Article

# The Book of Daniel - Number Fifty-Five

Daniels bok - nummer femtifem

Unveiling the Prophetic Tapestry: Gabriel’s Revelation to Daniel

Å avdekke det profetiske teppet: Gabriels åpenbaring til Daniel

Author

Jeff Pippenger

Published

January 19, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Gabriel came to Daniel after he had come to understand the seventy years of captivity of the prophecy of Jeremiah, and the oath and curse of Moses.

Gabriel kom til Daniel etter at han hadde fått forståelse av de sytti årene i fangenskap, slik de var omtalt i Jeremias profeti, og av Moses’ ed og forbannelse.

> In the first year of his reign I Daniel understood by books the number of the years, whereof the word of the Lord came to Jeremiah the prophet, that he would accomplish seventy years in the desolations of Jerusalem. . . . Yea, all Israel have transgressed thy law, even by departing, that they might not obey thy voice; therefore the curse is poured upon us, and the oath that is written in the law of Moses the servant of God, because we have sinned against him. And he hath confirmed his words, which he spake against us, and against our judges that judged us, by bringing upon us a great evil: for under the whole heaven hath not been done as hath been done upon Jerusalem. As it is written in the law of Moses, all this evil is come upon us: yet made we not our prayer before the Lord our God, that we might turn from our iniquities, and understand thy truth. Therefore hath the Lord watched upon the evil, and brought it upon us: for the Lord our God is righteous in all his works which he doeth: for we obeyed not his voice. Daniel 9:2, 11–14.

> I hans regjerings første år forsto jeg, Daniel, ut fra bøkene tallet på de år som Herrens ord var kommet om til profeten Jeremia, at han ville fullbyrde sytti år over Jerusalems ødeleggelser. ... Ja, hele Israel har overtrådt din lov og vendt seg bort, så de ikke ville adlyde din røst; derfor er forbannelsen blitt utøst over oss, og eden som er skrevet i loven til Moses, Guds tjener, fordi vi har syndet mot ham. Og han har stadfestet sine ord, som han talte mot oss og mot våre dommere som dømte oss, ved å føre over oss en stor ulykke; for under hele himmelen er det ikke blitt gjort slik som det er gjort mot Jerusalem. Slik det er skrevet i Mose lov, er all denne ulykken kommet over oss; men vi bønnfalt ikke Herren vår Gud, så vi kunne vende om fra våre misgjerninger og forstå din sannhet. Derfor har Herren våket over ulykken og latt den komme over oss; for Herren vår Gud er rettferdig i alle sine gjerninger som han gjør; for vi adlød ikke hans røst. Daniel 9:2, 11–14.

The word that Daniel used that is translated as “the oath,” is the same word Moses used that is translated as “seven times,” in Leviticus twenty-six. Sister White informs us that in chapter nine, Daniel was seeking to understand the relationship of Jeremiah’s period of seventy years and the period of twenty-three hundred years. Gabriel had been commanded in chapter eight to make Daniel understand the vision of the twenty-three hundred days, and Gabriel is finishing his work when he returns in chapter nine, and informs Daniel to mentally separate the two visions that have been the theme of chapters, seven, eight and also nine. Those two visions are the theme of the “increase of knowledge” that was unsealed in 1798.

Ordet som Daniel brukte, og som er oversatt med «eden», er det samme ordet som Moses brukte, og som er oversatt med «sju ganger», i Tredje Mosebok tjueseks. Søster White opplyser oss om at Daniel i kapittel ni søkte å forstå forholdet mellom Jeremias periode på sytti år og perioden på to tusen tre hundre år. Gabriel hadde i kapittel åtte fått befaling om å få Daniel til å forstå synet om de to tusen tre hundre dagene, og Gabriel fullfører sitt arbeid når han vender tilbake i kapittel ni og underretter Daniel om mentalt å skille de to synene som har vært temaet i kapitlene sju, åtte og også ni. Disse to synene er temaet for den «økte kunnskap» som ble avforseglet i 1798.

Jeremiah’s seventy years and the “curse” of Moses are both symbols of the “seven times,” as represented by Moses’ “oath,” but Gabriel is going to present the breakdown of the period of twenty-three hundred years. It can only be rightly divided when the relation of the vision (“chazon”) of the trampling down, and the vision (“mareh”) of the appearance are rightly divided. Gabriel began by identifying that a probationary period of four hundred and ninety years was given for the Jews. That period was the same as the four hundred and ninety year period of rebellion which had produced the seventy years of captivity.

Jeremias sytti år og Moses’ «forbannelse» er begge symboler på «de sju tider», slik de fremstilles ved Moses’ «ed», men Gabriel skal legge frem oppdelingen av perioden på to tusen tre hundre år. Den kan bare deles rett når forholdet mellom synet («chazon») om nedtrampingen og synet («mareh») om åpenbarelsen blir rett delt. Gabriel begynte med å fastslå at en prøvetid på fire hundre og nitti år ble gitt jødene. Den perioden var den samme som perioden på fire hundre og nitti år med opprør som hadde frembrakt de sytti årene i fangenskap.

The word “determined” in verse twenty-four addresses the period from the going forth of the third decree in 457 BC, until the stoning of Stephen in 34 AD, but the word “determined” in verses twenty-six and twenty-seven is identifying the desolating powers of paganism and papalism.

Ordet «fastsatt» i vers tjuefire gjelder tidsrommet fra utstedelsen av det tredje dekretet i 457 f.Kr. til steiningen av Stefanus i år 34 e.Kr., men ordet «fastsatt» i vers tjueseks og tjuesju identifiserer hedenskapets og pavemaktens ødeleggende krefter.

> And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:26, 27.

> Og etter sekstito uker skal Messias bli utryddet, men ikke for sin egen skyld; og folket til fyrsten som skal komme, skal ødelegge byen og helligdommen; og enden på det skal komme som en flom, og like til krigens ende er ødeleggelser fast bestemt. Og han skal stadfeste pakten med mange i én uke; og midt i uken skal han gjøre slutt på slaktoffer og offergave, og på grunn av avskyelighetenes overveldende utbredelse skal han gjøre den øde, helt til fullendelsen, og det som er fast bestemt, skal bli utøst over den ødelagte. Daniel 9:26, 27.

Gabriel informs Daniel that “after” the “Messiah” was “cut off” the “people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary.” Pagan Rome destroyed the “city and sanctuary” in the siege that lasted exactly three and a half years from the year 66 to 70 AD. Gabriel identifies that “the end of the war” would be “with a flood,” and that the war would consist of “desolations.” The war that was accomplished against Jerusalem and the sanctuary was the trampling down that was accomplished by paganism and papalism. The pagan power that would destroy Jerusalem in the beginning was Babylon, but the pagan power that would destroy it after the Messiah was crucified was pagan Rome. But the war against the sanctuary and host was accomplished by two desolating powers, and the second of the two desolating powers in the Scriptures is the papacy.

Gabriel underretter Daniel om at «etter at» «Messias» var «utryddet», skulle «folket til den fyrsten som skal komme, ødelegge byen og helligdommen». Det hedenske Roma ødela «byen og helligdommen» i beleiringen som varte nøyaktig tre og et halvt år, fra år 66 til 70 e.Kr. Gabriel angir at «krigens ende» skulle komme «som en flom», og at krigen skulle bestå av «ødeleggelser». Den krigen som ble fullbyrdet mot Jerusalem og helligdommen, var den nedtramping som ble fullbyrdet av hedenskap og pavedømme. Den hedenske makten som skulle ødelegge Jerusalem i begynnelsen, var Babylon, men den hedenske makten som skulle ødelegge det etter at Messias ble korsfestet, var det hedenske Roma. Men krigen mot helligdommen og hæren ble fullbyrdet av to ødeleggende makter, og den andre av de to ødeleggende maktene i Skriftene er pavedømmet.

The papacy is the power represented as the “overflowing scourge,” it is the power in verse forty of Daniel eleven, that “overflows and passes over.” The trampling down of Jerusalem that began with Babylon, and continued with the iron nation that spoke dark sentences as represented by Moses in Deuteronomy, was followed by the papacy. Until the end of the trampling down “desolations” were “determined.” In verse twenty-seven, Christ confirms the covenant with many for one week. In the middle of that week, the earthly sacrificial system would cease as Christ began his high priestly ministry in the sanctuary in heaven. Because of the Jews’ disobedience during the probationary time that had been cut off for them, the sanctuary and city were again to be made desolate.

Pavedømmet er den makt som fremstilles som den «oversvømmende svøpe»; det er makten i vers førti i Daniel elleve, som «skyller frem og drar videre». Nedtrampingen av Jerusalem, som begynte med Babylon og fortsatte med jernriket som talte mørke ord, slik Moses framstilte det i Femte Mosebok, ble etterfulgt av pavedømmet. Inntil enden på nedtrampingen var «ødeleggelser» «fastsatt». I vers tjuesju stadfester Kristus pakten med de mange for én uke. Midt i denne uken skulle det jordiske offersystemet opphøre idet Kristus begynte sin yppersteprestelige tjeneste i helligdommen i himmelen. På grunn av jødenes ulydighet i den prøvetid som var blitt avskåret for dem, skulle helligdommen og byen igjen gjøres øde.

The verse says “for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate.” When the Jews finally filled their cup of probationary time to the brim, the city and sanctuary were to be desolate until the end of the war. At the “consummation” of the trampling down in 1798, it had been “determined” that the papacy would receive a deadly wound. Then the city and the sanctuary were to be restored and rebuilt, as typified when the Jews came out of literal Babylon under the three decrees.

Verset sier: «for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate.» Da jødene til sist hadde fylt sitt prøvetidsmål til randen, skulle byen og helligdommen ligge øde inntil krigens ende. Ved «consummation» av nedtrampingen i 1798 var det blitt «determined» at pavedømmet skulle få et dødelig sår. Deretter skulle byen og helligdommen gjenopprettes og gjenoppbygges, slik dette ble forbilledlig fremstilt da jødene drog ut av det bokstavelige Babylon under de tre dekretene.

Until the consummation of that war Jerusalem was to be trampled down by the papal power. The prophetic periods that make up the distinct periods within the twenty-three hundred years can only be understood correctly when the relation of the vision of trampling down of the seventy years is understood in connection with the vision of the restoration of the sanctuary and host. To reject the vision of the scattering of Moses curse is to reject the vision of the gathering. The vision of the seventy years is the vision of the scattering. The vision of the twenty-three hundred years is the vision of the gathering. The vision of the seventy years is the “chazon” vision of the scattering, and the vision of the twenty-three hundred years is the “mareh” vision of the gathering.

Inntil fullendelsen av den krigen skulle Jerusalem trampes ned av den pavelige makt. De profetiske tidsperiodene som utgjør de særskilte periodene innenfor de to tusen tre hundre årene, kan bare forstås rett når forholdet til synet om nedtrampingen i de sytti årene blir forstått i sammenheng med synet om helligdommens og hærskarens gjenopprettelse. Å forkaste synet om spredningen i Moses’ forbannelse er å forkaste synet om samlingen. Synet om de sytti årene er synet om spredningen. Synet om de to tusen tre hundre årene er synet om samlingen. Synet om de sytti årene er «chazon»-synet om spredningen, og synet om de to tusen tre hundre årene er «mareh»-synet om samlingen.

> What therefore God hath joined together, let not man put asunder. Mark 10:9.

> Det som derfor Gud har sammenføyd, skal et menneske ikke skille. Markus 10:9.

The two visions have been prophetically joined together, and to reject one is to reject them both. This fact identifies that in spite of Adventism claiming that they uphold the twenty-three hundred year prophecy, they have rejected the central pillar of Adventism, as certainly as they rejected the “seven times” in 1863. Did not the Jews profess to keep the law of God? Did not ancient Israel profess to be looking for the Messiah? Profession is meaningless if it does not uphold the Word of God.

De to synene er blitt profetisk sammenføyd, og å forkaste det ene er å forkaste dem begge. Dette faktum viser at til tross for at adventismen hevder at den fastholder profetien om de to tusen tre hundre år, har den forkastet adventismens sentrale søyle, like visst som den forkastet «de sju tider» i 1863. Bekjente ikke jødene at de holdt Guds lov? Bekjente ikke det gamle Israel at de ventet på Messias? Bekjennelse er meningsløs dersom den ikke opprettholder Guds ord.

The Millerites eventually identified October 22, 1844, as the termination of the period of twenty-three hundred days, but their understanding was limited. It was not until after the great disappointment that light came concerning the heavenly sanctuary and Christ’s appearance in the Most Holy Place on that date. Not until after that date, did they see the third angel’s message and the law of God.

Millerittene fastsatte til slutt 22. oktober 1844 som avslutningen på perioden på to tusen tre hundre dager, men deres forståelse var begrenset. Det var ikke før etter den store skuffelsen at lys kom angående den himmelske helligdom og Kristi fremtreden i Det Aller Helligste på den dato. Først etter den datoen så de den tredje engels budskap og Guds lov.

The Lord intended to increase the prophetic light associated with the twenty-three hundred years, and in 1856, he opened the door to further light, and over the next seven years Adventism closed that door. It was not until after September 11, 2001, that the Lord led students of prophecy back to Hiram Edson’s articles, and the light of the “seven times,” once again began to increase.

Herren hadde til hensikt å øke det profetiske lyset som er knyttet til de to tusen tre hundre årene, og i 1856 åpnet han døren for ytterligere lys, og i løpet av de neste sju årene lukket adventismen den døren. Det var ikke før etter 11. september 2001 at Herren ledet profetistudenter tilbake til Hiram Edsons artikler, og lyset om de «sju tider» begynte igjen å øke.

Refusing to see the relation between the twenty-three hundred year prophecy and the prophecy of twenty-five hundred and twenty years, Adventism came to understand October 22, 1844 in a stunted and incomplete fashion.

Ved å nekte å se sammenhengen mellom profetien om de to tusen tre hundre år og profetien om de to tusen fem hundre og tjue år, kom adventismen til å forstå 22. oktober 1844 på en hemmet og ufullstendig måte.

Once S. S. Snow locked-in the date for the crucifixion, the date of October 22, 1844, was ascertained.

Så snart S. S. Snow hadde fastslått datoen for korsfestelsen, ble datoen 22. oktober 1844 fastslått.

> Know therefore and understand, that from the going forth of the commandment to restore and to build Jerusalem unto the Messiah the Prince shall be seven weeks, and threescore and two weeks: the street shall be built again, and the wall, even in troublous times. And after threescore and two weeks shall Messiah be cut off, but not for himself: and the people of the prince that shall come shall destroy the city and the sanctuary; and the end thereof shall be with a flood, and unto the end of the war desolations are determined. And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:25–27.

> Vit derfor og forstå: Fra det ord gikk ut om å gjenreise og oppbygge Jerusalem, inntil Messias, Fyrsten, skal det være sju uker og sekstito uker. Gaten skal bygges opp igjen, og muren, endog i trengselens tider. Og etter de sekstito ukene skal Messias utryddes, men ikke for sin egen skyld. Og folket til den fyrsten som skal komme, skal ødelegge byen og helligdommen; og enden på den skal komme som en flom, og inntil enden på krigen er ødeleggelser fast bestemt. Og han skal stadfeste pakten med de mange i én uke; og midt i uken skal han gjøre slutt på slaktoffer og grødeoffer, og på grunn av styggedommenes utbredelse skal han gjøre det øde, inntil fullendelsen, og det som er fast bestemt, blir utøst over den ødelagte. Daniel 9:25–27.

The Millerites recognized the correct date for the crucifixion and then the end of the period of twenty-three hundred years was identified. The “cutting off of the Messiah” in “the midst of the week” in which Christ confirmed “the covenant” because of the Jews filling their cup of probationary time to the top, as represented by the “overspreading of Abominations”, was also identified. The cross became the historical waymark that was essential in the recognition of the message of the Midnight Cry.

Millerittene erkjente den riktige datoen for korsfestelsen, og deretter ble slutten på perioden på to tusen tre hundre år fastslått. «Messias’ avskjæring» «midt i uken», da Kristus stadfestet «pakten», fordi jødene fylte sitt prøvetidsmål til randen, slik dette er fremstilt ved «ødeleggelsens vederstyggelighet», ble også fastslått. Korset ble det historiske landemerket som var avgjørende for erkjennelsen av budskapet om Midnattsropet.

In spite of the light located in the verses that produced such a powerful manifestation of God’s power, the Millerites never reached an understanding of those verses which was represented by Daniel’s desire to understand the relationship of the two visions. The week in which Christ confirmed the covenant was divided into two periods, which Sister White later identified as representing Christ’s personal ministry of three and a half years, followed by his ministry as represented by the disciples. They saw that the historical waymark of the cross became the anchor to ascertain the date of October 22, 1844, but they did not see that it also represented the center of two identical periods of three and a half years, and thus represented the “seven times,” which God through Moses called the “quarrel of his covenant.”

Til tross for det lys som lå i de versene som frembrakte en så mektig manifestasjon av Guds kraft, kom millerittene aldri frem til en forståelse av disse versene som var representert ved Daniels ønske om å forstå forholdet mellom de to synene. Den uken da Kristus stadfestet pakten, var delt i to perioder, som Søster White senere identifiserte som representerende Kristi personlige tjeneste på tre og et halvt år, etterfulgt av hans tjeneste slik den ble representert ved disiplene. De så at korsets historiske veimerke ble ankeret for å fastslå datoen 22. oktober 1844, men de så ikke at det også representerte sentrum i to identiske perioder på tre og et halvt år, og således representerte «syv tider», som Gud gjennom Moses kalte «hans pakts strid».

> Then will I also walk contrary unto you, and will punish you yet seven times for your sins. And I will bring a sword upon you, that shall avenge the quarrel of my covenant: and when ye are gathered together within your cities, I will send the pestilence among you; and ye shall be delivered into the hand of the enemy. Leviticus 26:24, 25.

> Da vil også jeg gå imot dere og straffe dere enda sju ganger for deres synder. Og jeg vil føre sverdet over dere, et sverd som skal hevne min pakts sak. Når dere samler dere innenfor byene deres, vil jeg sende pest iblant dere, og dere skal bli overgitt i fiendens hånd. 3 Mosebok 26:24, 25.

When Christ was confirming the covenant with many, it was the covenant that he had a quarrel over with the disobedient Jews. The “quarrel of his covenant,” began in 723 BC, when the Assyrians took the northern kingdom into captivity, and then for twelve hundred and sixty prophetic days, paganism trampled down literal Israel. That trampling down was then followed by another twelve hundred and sixty prophetic days, of papalism trampling down spiritual Israel.

Da Kristus stadfestet pakten med de mange, var det pakten han hadde en trette om med de ulydige jødene. «Striden om hans pakt» begynte i 723 f.Kr., da assyrerne førte det nordlige riket bort i fangenskap, og deretter trampet hedenskapet det bokstavelige Israel ned i ett tusen to hundre og seksti profetiske dager. Denne nedtrampingen ble så etterfulgt av ytterligere ett tusen to hundre og seksti profetiske dager, da pavedømmet trampet det åndelige Israel ned.

The prophetic week in which Christ confirmed the covenant, in fulfillment of the vision of twenty three hundred years, also represented the vision of twenty-five hundred and twenty years. The Millerites recognized enough of the prophecy of twenty-three hundred years to correctly proclaim the message of the Midnight Cry, but they chose to reject some of the light which Gabriel’s interpretation in chapter nine was meant to convey.

Den profetiske uken hvor Kristus stadfestet pakten, til oppfyllelse av synet om to tusen tre hundre år, representerte også synet om to tusen fem hundre og tjue år. Millerittene erkjente nok av profetien om de to tusen tre hundre år til korrekt å forkynne midnattsropets budskap, men de valgte å forkaste noe av det lys som Gabriels tydning i kapittel ni var ment å formidle.

Gabriel had instructed Daniel to rightly divide (mentally separate) the two visions, represented as “matter” and “vision,” and in fulfillment of that counsel Sister White informs us that this was the very burden of Daniel as he sought to understand the relation of the seventy weeks (a symbol of “seven times”), and the twenty-three hundred years.

Gabriel hadde pålagt Daniel å skjelne rett mellom de to synene (mentalt skille dem fra hverandre), framstilt som «sak» og «syn», og i oppfyllelse av dette rådet forteller søster White oss at nettopp dette var Daniels byrde idet han søkte å forstå forholdet mellom de sytti ukene (et symbol på «sju tider») og de to tusen tre hundre årene.

Adventism’s rejection of the “seven times,” placed them in a position where they could not understand that the first period of four hundred and ninety years, which was cut off from the twenty-three hundred years, represented the rebellion of the covenant that Moses identifies as the “quarrel of his covenant”.

Adventismens forkastelse av de «sju tider» satte dem i en stilling hvor de ikke kunne forstå at den første perioden på fire hundre og nitti år, som ble avskåret fra de to tusen og tre hundre år, representerte paktsopprøret som Moses identifiserer som «hans pakts strid».

They were also prevented from recognizing that the crucifixion in the midst of the week did more than simply identify the date, for it identified the very center of Christ’s quarrel with Israel’s disobedience with the blood of the covenant. They were blind to the fact that the blood that was shed for many at the cross, that was confirming his covenant, was also confirming the covenant set forth in Leviticus twenty-five and twenty-six.

De ble også hindret fra å erkjenne at korsfestelsen midt i uken gjorde mer enn ganske enkelt å fastslå tidspunktet, for den identifiserte selve sentrum i Kristi trette med Israels ulydighet ved paktens blod. De var blinde for det faktum at blodet som ble utøst for mange på korset, og som stadfestet hans pakt, også stadfestet pakten som er fremsatt i Tredje Mosebok tjuefem og tjueseks.

Ancient Israel took upon themselves a covenant where they defined the covenant as their proclamation “that all that the Lord has said, we will do,” totally unaware that the covenant which Christ was offering required that His law be written upon the heart. Their pharisaical definition of the terms of the covenant prevented them from understanding and accepting the true covenant.

Det gamle Israel tok på seg en pakt hvor de definerte pakten som sin erklæring: «Alt det Herren har sagt, vil vi gjøre», helt uvitende om at pakten som Kristus tilbød, krevde at Hans lov ble skrevet i hjertet. Deres fariseiske definisjon av paktens vilkår hindret dem i å forstå og ta imot den sanne pakten.

Modern Israel has defined the blood of the cross in the midst of the week in terms which cause the same blindness for modern Israel that was upon ancient Israel when they rejected the Messiah and proclaimed they had no king but Caesar.

Det moderne Israel har definert korsets blod midt i uken i termer som fremkaller den samme blindhet for det moderne Israel som hvilte over det gamle Israel da de forkastet Messias og erklærte at de ikke hadde noen annen konge enn keiseren.

Modern Israel is blind to the fact that the history which Gabriel outlined for Daniel not only includes the confirmation of the covenant, but also the scattering that is brought upon those who reject that covenant, for the verses identify that pagan Rome (the prince that was to come), would destroy the city and the sanctuary, and that unto the end of the war (which trampled down the sanctuary and the host) “desolations,” in the plural, were determined.

Det moderne Israel er blindt for det faktum at den historien som Gabriel la frem for Daniel, ikke bare omfatter stadfestelsen av pakten, men også den adspredelsen som blir ført over dem som forkaster den pakten; for versene angir at det hedenske Roma (fyrsten som skulle komme), skulle ødelegge byen og helligdommen, og at inntil krigens ende (som trampet ned helligdommen og hæren) var «ødeleggelser», i flertall, fastsatt.

In the history where Christ shed his blood to confirm the covenant with many, the two desolating powers of pagan and papal Rome are specifically identified. The blood shed upon the cross is what Christ brings into the heavenly sanctuary, and is a symbol of His work represented by the “mareh” vision of twenty-three hundred years. That history is woven in with the history of the “chazon” vision of twenty-five hundred and twenty years, as represented by the two desolating powers that would trample down the sanctuary and the host.

I den historien hvor Kristus utøste sitt blod for å stadfeste pakten med de mange, blir de to ødeleggende maktene, det hedenske og det pavelige Roma, uttrykkelig identifisert. Blodet som ble utøst på korset, er det Kristus bringer inn i den himmelske helligdom, og er et symbol på hans verk fremstilt ved «mareh»-synet om to tusen tre hundre år. Denne historien er sammenvevd med historien om «chazon»-synet om to tusen fem hundre og tjue år, slik det fremstilles ved de to ødeleggende maktene som skulle tråkke ned helligdommen og hæren.

The truths which were represented in Miller’s dream as jewels shone as bright as the sun, but they were incomplete. In the last days, when the Midnight Cry is repeated to the very letter, those very jewels will be cast into the new, larger casket by the “dirt brush Man”, and they will then shine ten times brighter than they originally did. They become the test of the final Midnight Cry message. Those jewels were specifically identified by the two witnesses prophesied by Habakkuk, as tables. When the two tables of the 1843 and 1850 pioneer charts are laid upon each other “line upon line”, Miller’s jewels are specifically identified, and in so doing those jewels represent the message of the final Midnight Cry.

De sannheter som i Millers drøm ble fremstilt som juveler, skinte like klart som solen, men de var ufullstendige. I de siste dager, når Midnattsropet gjentas til punkt og prikke, skal nettopp disse juvelene bli lagt ned i det nye, større skrinet av «Mannen med skurebørsten», og da skal de skinne ti ganger klarere enn de opprinnelig gjorde. De blir prøven på det endelige Midnattsropets budskap. Disse juvelene ble uttrykkelig identifisert av de to vitner som Habakkuk profeterte om, som tavler. Når de to tavlene fra pionerkartene av 1843 og 1850 legges oppå hverandre «linje på linje», blir Millers juveler uttrykkelig identifisert, og ved dette representerer disse juvelene budskapet i det endelige Midnattsropet.

Most of the truths upon the two charts illustrate prophecies that were fulfilled prior to 1844, such as the identification of the beasts of Daniel seven and eight. The image of Daniel two is represented. The argument over whether it is Rome or Antiochus Epiphanes which establishes the vision is there. The first disappointment and the tarrying time of Habakkuk and the ten virgins is there. The arrival of the third angel is there, as is the heavenly sanctuary. “The daily” as a symbol of paganism is there. And of course, the three Woes of Islam are there. When brought together the charts represent an illustration of the “increase of knowledge” that takes place when the Lion of the tribe of Judah unseals a prophetic truth.

De fleste sannhetene på de to tavlene fremstiller profetier som ble oppfylt før 1844, slik som identifikasjonen av dyrene i Daniel sju og åtte. Bildet i Daniel to er fremstilt. Drøftelsen om hvorvidt det er Roma eller Antiokus Epifanes som stadfester synet, er der. Den første skuffelsen og ventetiden i Habakkuk og de ti jomfruer er der. Den tredje engels ankomst er der, likeså den himmelske helligdom. «Det daglige» som et symbol på hedenskap er der. Og selvfølgelig er islams tre veer der. Når de sammenføyes, utgjør tavlene en fremstilling av den «økning i kunnskap» som finner sted når Løven av Judas stamme avforsegler en profetisk sannhet.

As we wind down our consideration of the vision of the Ulai River as the symbol of the prophetic knowledge that was unsealed at the time of the end in 1798, which increased to make up the jewels in the new, larger casket of William Miller’s dream, we will revisit the Millerite truths which were incomplete in their history. Some were left in an incomplete state because of the time in history in which the Millerites were living, and others were left incomplete through the disobedience of those who refused to keep up with the advancing light of the third angel.

Etter hvert som vi avslutter vår betraktning av synet om elven Ulai som symbolet på den profetiske kunnskapen som ble avforseglet ved endens tid i 1798, og som økte for å utgjøre juvelene i det nye, større skrinet i William Millers drøm, vil vi vende tilbake til de millerittiske sannhetene som var ufullstendige i deres historie. Noen ble etterlatt i en ufullstendig tilstand på grunn av den tiden i historien da millerittene levde, og andre ble stående ufullstendige på grunn av ulydigheten hos dem som nektet å følge med det fremadskridende lyset fra den tredje engel.

We will continue these things in the next article.

Vi vil fortsette med disse tingene i neste artikkel.

> “Those whom God has sent with a message are only men, but what is the character of the message which they bear? Will you dare to turn from, or make light of, the warnings, because God did not consult you as to what would be preferred? God calls men who will speak, who will cry aloud and spare not. God has raised up his messengers to do his work for this time. Some have turned from the message of the righteousness of Christ to criticize the men and their imperfections, because they do not speak the message of truth with all the grace and polish desirable. They have too much zeal, are too much in earnest, speak with too much positiveness, and the message that would bring healing and life and comfort to many weary and oppressed souls, is, in a measure, excluded; for just in proportion as men of influence close their own hearts and set up their own wills in opposition to what God has said, will they seek to take away the ray of light from those who have been longing and praying for light and for vivifying power. Christ has registered all the hard, proud, sneering speeches spoken against his servants as against himself.

> «De som Gud har sendt med et budskap, er bare mennesker, men hva er karakteren av det budskap de bærer? Vil dere våge å vende dere bort fra advarslene, eller ringeakte dem, fordi Gud ikke rådførte seg med dere om hva som ville bli foretrukket? Gud kaller menn som vil tale, som vil rope høyt og ikke spare. Gud har oppreist sine sendebud til å gjøre hans verk for denne tid. Noen har vendt seg bort fra budskapet om Kristi rettferdighet for å kritisere mennene og deres ufullkommenheter, fordi de ikke fremfører sannhetens budskap med all den ynde og dannelse som kunne være ønskelig. De har for mye iver, er altfor alvorlige, taler med for stor bestemthed, og budskapet som ville bringe legedom og liv og trøst til mange trette og undertrykte sjeler, blir i noen grad holdt utenfor; for i samme grad som innflytelsesrike menn lukker sine egne hjerter og setter sin egen vilje opp i motstand mot det Gud har sagt, vil de søke å ta bort lysstrålen fra dem som har lengtet og bedt om lys og om livgivende kraft. Kristus har nedtegnet alle de harde, stolte, hånlige ord som er talt mot hans tjenere, som talt mot ham selv.»

> “The third angel’s message will not be comprehended, the light which will lighten the earth with its glory will be called a false light, by those who refuse to walk in its advancing glory. The work that might have been done, will be left undone by the rejecters of truth, because of their unbelief. We entreat of you who oppose the light of truth, to stand out of the way of God’s people. Let Heaven-sent light shine forth upon them in clear and steady rays. God holds you to whom this light has come, responsible for the use you make of it. Those who will not hear will be held responsible; for the truth has been brought within their reach, but they despised their opportunities and privileges. Messages bearing the divine credentials have been sent to God’s people; the glory, the majesty, the righteousness of Christ, full of goodness and truth, have been presented; the fullness of the Godhead in Jesus Christ has been set forth among us with beauty and loveliness, to charm all whose hearts were not closed with prejudice. We know that God has wrought among us. We have seen souls turn from sin to righteousness. We have seen faith revived in the hearts of the contrite ones. Shall we be like the lepers that were cleansed who went on their way, and only one returned to give glory to God? Let us rather tell of his goodness, and praise God with heart, with pen, and with voice.” Review and Herald, May 27, 1890.

> «Den tredje engels budskap vil ikke bli forstått; lyset som skal opplyse jorden med sin herlighet, vil bli kalt et falskt lys av dem som nekter å vandre i dets fremadskridende herlighet. Det verk som kunne ha blitt gjort, vil bli latt ugjort av dem som forkaster sannheten, på grunn av sin vantro. Vi bønnfaller dere som motsetter dere sannhetens lys, om å tre til side fra Guds folks vei. La det himmelsendte lyset få skinne frem over dem i klare og jevne stråler. Gud holder dere, som dette lyset er kommet til, ansvarlige for den bruk dere gjør av det. De som ikke vil høre, skal bli holdt ansvarlige; for sannheten er blitt brakt innenfor deres rekkevidde, men de foraktet sine anledninger og privilegier. Budskaper som bærer de guddommelige kjennetegn, er blitt sendt til Guds folk; Kristi herlighet, majestet, rettferdighet, full av godhet og sannhet, er blitt fremstilt; Guddommens fylde i Jesus Kristus er blitt lagt frem iblant oss med skjønnhet og elskverdighet, for å vinne alle hvis hjerter ikke var lukket av fordom. Vi vet at Gud har virket iblant oss. Vi har sett sjeler vende seg fra synd til rettferdighet. Vi har sett tro bli gjenopplivet i de sønderknustes hjerter. Skal vi være som de spedalske som ble renset og gikk sin vei, og bare én vendte tilbake for å gi Gud ære? La oss heller fortelle om hans godhet og prise Gud med hjerte, med penn og med røst.» Review and Herald, 27. mai 1890.

Back to Articles