Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Five

Daniels bok – ett hundre og fem

The Progressive Rejection of the Gospel: From Christ’s Birth to Stephen’s Stoning

Den gradvise forkastelsen av evangeliet: Fra Kristi fødsel til steiningen av Stefanus

Author

Jeff Pippenger

Published

February 29, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the last article we noted that inspiration identified that the Jews “sealed their rejection” of the gospel at the cross, and then confirmed their rejection again at the stoning of Stephen. How can this be? Of course, the rejection of the gospel by the quibbling Jews of that history was accomplished progressively. They had already been passed by at His birth. Christ’s birth to the stoning of Stephen illustrates a progressive rejection of the gospel.

I den forrige artikkelen la vi merke til at inspirasjonen fastslo at jødene «beseglet sin forkastelse» av evangeliet ved korset, og deretter bekreftet sin forkastelse igjen ved steiningen av Stefanus. Hvordan kan dette være? Forkastelsen av evangeliet fra de kverulerende jødene i denne historien ble naturligvis fullbyrdet gradvis. De var allerede blitt forbigått ved Hans fødsel. Tiden fra Kristi fødsel til steiningen av Stefanus illustrerer en gradvis forkastelse av evangeliet.

> “Men know it not, but the tidings fill heaven with rejoicing. With a deeper and more tender interest the holy beings from the world of light are drawn to the earth. The whole world is brighter for His presence. Above the hills of Bethlehem are gathered an innumerable throng of angels. They wait the signal to declare the glad news to the world. Had the leaders in Israel been true to their trust, they might have shared the joy of heralding the birth of Jesus. But now they are passed by.” The Desire of Ages, 47.

> «Menneskene vet det ikke, men budskapet fyller himmelen med jubel. Med en dypere og mer øm interesse blir de hellige vesener fra lysets verden dratt mot jorden. Hele verden er lysere på grunn av Hans nærvær. Over høydene ved Betlehem er en utallig skare av engler samlet. De venter på signalet til å forkynne det glade budskap for verden. Hadde lederne i Israel vært tro mot sitt ansvar, kunne de ha delt gleden ved å kunngjøre Jesu fødsel. Men nå blir de gått forbi.» Slektenes håp, 47.

From the birth of Jesus to the death of Stephen the progressive rejection of the gospel by ancient Israel is illustrated. Acknowledging the Jews rejection of Christ as progressive allows an identification of “sealing their rejection,” at both the cross, where the veil of the temple was rent, and at Stephen’s death. The rending of the veil was a symbol that they were no longer God’s covenant people, and when Stephen was stoned, Stephen saw Jesus standing on the right hand of God, which in Daniel chapter twelve, verse one is a symbol of the close of probation. The destruction of Jerusalem is also a symbol of the close of probation.

Fra Jesu fødsel til Stefans død blir den gradvise forkastelsen av evangeliet fra det gamle Israels side illustrert. Når man erkjenner at jødenes forkastelse av Kristus var gradvis, blir det mulig å identifisere «forseglingen av deres forkastelse» både ved korset, da forhenget i tempelet revnet, og ved Stefans død. Sønderrivelsen av forhenget var et symbol på at de ikke lenger var Guds paktsfolk, og da Stefanus ble steinet, så Stefanus Jesus stå ved Guds høyre hånd, noe som i Daniel kapittel tolv, vers én, er et symbol på nådetidens avslutning. Jerusalems ødeleggelse er også et symbol på nådetidens avslutning.

> “The retribution to come upon Jerusalem could be delayed only a short time; and as Christ’s eye rested upon the doomed city, he saw not merely its destruction, but the destruction of a world. He saw that as Jerusalem was given up to destruction, so the world will be given up to its doom. He saw the retribution that will be visited on the adversaries of God. The scenes that were transacted at the destruction of Jerusalem will be repeated at the great and terrible day of the Lord, but in a more fearful manner.” Review and Herald, December 7, 1897.

> «Gjengjeldelsen som skulle komme over Jerusalem, kunne bare utsettes en kort tid; og idet Kristi blikk hvilte på den dømte byen, så han ikke bare dens ødeleggelse, men ødeleggelsen av en verden. Han så at slik Jerusalem ble overgitt til ødeleggelse, slik vil verden bli overgitt til sin undergang. Han så den gjengjeldelse som skal ramme Guds motstandere. De scener som fant sted ved Jerusalems ødeleggelse, skal bli gjentatt på Herrens store og fryktelige dag, men på en enda mer fryktinngytende måte.» Review and Herald, 7. desember 1897.

It was only God’s mercy that prevented Jerusalem from being destroyed at the cross.

Det var bare Guds miskunn som hindret Jerusalem fra å bli ødelagt ved korset.

> “In the Jews’ crucifixion of Christ was involved the destruction of Jerusalem. The blood shed upon Calvary was the weight that sank them to ruin for this world and for the world to come. So it will be in the great final day, when judgment shall fall upon the rejecters of God’s grace. Christ, their rock of offense, will then appear to them as an avenging mountain. The glory of His countenance, which to the righteous is life, will be to the wicked a consuming fire. Because of love rejected, grace despised, the sinner will be destroyed.” The Desire of Ages, 600.

> «I jødenes korsfestelse av Kristus lå Jerusalems ødeleggelse innbefattet. Blodet som ble utgytt på Golgata, var den vekten som senket dem til undergang både for denne verden og for den kommende. Slik skal det også være på den store, siste dag, når dommen skal falle over dem som forkaster Guds nåde. Kristus, deres anstøts klippe, vil da åpenbare seg for dem som et hevnende berg. Hans åsyns herlighet, som for de rettferdige er liv, vil for de ugudelige være en fortærende ild. På grunn av forkastet kjærlighet, foraktet nåde, skal synderen bli tilintetgjort.» The Desire of Ages, 600.

It was only God’s mercy that lingered in not bringing Jerusalem’s destruction at the time of the cross.

Det var bare Guds miskunn som drøyde med å føre Jerusalems ødeleggelse over byen på korsets tid.

> “For nearly forty years after the doom of Jerusalem had been pronounced by Christ Himself, the Lord delayed His judgments upon the city and the nation. Wonderful was the long-suffering of God toward the rejectors of His gospel and the murderers of His Son.” The Great Controversy, 27.

> «I nærmere førti år etter at Jerusalems undergang var blitt forkynt av Kristus selv, utsatte Herren sine dommer over byen og nasjonen. Underfull var Guds langmodighet overfor dem som forkastet hans evangelium og myrdet hans Sønn.» The Great Controversy, 27.

At the time of His last temple cleansing Jesus had set forth the warning to flee Jerusalem when the abomination of desolation, spoken of by Daniel the prophet, was seen by His followers. The first time He cleansed the temple He had stated that the Jews had made His father’s house a den of thieves, but the last time He said “your house” is left unto you desolate. Even before the cross, which was just about to take place, the temple where the veil was to be rent at the crucifixion had already been identified as the Jew’s house, not God’s house. Sister White addresses when Christ made that declaration, and as her testimony proceeds she also addresses the forty years of extended mercy.

Da Jesus foretok sin siste renselse av templet, hadde Han framholdt advarselen om å flykte fra Jerusalem når «ødeleggelsens styggedom», som profeten Daniel hadde talt om, ble sett av Hans etterfølgere. Første gang Han renset templet, hadde Han sagt at jødene hadde gjort Hans Fars hus til en røverhule, men den siste gangen sa Han: «Deres hus blir forlatt øde for dere.» Allerede før korset, som nå stod for døren, var templet, hvor forhenget skulle revne ved korsfestelsen, allerede blitt betegnet som jødenes hus, ikke Guds hus. Søster White omtaler når Kristus kom med denne erklæringen, og etter hvert som hennes vitnesbyrd fortsetter, omtaler hun også de førti år med forlenget nåde.

> “Christ’s words to the priests and rulers, ‘Behold, your house is left unto you desolate’ (Matthew 23:38), had struck terror to their hearts. They affected indifference, but the question kept rising in their minds as to the import of these words. An unseen danger seemed to threaten them. Could it be that the magnificent temple, which was the nation’s glory, was soon to be a heap of ruins? . . .

> «Kristi ord til prestene og rådsherrene: ‘Se, huset deres blir etterlatt øde’ (Matteus 23:38), hadde slått redsel inn i deres hjerter. De lot som om de var likegyldige, men spørsmålet trengte seg stadig på i deres sinn om hva disse ordene betydde. En usynlig fare syntes å true dem. Kunne det være at det praktfulle tempelet, som var nasjonens stolthet, snart skulle bli en ruinhaug? …»

> “Christ gave His disciples a sign of the ruin to come on Jerusalem, and He told them how to escape: ‘When ye shall see Jerusalem compassed with armies, then know that the desolation thereof is nigh. Then let them which are in Judea flee to the mountains; and let them which are in the midst of it depart out; and let not them that are in the countries enter thereinto. For these be the days of vengeance, that all things which are written may be fulfilled.’ This warning was given to be heeded forty years after, at the destruction of Jerusalem. The Christians obeyed the warning, and not a Christian perished in the fall of the city.” The Desire of Ages, 628, 630.

> «Kristus ga sine disipler et tegn på den ødeleggelsen som skulle komme over Jerusalem, og Han fortalte dem hvordan de kunne unnslippe: ‘Men når I ser Jerusalem omringet av hærer, da skal I vite at dets ødeleggelse er nær. Da må de som er i Judea, flykte til fjellene, og de som er midt i byen, skal dra ut, og de som er ute på landet, må ikke gå inn i den. For dette er hevnens dager, da alt det som er skrevet, skal bli oppfylt.’ Denne advarselen ble gitt for å bli tatt til følge førti år senere, ved Jerusalems ødeleggelse. De kristne adlød advarselen, og ikke én kristen omkom ved byens fall.» The Desire of Ages, 628, 630.

Christ was crucified in the year 31, and nearly forty years later in the year 70, Jerusalem was destroyed after a three-and-a-half-year siege. How could Jerusalem have been destroyed at the cross in the year 31, if there was still three and a half years of probationary time identified as seventy weeks in Daniel chapter nine, verse twenty-four? How can these seeming inconsistencies be resolved? The easiest resolution is to simply identify the fact that when it comes to the close of the probationary time represented by the seventy weeks, that it must be understood as a progressive close of probation. This is true, but it removes any prophetic specificity when applying the waymarks of that history. I will try to explain.

Kristus ble korsfestet i år 31, og nær førti år senere, i år 70, ble Jerusalem ødelagt etter en beleiring på tre og et halvt år. Hvordan kunne Jerusalem ha blitt ødelagt ved korset i år 31, dersom det ennå gjenstod tre og et halvt års nådetid, angitt som sytti uker i Daniel kapittel ni, vers tjuefire? Hvordan kan disse tilsynelatende uoverensstemmelsene løses? Den enkleste løsningen er ganske enkelt å fastslå at når det gjelder avslutningen på den nådetid som er fremstilt ved de sytti ukene, må den forstås som en gradvis avslutning av nådetiden. Dette er sant, men det fjerner enhver profetisk spesifisitet når en anvender veimerkene i den historien. Jeg vil forsøke å forklare.

If Pentecost represents the soon-coming Sunday law where the other flock in Babylon is called out, why was it three and a half years after Pentecost that the gospel went to the Gentiles? Is the death of Christ or the death of Stephen a sign of the close of probation for ancient Israel? If Laodicean Adventism ceases to be a church at the soon-coming Sunday law, did the destruction of the temple in the year 70, represent the end of the temple of Laodicean Adventism at the Sunday law? What might appear as seeming inconsistencies is resolved by the application of “line upon line,” and when that application is employed the testimony of the waymarks we are identifying become very clear and concise.

Dersom pinse representerer den snart kommende søndagsloven, hvor den andre hjorden i Babylon kalles ut, hvorfor gikk da evangeliet til hedningene først tre og et halvt år etter pinsen? Er Kristi død eller Stefans død et tegn på prøvetidens avslutning for det gamle Israel? Dersom laodikeisk adventisme opphører å være en menighet ved den snart kommende søndagsloven, representerte da ødeleggelsen av tempelet i år 70 slutten på laodikeisk adventismes tempel ved søndagsloven? Det som kan fremstå som tilsynelatende uoverensstemmelser, løses ved anvendelsen av «linje på linje», og når denne anvendelsen benyttes, blir vitnesbyrdet fra de veimerkene vi identifiserer, meget klart og konsist.

The week that Christ confirmed the covenant is broken up into two equal periods of three and a half years. The first three and a half years begins at Christ’s baptism and ends with His death. Baptism is the symbol of His death and resurrection, so the beginning of that period of three and a half years is identical to the ending. In that period Christ presented the gospel exclusively to the Jews. The end of that three and a half years marks the beginning of the following three and a half years. The beginning of the second period of three and a half years begins with the death of Christ, and it ends with the death of Stephen. In that period the disciples presented the gospel exclusively to the Jews.

Uken da Kristus stadfestet pakten, er delt opp i to like perioder på tre og et halvt år. De første tre og et halvt årene begynner ved Kristi dåp og ender med Hans død. Dåpen er symbolet på Hans død og oppstandelse, så begynnelsen på denne perioden på tre og et halvt år er identisk med slutten. I denne perioden frembar Kristus evangeliet utelukkende for jødene. Slutten på disse tre og et halvt årene markerer begynnelsen på de følgende tre og et halvt årene. Begynnelsen på den andre perioden på tre og et halvt år begynner med Kristi død, og den ender med Stefans død. I denne perioden frembar disiplene evangeliet utelukkende for jødene.

Those two periods, which are separate prophetic lines, are to be brought together “line upon line.” Both beginnings and endings possess the signature of Alpha and Omega, for the beginning and ending histories are the same. Both periods of duration are identical, and the work that is carried out during each period is identical. Christ who is the First and the Last, is also the creator of all things, and in that regard He is the Creator of Truth. The Hebrew word “truth” was created by three Hebrew letters. The first letter, followed by the thirteenth letter, followed by the last letter of the Hebrew alphabet are combined to make the Hebrew word “truth.”

Disse to periodene, som er adskilte profetiske linjer, skal føres sammen «linje på linje». Både begynnelsene og avslutningene bærer Alfa og Omegás kjennetegn, for begynnelsens og avslutningens historier er de samme. Begge tidsperioder har samme varighet, og det arbeidet som utføres i hver periode, er det samme. Kristus, som er den Første og den Siste, er også skaperen av alle ting, og i den henseende er Han Sannhetens Skaper. Det hebraiske ordet for «sannhet» ble dannet av tre hebraiske bokstaver. Den første bokstaven, etterfulgt av den trettende bokstaven, etterfulgt av den siste bokstaven i det hebraiske alfabetet, settes sammen for å danne det hebraiske ordet for «sannhet».

Both of the periods of three and a half years have Christ as the first and the last, for Christ is at the beginning of the first period at His baptism, as He is at the ending at His death in the first period. And Christ is at His death in the beginning of the second period and He is standing at the right hand of God at the ending of the second period. The number thirteen is the symbol of rebellion, and in both periods whether the gospel was presented in person by Christ, or in the second period by His disciples, the quibbling Jews rebelled against the message of the gospel.

Begge periodene på tre og et halvt år har Kristus som den første og den siste, for Kristus er ved begynnelsen av den første perioden ved sin dåp, slik Han også er ved avslutningen ved sin død i den første perioden. Og Kristus er ved sin død ved begynnelsen av den andre perioden, og Han står ved Guds høyre hånd ved avslutningen av den andre perioden. Tallet tretten er symbolet på opprør, og i begge perioder, enten evangeliet ble forkynt personlig av Kristus, eller i den andre perioden av Hans disipler, gjorde de kverulerende jødene opprør mot evangeliets budskap.

Both periods are the same duration, possess the signature of Alpha and Omega, and identify the same gospel message. Those two periods are to be brought together “line upon line.” The methodology of “line upon line,” is the testing methodology of the latter rain. It is the methodology of the last days, and the truths which are identified and established by that methodology in the last days are what purges or purifies the sons of Levi during the sealing of the one hundred and forty-four thousand.

Begge perioder har samme varighet, bærer Alfa og Omegas kjennetegn og identifiserer det samme evangeliebudskap. Disse to periodene skal føres sammen «linje på linje». Metodikken «linje på linje» er den sene regns prøvende metodikk. Den er de siste dagers metodikk, og de sannheter som i de siste dager identifiseres og stadfestes ved denne metodikken, er det som lutrer eller renser Levis sønner under beseglingen av de hundre og førtifire tusen.

> Whom shall he teach knowledge? and whom shall he make to understand doctrine? them that are weaned from the milk, and drawn from the breasts. For precept must be upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little: For with stammering lips and another tongue will he speak to this people. To whom he said, This is the rest wherewith ye may cause the weary to rest; and this is the refreshing: yet they would not hear. But the word of the Lord was unto them precept upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little; that they might go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken. Isaiah 28:9–13.

> Hvem skal han lære kunnskap, og hvem skal han få til å forstå læren? Dem som er avvent fra melken, og tatt fra brystene. For bud må komme på bud, bud på bud; regel på regel, regel på regel; her litt, og der litt. For med stammende lepper og med et annet tungemål skal han tale til dette folket. Til dem sa han: Dette er hvilen, la den trette få hvile; og dette er vederkvegelsen. Men de ville ikke høre. Derfor ble Herrens ord for dem bud på bud, bud på bud; regel på regel, regel på regel; her litt, og der litt, for at de skulle gå og falle bakover og bli knust og bli fanget i snaren og tatt til fange. Jesaja 28:9–13.

The next verse in Isaiah addresses the scornful men that rule the people of Jerusalem. For those scornful men, the “rest and the refreshing” (the latter rain), which they refused to “hear,” is what causes them to “go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken.” That test was presented to them from another tongue, for Elijah, John the Baptist and William Miller were not trained in the theological schools of their respective histories. The latter rain message that tests Laodicean Adventism, is the message that is produced by the application of “line upon line.”

Det neste verset i Jesaja henvender seg til de spottere som hersker over Jerusalems folk. For disse spotterne er «hvilen og forfriskningen» (det sene regn), som de nektet å «høre», det som får dem til å «gå, og falle baklengs, og bli knust, og bli fanget i snaren, og bli grepet». Denne prøven ble framstilt for dem ved en annen tunge, for Elia, Johannes døperen og William Miller var ikke opplært i de teologiske skolene i sine respektive historiske perioder. Budskapet om det sene regn, som prøver laodikeisk adventisme, er det budskapet som frembringes ved anvendelsen av «linje på linje».

When the first three and a half years of the week in which Christ confirmed the covenant is laid over the second three and a half years, we find prophetic light that clarifies any seeming inconsistencies that might arise in an inquiring mind. The week was when the Messenger of the Covenant was to confirm the covenant, and a biblical covenant must be confirmed with blood. The baptism and crucifixion of Christ and the stoning of Stephen all identify blood. Both lines represent the blood of the covenant, and those lines are confirming the covenant.

Når de første tre og et halvt årene av den uken da Kristus stadfestet pakten, legges over de andre tre og et halvt årene, finner vi profetisk lys som klargjør enhver tilsynelatende uoverensstemmelse som måtte oppstå i et granskende sinn. Uken var den tid da Paktens Budbærer skulle stadfeste pakten, og en bibelsk pakt må stadfestes med blod. Kristi dåp og korsfestelse og steiningen av Stefanus identifiserer alle blod. Begge linjene representerer paktsblodet, og disse linjene stadfester pakten.

When brought together “line upon line,” the baptism and crucifixion are the first waymark, and the crucifixion and stoning of Stephen are the last waymark. When brought together into one line we find the cross and Michael standing up at the death of Stephen as two witnesses of the Jews sealing their rejection of the gospel. The death of Christ, is also the death of His disciple Stephen, which is Passover when the two lines are combined. Three days later Christ is resurrected as the First Fruit offering.

Når dåpen og korsfestelsen føres sammen «bud på bud», er de det første veimerket, og korsfestelsen og Stefans steining er det siste veimerket. Når de føres sammen til én linje, finner vi korset og Mikaels oppreisning ved Stefans død som to vitner om at jødene beseglet sin forkastelse av evangeliet. Kristi død er også hans disippel Stefans død, hvilket er påsken når de to linjene sammenføyes. Tre dager senere oppstår Kristus som førstegrødeofferet.

> But now is Christ risen from the dead, and become the first fruits of them that slept. 1 Corinthians 15:20.

> Men nå er Kristus oppstått fra de døde og er blitt førstegrøden av dem som er sovnet inn. 1 Korinterbrev 15,20.

In between Passover and the feast of First Fruits on the third day is the beginning of the feast of Unleavened Bread. Unleavened bread does not “rise”, and Christ did not rise on the second day, He rose on the third day. Christ and Stephen die together in the “line upon line” application, but Stephen is resurrected after Christ for there is an order to the first fruit resurrection.

Mellom påsken og de førstegrødes høytid på den tredje dag begynner de usyrede brøds høytid. Usyret brød «hever seg» ikke, og Kristus stod ikke opp på den andre dag; Han stod opp på den tredje dag. Kristus og Stefanus dør sammen i anvendelsen av «bud på bud», men Stefanus blir oppreist etter Kristus, for det finnes en orden i de førstefrukters oppstandelse.

> But every man in his own order: Christ the first fruits; afterward they that are Christ’s at his coming. 1 Corinthians 15:22.

> Men hver i sin egen orden: Kristus som førstegrøden; deretter de som hører Kristus til ved hans komme. 1 Korinterbrev 15:22.

The Spring feasts cannot be separated from each other, for they are directly related to one another. In this sense, Pentecost represents the soon-coming Sunday law, when there will be a repetition of the pouring out of the Holy Spirit, and the second voice of Revelation chapter eighteen will then call those that do not currently know the gospel, to come out of Babylon. The word “Babylon,” is based upon the word, “Babel,” which means confusion, for it was in the fall of Babel that God confused the languages, and it was at Pentecost that God reverses the confusion of the languages in order to carry the gospel to the world. Thus Pentecost and the Sunday law align.

Vårhøytidene kan ikke skilles fra hverandre, for de står i direkte forbindelse med hverandre. I denne forstand representerer pinse den nært forestående søndagsloven, når det vil finne sted en gjentakelse av Den hellige ånds utgytelse, og den andre røsten i Åpenbaringen kapittel atten da vil kalle dem som for tiden ikke kjenner evangeliet, til å komme ut av Babylon. Ordet «Babylon» er bygget på ordet «Babel», som betyr forvirring, for det var ved Babels fall at Gud forvirret språkene, og det var ved pinse at Gud omgjør språkforvirringen for å bringe evangeliet til verden. Slik står pinse og søndagsloven på linje med hverandre.

At Pentecost the gift of languages was given to the disciples, but their message then was still restricted to the Jews. When both lines are brought together Pentecost occurs in the year 34, when Stephen was stoned and the gospel was then carried to those who do not currently know the gospel.

På pinsefestens dag ble språkets gave gitt til disiplene, men deres budskap var da fremdeles begrenset til jødene. Når begge linjer føres sammen, inntreffer pinse i år 34, da Stefanus ble steinet og evangeliet da ble båret til dem som for tiden ikke kjenner evangeliet.

Stephen represents those who are resurrected “at His coming,” but who have died with Him. The First Fruit offering marks the resurrection of Christ on the third day, and it also marks the beginning of the Feast of Weeks, which is also the feast of Pentecost, and which commemorates the giving of the Ten Commandments at Sinai.

Stefan representerer dem som blir oppreist «ved Hans komme», men som har dødd med Ham. Førstegrødeofferet markerer Kristi oppstandelse på den tredje dag, og det markerer også begynnelsen på Ukenes høytid, som også er pinsehøytiden, og som minnes givelsen av De ti bud på Sinai.

October 22, 1844, aligns with the cross, for among other proofs Sister White aligns the disappointment of the disciples after the cross with the disappointment that followed October 22, 1844. Both the cross and October 22, 1844, prefigure the soon-coming Sunday law. Pentecost also typifies the soon coming Sunday law, but Pentecost came fifty-two days after the cross. The cross, which was typified by Passover, ushers in a series of feasts which commemorate the old paths of ancient Israel from the night the angel of death passed over Egypt, through to the giving of the law. Though the feasts possess their own distinctions, they are inseparably linked to each other. It is therefore accurate to apply the complete fifty-two days from Passover to Pentecost as one singular waymark.

22. oktober 1844 stemmer overens med korset, for blant andre beviser setter søster White disiplenes skuffelse etter korset i sammenheng med skuffelsen som fulgte etter 22. oktober 1844. Både korset og 22. oktober 1844 er forbilder på den snart kommende søndagsloven. Pinsen er også et forbilde på den snart kommende søndagsloven, men pinsen kom femtito dager etter korset. Korset, som ble forbilledlig framstilt ved påsken, innleder en rekke høytider som minnes de gamle stier i det gamle Israel, fra natten da dødsengelen gikk forbi Egypt, og frem til lovgivningen. Selv om høytidene har sine egne særtrekk, er de uløselig knyttet til hverandre. Det er derfor korrekt å anvende de fulle femtito dagene fra påske til pinse som ett enkelt veimerke.

For this reason, the cross, the death of Stephen, and Pentecost all prefigure the soon coming Sunday law, when the progressive executive judgment upon Modern Babylon begins, as the second voice of Revelation chapter eighteen begins to call God’s other flock out of Babylon. It is at that waymark that the executive judgment upon Jerusalem arrived, though God in His mercy deferred the actual destruction of the temple and city nearly forty years after the cross to the year 70. The destruction of ancient Jerusalem represents the beginning of the progressive executive judgment that begins in the United States when “national apostasy is followed by national ruin.”

Av denne grunn er korset, Stefans død og pinsen alle forbilder på den snart kommende søndagsloven, når den fremadskridende fullbyrdende dom over det moderne Babylon begynner, idet den andre røsten i Åpenbaringen kapittel atten begynner å kalle Guds andre hjord ut av Babylon. Det er ved dette veimerket at den fullbyrdende dom over Jerusalem inntrådte, skjønt Gud i sin barmhjertighet utsatte den faktiske ødeleggelsen av templet og byen i nær førti år etter korset, til år 70. Det gamle Jerusalems ødeleggelse fremstiller begynnelsen på den fremadskridende fullbyrdende dom som begynner i De forente stater når «nasjonalt frafall etterfølges av nasjonal undergang».

Truth is established upon the testimony of two, and in the two lines of three and a half years that Christ confirmed the covenant we find two witnesses of a death and resurrection that is associated with the history that identifies the soon-coming Sunday law. That Sunday law in Revelation chapter eleven, is identified as the “hour of the great earthquake.” That “hour” is directly connected to two witnesses that gave a testimony of three and a half years. Their testimony ends with their death and resurrection.

Sannheten blir stadfestet på grunnlag av to vitners vitnesbyrd, og i de to linjene på tre og et halvt år hvor Kristus stadfestet pakten, finner vi to vitner om en død og oppstandelse som er knyttet til den historien som identifiserer den snart kommende søndagsloven. Denne søndagsloven blir i Åpenbaringen kapittel elleve identifisert som «den store jordskjelvets time». Denne «time» er direkte forbundet med to vitner som avla et vitnesbyrd i tre og et halvt år. Deres vitnesbyrd ender med deres død og oppstandelse.

Their testimony of three and a half years, followed by their death and resurrection has been represented by the death and resurrection of both Jesus and Stephen, for “line upon line,” Stephen is represented as being resurrected with Christ. In the feast of First Fruits, two primary offerings were presented.

Deres vitnesbyrd på tre og et halvt år, etterfulgt av deres død og oppstandelse, er blitt fremstilt ved både Jesu og Stefans død og oppstandelse; for «bud på bud» fremstilles Stefan som oppreist med Kristus. I førstegrødens høytid ble to hovedoffer frembåret.

One was a lamb without blemish, and the other an offering of barley. The barley represented the crop to follow, and the lamb represented Christ. Christ was resurrected on the third day, and Stephen represented those that follow, and the barley represented the crop that was to follow. The two witnesses in Revelation eleven testified for three and a half years, after which they were then slain and then were resurrected three and a half days later. Those two witnesses had been typified by Christ, who was the First Fruits, for they represent the one hundred and forty-four thousand, who are also first fruits.

Den ene var et lam uten lyte, og den andre et offer av bygg. Bygget representerte den kommende høst, og lammet representerte Kristus. Kristus ble oppreist på den tredje dag, og Stefanus representerte dem som følger etter, og bygget representerte den høst som skulle følge. De to vitnene i Åpenbaringen elleve vitnet i tre og et halvt år, hvoretter de så ble drept og deretter ble oppreist tre og en halv dag senere. Disse to vitnene var blitt forbilledlig fremstilt ved Kristus, som var førstegrøden, for de representerer de hundre og førtifire tusen, som også er førstegrøde.

> And I looked, and, lo, a Lamb stood on the mount Sion, and with him an hundred forty and four thousand, having his Father’s name written in their foreheads. And I heard a voice from heaven, as the voice of many waters, and as the voice of a great thunder: and I heard the voice of harpers harping with their harps: And they sung as it were a new song before the throne, and before the four beasts, and the elders: and no man could learn that song but the hundred and forty and four thousand, which were redeemed from the earth. These are they which were not defiled with women; for they are virgins. These are they which follow the Lamb whithersoever he goeth. These were redeemed from among men, being the first fruits unto God and to the Lamb. And in their mouth was found no guile: for they are without fault before the throne of God. Revelation 14:1–5.

> Og jeg så, og se, et Lam stod på Sions berg, og med ham hundre og førtifire tusen, som hadde hans Fars navn skrevet på sine panner. Og jeg hørte en røst fra himmelen, lik lyden av mange vann og lik lyden av sterk torden; og jeg hørte lyden av harpespillere som spilte på sine harper. Og de sang likesom en ny sang foran tronen og foran de fire livsvesener og de eldste; og ingen kunne lære den sangen uten de hundre og førtifire tusen, de som var gjenløst fra jorden. Dette er de som ikke har gjort seg urene med kvinner; for de er jomfruer. Dette er de som følger Lammet hvor det går. Disse er gjenløst fra menneskene som en førstegrøde for Gud og for Lammet. Og i deres munn ble det ikke funnet svik; for de er uten lyte for Guds trone. Åpenbaringen 14:1–5.

The barley offering on the feast of First Fruits represented the crop that was to follow, and Stephen in the year 34, followed Christ’s death in the year 31, though “line upon line,” they died at the same waymark. In relation to the first fruit offerings, Christ was the lamb that was slain and Stephen was the barley. According to Paul “Christ” is “the first fruits of them that slept,” and then “afterward they that are Christ’s at his coming.” The one hundred and forty-four thousand are first fruits, and they are those “which follow the Lamb whithersoever he goeth.”

Byggofferet på de usyrede brøds høytid representerte avlingen som skulle følge, og Stefanus i året 34 fulgte etter Kristi død i året 31, skjønt de, «bud på bud», døde ved det samme veimerket. I relasjon til førstegrødeofringene var Kristus lammet som ble slaktet, og Stefanus var bygget. Ifølge Paulus er «Kristus» «førstegrøden av dem som er sovnet inn», og deretter «så de som hører Kristus til, ved hans komme». De hundre og førtifire tusen er førstegrøde, og de er dem «som følger Lammet hvor det enn går».

In the “hour” of the “great earthquake” of Revelation chapter eleven, the two witnesses that have prophesied for three and a half years, only to be slain and lie in the streets for three and a half days, are resurrected. They are those represented by Stephen who prophetically was resurrected with Jesus, but also after Jesus. They are therefore resurrected “three and a half days,” after they are murdered by the beast that ascended from the bottomless pit. The same “hour,” that they are resurrected they ascend to heaven as an ensign. The process of their resurrection and ascension is carefully outlined in God’s prophetic Word, and it includes that they were typified by the literal death of Stephen, thus representing a spiritual death that is accomplished upon the two witnesses as they are transformed from the Laodicean movement of the third angel unto the Philadelphian movement of the third angel.

I den «time» da det «store jordskjelvet» i Åpenbaringen kapittel elleve finner sted, blir de to vitnene som har profetert i tre og et halvt år, bare for å bli drept og ligge i gatene i tre og en halv dag, oppreist. De er dem som er framstilt ved Stefanus, som profetisk ble oppreist med Jesus, men også etter Jesus. De blir derfor oppreist «tre og en halv dag» etter at de blir myrdet av dyret som steg opp fra avgrunnen. I den samme «time» som de blir oppreist, stiger de opp til himmelen som et banner. Prosessen for deres oppstandelse og himmelfart er nøye framstilt i Guds profetiske Ord, og den omfatter at de ble forbildet ved Stefanus’ bokstavelige død, og dermed representerer en åndelig død som fullbyrdes over de to vitnene idet de blir forvandlet fra den tredje engels laodikeiske bevegelse til den tredje engels filadelfiske bevegelse.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> “One thing is certain: those Seventh-day Adventists who take their stand under Satan’s banner will first give up their faith in the warnings and reproofs contained in the Testimonies of God’s spirit.

> «Én ting er sikker: De syvendedagsadventister som stiller seg under Satans banner, vil først oppgi sin tro på de advarsler og irettesettelser som er inneholdt i vitnesbyrdene fra Guds Ånd. »

> “The call to greater consecration and holier service is being made, and will continue to be made. Some who are now voicing Satan’s suggestions will come to their senses. There are those in important positions of trust who do not understand the truth for this time. To them the message must be given. If they receive it, Christ will accept them, and will make them workers together with him. But if they refuse to hear the message, they will take their stand under the black banner of the Prince of Darkness.

> Kallet til større innvielse og helligere tjeneste blir gitt, og vil fortsatt bli gitt. Noen som nå gir uttrykk for Satans innskytelser, vil komme til besinnelse. Det finnes dem i viktige tillitsstillinger som ikke forstår sannheten for denne tid. Til dem må budskapet gis. Hvis de tar imot det, vil Kristus ta imot dem og gjøre dem til medarbeidere sammen med ham. Men dersom de nekter å høre budskapet, vil de stille seg under Mørkets fyrstes svarte banner.

> “I am instructed to say that the precious truth for this time is open more and more clearly to human minds. In a special sense men and women are to eat of Christ’s flesh and drink of his blood. There will be a development of the understanding, for the truth is capable of constant expansion. The divine originator of truth will come into closer and still closer communion with those who follow on to know him. As God’s people receive his word as the bread of heaven, they will know that his goings forth are prepared as the morning. They will receive spiritual strength, as the body receives physical strength when food is eaten.

> «Jeg er pålagt å si at den dyrebare sannhet for denne tid åpnes mer og mer klart for menneskesinnene. I en særlig forstand skal menn og kvinner ete Kristi kjød og drikke hans blod. Det vil finne sted en utvikling av forståelsen, for sannheten er i stand til stadig utvidelse. Sannhetens guddommelige opphavsmann vil tre inn i nærmere og stadig nærmere samfunn med dem som går videre for å kjenne ham. Når Guds folk tar imot hans ord som himmelens brød, vil de vite at hans fremgang er beredt som morgenrøden. De vil motta åndelig styrke, slik legemet mottar fysisk styrke når mat blir spist.»

> “We do not half understand the Lord’s plan in taking the children of Israel from Egyptian bondage, and leading them through the wilderness into Canaan.

> «Vi forstår ikke engang halvveis Herrens plan med å føre Israels barn ut fra slaveriet i Egypt og lede dem gjennom ørkenen inn i Kanaan. »

> “As we gather up the divine rays shining from the gospel, we shall have a clearer insight into the Jewish economy, and a deeper appreciation of its important truths. Our exploration of truth is yet incomplete. We have gathered up only a few rays of light. Those who are not daily students of the Word will not solve the problems of the Jewish economy. They will not understand the truths taught by the temple service. The work of God is hindered by a worldly understanding of his great plan. The future life will unfold the meaning of the laws that Christ, enshrouded in the pillar of cloud, gave to his people.” Spalding and Magan, 305, 306.

> «Når vi samler opp de guddommelige strålene som skinner fra evangeliet, skal vi få et klarere innsyn i den jødiske husholdning, og en dypere verdsettelse av dens viktige sannheter. Vår utforskning av sannheten er ennå ufullstendig. Vi har bare samlet noen få lysstråler. De som ikke daglig er studenter av Ordet, vil ikke løse den jødiske husholdnings problemer. De vil ikke forstå de sannheter som ble undervist gjennom tempeltjenesten. Guds verk blir hindret av en verdslig forståelse av hans store plan. Det fremtidige liv vil åpenbare betydningen av de lovene som Kristus, innhyllet i skystøtten, gav til sitt folk.» Spalding and Magan, 305, 306.

Back to Articles