde ledsaget verket, og han ville ikke tillate at det endte i mørke og skuffelse, slik at det ble vanæret som en falsk og fanatisk opphisselse. Han ville ikke la sitt ord være innhyllet i tvil og usikkerhet. Selv om mange oppga sin tidligere beregning av de profetiske tidsperiodene og benektet riktigheten av den bevegelsen som bygde på denne, var andre uvillige til å gi avkall på tros- og erfaringens punkter som ble støttet av Skriften og av vitnesbyrdet fra Guds Ånd. De trodde at de hadde lagt til grunn sunne fortolkningsprinsipper i sitt studium av profetiene, og at det var deres plikt å holde fast ved de sannhetene de allerede hadde vunnet, og å fortsette den samme bane i bibelsk forskning. Med inderlig bønn gjennomgikk de sin stilling på nytt og gransket Skriften for å oppdage sin feil. Da de ikke kunne se noen feil i sin beregning av de profetiske tidsperiodene, ble de ledet til å undersøke emnet om helligdommen nærmere.» The Great Controversy, 409, 410.

We have been informed by Sister White, in the same passage where the vision of the Ulai River is identified, that there “is need of a much closer study of the Word of God.” The theologians will present the subject of “prophetic periods” in the previous passage from The Great Controversy, as if the “prophetic periods” Sister White is limiting her commentary to, is the five prophecies that are represented within the twenty-three hundred year prophecy. After all, they claim, four of those prophecies are specifically addressed in the passage. But a “much closer study” of the subject demonstrates that the term “prophetic periods” in the plural, in Sister White’s writings more accurately refers to the two prophecies that were to be fulfilled on October 22, 1844.

Vi er blitt informert av søster White, i det samme avsnittet hvor synet ved Ulai-elven blir identifisert, om at det «er behov for en langt grundigere studie av Guds ord». Teologene vil fremstille emnet «profetiske tidsperioder» i det foregående avsnittet fra The Great Controversy som om de «profetiske tidsperioder» søster White begrenser sin kommentar til, er de fem profetiene som er representert innenfor profetien om de to tusen tre hundre år. Tross alt, hevder de, blir fire av disse profetiene særskilt omtalt i avsnittet. Men en «langt grundigere studie» av emnet viser at uttrykket «profetiske tidsperioder» i flertall, i søster Whites skrifter, mer presist viser til de to profetiene som skulle oppfylles den 22. oktober 1844.

There are five specific time prophecies that Gabriel identified for Daniel that are part of the twenty-three hundred years. The first identifies forty-nine years, when the “streets and walls would be built in troublous times.” The second was Christ’s baptism after four hundred and eighty-three years from the starting point of 457 BC. The third was His crucifixion, the fourth identified when the gospel would go to the Gentiles at the end of the four hundred and ninety-years that were set apart especially for the Jewish nation, and the fifth, and only the fifth, time prophecy, ended on October 22, 1844. The previous four time prophecies ended well before 1844. So, what does Sister White actually mean when she uses the expression “prophetic periods” in the plural, that were to end in 1844?

Det finnes fem bestemte tidsprofetier som Gabriel utpekte for Daniel, og som er en del av de to tusen tre hundre år. Den første angir førtini år, da «gater og murer skulle bygges opp igjen i trengselens tider». Den andre var Kristi dåp etter fire hundre og åttitre år fra utgangspunktet i 457 f.Kr. Den tredje var hans korsfestelse; den fjerde angav når evangeliet skulle gå til hedningene ved slutten av de fire hundre og nitti år som var utskilt særlig for den jødiske nasjon; og den femte, og bare den femte, tidsprofetien endte den 22. oktober 1844. De foregående fire tidsprofetiene endte lenge før 1844. Hva mener så egentlig Søster White når hun bruker uttrykket «profetiske perioder» i flertall, som skulle ende i 1844?

Addressing the first disappointment of the Millerites she identifies the answer to that question:

I forbindelse med den første skuffelsen blant millerittene identifiserer hun svaret på dette spørsmålet:

> “I saw the people of God joyful in expectation, looking for their Lord. But God designed to prove them. His hand covered a mistake in the reckoning of the prophetic periods. Those who were looking for their Lord did not discover this mistake, and the most learned men who opposed the time also failed to see it. God designed that His people should meet with a disappointment. The time passed, and those who had looked with joyful expectation for their Saviour were sad and disheartened, while those who had not loved the appearing of Jesus, but embraced the message through fear, were pleased that He did not come at the time of expectation. Their profession had not affected the heart and purified the life. The passing of the time was well calculated to reveal such hearts. They were the first to turn and ridicule the sorrowful, disappointed ones who really loved the appearing of their Saviour. I saw the wisdom of God in proving His people and giving them a searching test to discover those who would shrink and turn back in the hour of trial.

> «Jeg så Guds folk glade i forventning, mens de så fram til sin Herre. Men Gud hadde til hensikt å prøve dem. Hans hånd skjulte en feil i beregningen av de profetiske tidene. De som så fram til sin Herre, oppdaget ikke denne feilen, og heller ikke de mest lærde menn som motsatte seg tidspunktet, så den. Gud hadde til hensikt at Hans folk skulle møte en skuffelse. Tiden gikk, og de som med glad forventning hadde sett fram til sin Frelser, ble bedrøvet og motløse, mens de som ikke hadde elsket Jesu åpenbarelse, men hadde tatt imot budskapet av frykt, var tilfredse med at Han ikke kom på den forventede tid. Deres bekjennelse hadde ikke påvirket hjertet og renset livet. Tidens forløp var vel egnet til å åpenbare slike hjerter. De var de første til å vende seg bort og spotte de sørgende, skuffede som virkelig elsket sin Frelsers åpenbarelse. Jeg så Guds visdom i å prøve sitt folk og gi dem en grundig prøve for å avdekke dem som ville vike tilbake og snu om i prøvelsens time.»

> “Jesus and all the heavenly host looked with sympathy and love upon those who had with sweet expectation longed to see Him whom their souls loved. Angels were hovering around them, to sustain them in the hour of their trial. Those who had neglected to receive the heavenly message were left in darkness, and God’s anger was kindled against them, because they would not receive the light which He had sent them from heaven. Those faithful, disappointed ones, who could not understand why their Lord did not come, were not left in darkness. Again they were led to their Bibles to search the prophetic periods. The hand of the Lord was removed from the figures, and the mistake was explained. They saw that the prophetic periods reached to 1844, and that the same evidence which they had presented to show that the prophetic periods closed in 1843, proved that they would terminate in 1844.” Early Writings, 235–237.

> «Jesus og hele den himmelske hærskare så med medfølelse og kjærlighet på dem som med søt forventning hadde lengtet etter å se Ham som deres sjeler elsket. Engler svevet omkring dem for å styrke dem i deres prøvelsestime. De som hadde forsømt å ta imot det himmelske budskap, ble etterlatt i mørke, og Guds vrede ble opptent mot dem, fordi de ikke ville ta imot det lys som Han hadde sendt dem fra himmelen. Disse trofaste, skuffede menneskene, som ikke kunne forstå hvorfor deres Herre ikke kom, ble ikke etterlatt i mørke. Igjen ble de ledet til sine bibler for å granske de profetiske tidsperiodene. Herrens hånd ble fjernet fra tallene, og feilen ble forklart. De så at de profetiske tidsperiodene strakte seg til 1844, og at det samme bevismaterialet som de hadde fremlagt for å vise at de profetiske tidsperiodene endte i 1843, beviste at de ville utløpe i 1844.» Early Writings, 235–237.

The “prophetic periods” were the “prophetic periods” that “reached to 1844,” which the Millerites had initially believed reached to 1843. The “prophetic periods” that reached to 1844, were three prophetic periods,” and all are represented upon Habakkuk’s tables. One of the three periods simply “touches” 1844, and the other two reach to October 22, 1844. The thirteen hundred and thirty-five days reached to the very first day of 1844, when the first disappointment of the Millerites arrived, and the tarrying time of both Habakkuk chapter two, and of the parable of the ten virgins in Matthew twenty-five began.

De «profetiske perioder» var de «profetiske perioder» som «strakte seg til 1844», og som millerittene til å begynne med hadde trodd strakte seg til 1843. De «profetiske perioder» som strakte seg til 1844, var tre profetiske perioder, og alle er fremstilt på Habakkuks tavler. Én av de tre periodene «berører» ganske enkelt 1844, og de to andre strekker seg til 22. oktober 1844. De ett tusen tre hundre og trettifem dagene strakte seg til selve den første dagen i 1844, da millerittenes første skuffelse inntraff, og ventetiden i både Habakkuk kapittel to og lignelsen om de ti jomfruer i Matteus tjuefem begynte.

The twenty-three hundred days of Daniel chapter eight, verse fourteen reached to October 22, 1844, and the twenty-five hundred and twenty years, of the “seven times” against the southern kingdom of Judah ended there as well. Palmoni introduces himself as the Wonderful Numberer in verse thirteen of Daniel eight, and the prophetic “structure” and “design” that he then set forth included at least ten interconnected time prophecies.

De to tusen tre hundre dagene i Daniel kapittel åtte, vers fjorten, strakte seg til 22. oktober 1844, og de to tusen fem hundre og tjue årene, av de «sju tider» mot det sørlige riket Juda, endte også der. Palmoni presenterer seg selv som den Underfulle Tallsetter i vers tretten av Daniel åtte, og den profetiske «strukturen» og «utformingen» som han deretter fremla, omfattet minst ti sammenknyttede tidsprofetier.

We will begin to consider these truths further in the next article.

Vi vil begynne å betrakte disse sannhetene nærmere i den neste artikkelen.

> “Christ gave to the world a lesson that should be engraved on mind and soul. ‘This is life eternal,’ he said, ‘that they might know thee the only true God, and Jesus Christ, whom thou hast sent.’ But Satan works on human minds, saying, Do this or that action, and ye shall be as gods. By deceptive reasoning he led Adam and Eve to doubt God’s word, and to supply its place with a theory that led to transgression and disobedience. And his sophistry is doing today what it did in Eden. When Christ came to our world, he selected humble fishermen as the foundation of his church. To these disciples he tried to explain the nature of his kingdom and mission. But their limited comprehension imposed a restraint upon him. They had been receiving the sayings of the scribes and Pharisees, and therefore much of what they believed was untrue. And though Christ had many things to say to them, they were unable to hear much of what he longed to communicate.

> «Kristus gav verden en lærdom som burde inngravertes i sinn og sjel. ‘Dette er det evige liv,’ sa han, ‘at de kjenner deg, den eneste sanne Gud, og Jesus Kristus, ham som du utsendte.’ Men Satan virker på menneskenes sinn og sier: Gjør denne eller hin handling, og dere skal bli som guder. Ved bedragersk tankegang fikk han Adam og Eva til å tvile på Guds ord og erstatte det med en teori som førte til overtredelse og ulydighet. Og hans sofisteri gjør i dag det samme som det gjorde i Eden. Da Kristus kom til vår verden, utvalgte han ydmyke fiskere til grunnvoll for sin menighet. For disse disiplene søkte han å forklare arten av sitt rike og sin gjerning. Men deres begrensede fatteevne la bånd på ham. De hadde tatt imot de skriftlærdes og fariseernes ord, og derfor var mye av det de trodde, usant. Og skjønt Kristus hadde mange ting å si dem, var de ute av stand til å høre mye av det han lengtet etter å meddele.»

> “Christ finds the religionists of this time so full of erroneous sentiments that there is no room in their minds for the truth. With the education given, teachers mingle the sentiments of infidel authors. Thus they have sown tares in the minds of the youth. They give utterance to sentiments that should not be presented to young or old, never thinking of what kind of seed they are sowing, or of the harvest they will have to garner as the result.” Review and Herald, July 3, 1900.

> «Kristus finner religionistene i denne tid så fulle av villfarelsens tanker at det ikke er rom i deres sinn for sannheten. Med den undervisning som gis, blander lærerne inn tankene til vantro forfattere. Slik har de sådd ugress blant ungdommens tanker. De gir uttrykk for tanker som ikke burde legges frem verken for unge eller gamle, uten noen gang å tenke på hva slags sæd de sår, eller på den høst de vil måtte høste som resultat.» Review and Herald, 3. juli 1900.

Back to Articles