Article

# The Revelation of Jesus Christ - Number Seventeen

Jesu Kristi åpenbaring - Nummer sytten

Awakening the Dry Bones: A Call to Purity and Faith in the Tarrying Time

Å vekke de tørre ben til live: en appell til renhet og tro i ventetiden

Author

Jeff Pippenger

Published

November 17, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

The dry bones that are laying dead in the street, who hear the “voice” of the one who is crying in the wilderness, do so because the Comforter has come, in fulfillment of Jesus’ promise to send him. In the first disappointment of the Millerites, the Millerites came to understand that they were in the tarrying time of the virgin’s parable.

De tørre ben som ligger døde i gaten, og som hører «røsten» av ham som roper i ørkenen, gjør det fordi Trøsteren er kommet, til oppfyllelse av Jesu løfte om å sende ham. I millerittenes første skuffelse kom millerittene til forståelse av at de befant seg i drøyetiden i lignelsen om jomfruene.

> “The disappointed ones saw from the Bible that they were in the tarrying time, and that they must patiently wait the fulfillment of the vision. The same evidence which led them to look for their Lord in 1843, led them to expect him in 1844.” Spiritual Gifts, volume 1, 153.

> De skuffede så ut fra Bibelen at de befant seg i ventetiden, og at de tålmodig måtte vente på synets oppfyllelse. Det samme bevismaterialet som hadde fått dem til å se fram til sin Herre i 1843, fikk dem til å vente ham i 1844. Spiritual Gifts, bind 1, 153.

Those who have been typified by the Millerites repeat the experience of the first disappointment, and when they do, they must understand that they too, are in the tarrying time of the virgin’s parable. It is only the influence of the Comforter that allows them to see this truth. That recognition, brought about by the Comforter, is represented by the first prophecy that Ezekiel was instructed to proclaim to the valley of dry, dead bones.

De som er blitt forbildet ved millerittene, gjentar erfaringen ved den første skuffelsen, og når de gjør det, må de forstå at også de befinner seg i nølingstiden i lignelsen om jomfruene. Det er bare Talsmannens innflytelse som gjør dem i stand til å se denne sannheten. Denne erkjennelsen, frembrakt av Talsmannen, er framstilt ved den første profetien som Esekiel ble pålagt å forkynne for dalen med tørre, døde ben.

> Again he said unto me, Prophesy upon these bones, and say unto them, O ye dry bones, hear the word of the Lord. Thus saith the Lord God unto these bones; Behold, I will cause breath to enter into you, and ye shall live: And I will lay sinews upon you, and will bring up flesh upon you, and cover you with skin, and put breath in you, and ye shall live; and ye shall know that I am the Lord. So I prophesied as I was commanded: and as I prophesied, there was a noise, and behold a shaking, and the bones came together, bone to his bone. And when I beheld, lo, the sinews and the flesh came up upon them, and the skin covered them above: but there was no breath in them. Ezekiel 37:4–8.

> Og han sa til meg igjen: Profeter over disse ben, og si til dem: Dere tørre ben, hør Herrens ord! Så sier Herren Gud til disse ben: Se, jeg lar ånde komme inn i dere, så dere skal leve. Og jeg vil legge sener på dere og la kjød vokse frem på dere og dekke dere med hud, og jeg vil gi dere ånde, så dere skal leve; og dere skal kjenne at jeg er Herren. Så profeterte jeg slik det var befalt meg. Og mens jeg profeterte, hørtes en lyd, og se, det ble en rystelse, og benene føyde seg sammen, hvert ben til sitt ben. Og da jeg så etter, se, da kom det sener og kjød på dem, og huden dekket dem ovenfra; men det var ikke ånde i dem. Esekiel 37:4–8.

The “noise” represents the Holy Spirit. At that point the virgins need to recognize that they are in the tarrying time. The biblical instructions of what the disappointed must do when they recognize they are in the tarrying time is abundant. Jeremiah teaches they must never return to the “assembly of mockers,” which in the message to Philadelphia, is the synagogue of Satan. They must also separate the precious from the vile. The precious contrasted with the vile has a dual meaning.

«Lyden» representerer Den Hellige Ånd. På det tidspunkt må jomfruene erkjenne at de befinner seg i ventetiden. De bibelske anvisningene om hva de skuffede må gjøre når de erkjenner at de er i ventetiden, er mange. Jeremia lærer at de aldri må vende tilbake til «spotternes forsamling», som i budskapet til Filadelfia er Satans synagoge. De må også skille det dyrebare fra det usle. Det dyrebare i kontrast til det usle har en dobbel betydning.

I learned for myself this prophetic distinction years ago, when I made an application of William Miller’s dream. I correctly defined the jewels as truths of God’s word, and the spurious jewels as corrupted doctrines. Thereafter, it was pointed out to me that James White had also made an application of William Miller’s dream, and in his application, he identified the jewels as God’s faithful people, and the spurious jewels as the false professors of truth. When I investigated what James White had taught about the dream, I realized we were both correct. The jewels can represent God’s faithful, and the counterfeit jewels, the unfaithful, but the jewels can also represent the truths of God’s word and the counterfeit jewels can be false doctrines. James White applied Miller’s dream to the history that James White was then living in, but I had approached the dream as the history of the last days. Together the two applications identify that men become what they believe, and should they choose to hold to erroneous doctrines, they will be swept out the window by the dirt brush man, along with the doctrines they have become associated with. We are what we eat.

Jeg lærte selv denne profetiske sondringen for mange år siden, da jeg foretok en anvendelse av William Millers drøm. Jeg definerte med rette juvelene som sannheter fra Guds ord, og de uekte juvelene som fordervede læresetninger. Deretter ble det påpekt for meg at James White også hadde foretatt en anvendelse av William Millers drøm, og i sin anvendelse identifiserte han juvelene som Guds trofaste folk, og de uekte juvelene som de falske bekjennerne av sannheten. Da jeg undersøkte hva James White hadde lært om drømmen, innså jeg at vi begge hadde rett. Juvelene kan representere Guds trofaste, og de falske juvelene de utro, men juvelene kan også representere sannhetene i Guds ord, og de falske juvelene kan være falske læresetninger. James White anvendte Millers drøm på den historien som James White da levde i, men jeg hadde nærmet meg drømmen som de siste dagers historie. Sammen viser de to anvendelsene at mennesker blir det de tror, og dersom de velger å holde fast ved villfarelsens læresetninger, vil de bli feid ut av vinduet av mannen med skurekosten, sammen med læresetningene de har blitt knyttet til. Vi er hva vi spiser.

When the disappointed find they are in the tarrying time, according to Jeremiah they are to separate the precious from the vile.

Når de skuffede finner at de befinner seg i ventetiden, skal de ifølge Jeremia skille det dyrebare fra det usle.

> “How is it that men who are at war with the government of God come into possession of the wisdom which they sometimes display? Satan himself was educated in the heavenly courts, and he has a knowledge of good as well as of evil. He mingles the precious with the vile, and this is what gives him power to deceive. But because Satan has robed himself in garments of heavenly brightness, shall we receive him as an angel of light? The tempter has his agents, educated according to his methods, inspired by his spirit, and adapted to his work. Shall we co-operate with them? Shall we receive the works of his agents as essential to the acquirement of an education?” Ministry of Healing, 440.

> «Hvordan kan det ha seg at mennesker som ligger i krig med Guds styre, kommer i besittelse av den visdom de stundom viser? Satan selv ble opplært i de himmelske saler, og han har kunnskap om det gode så vel som om det onde. Han blander det dyrebare med det usle, og det er dette som gir ham makt til å bedra. Men fordi Satan har kledd seg i himmelsk strålende skrud, skal vi da ta imot ham som en lysets engel? Fristeren har sine redskaper, opplært etter hans metoder, inspirert av hans ånd og skikket for hans gjerning. Skal vi samarbeide med dem? Skal vi ta imot hans redskapers verk som nødvendig for å tilegne seg en utdannelse?» Ministry of Healing, 440.

The precious and vile represents truth and error. It also represents two classes of men.

Det dyrebare og det usle representerer sannhet og villfarelse. Det representerer også to klasser av mennesker.

> “‘Nevertheless the foundation of God standeth sure, having this seal, The Lord knoweth them that are His. And, Let everyone that nameth the name of Christ depart from iniquity. But in a great house there are not only vessels of gold and of silver, but also of wood and of earth; and some to honor, and some to dishonor.’ The ‘great house’ represents the Church. In the Church will be found the vile as well as the precious. The net cast into the sea gathers both good and bad.” Review and Herald, February 5, 1901.

> «Likevel står Guds faste grunnvoll, og den har dette segl: Herren kjenner dem som hører ham til. Og: Hver den som nevner Kristi navn, skal vende seg bort fra urett. Men i et stort hus er det ikke bare kar av gull og sølv, men også av tre og leire; noen til ære og noen til vanære.» Det «store hus» representerer menigheten. I menigheten vil både de usle og de kostbare bli funnet. Garnet som er kastet i havet, samler både godt og dårlig.» Review and Herald, 5. februar 1901.

Jeremiah was instructed that if he would return, he needed to separate from the foolish virgins, and he must also separate from the erroneous teachings of the foolish virgins. The one hundred and forty-four thousand are those who come into perfect unity. Jeremiah is representing the work that those called to be sealed by Ezekiel’s second message of the four winds must accomplish, if they are to be God’s “mouth,” when the vision speaks. The vision spoke in Millerite history when the judgment arrived, and it speaks in the history of the one hundred and forty-four thousand when the earth beast speaks, and the judgment of the third woe arrives. Then those who have accomplished the work identified by Jeremiah are lifted up as God’s watchmen.

Jeremia fikk befaling om at dersom han ville vende tilbake, måtte han skille seg fra de dårlige jomfruene, og han måtte også skille seg fra de villfarelsene som de dårlige jomfruene lærte. De hundre og førtifire tusen er de som kommer inn i fullkommen enhet. Jeremia representerer det verk som de som er kalt til å bli beseglet ved Esekiels annet budskap om de fire vindene, må fullføre, dersom de skal være Guds «munn» når synet taler. Synet talte i millerittenes historie da dommen kom, og det taler i de hundre og førtifire tusens historie når dyret fra jorden taler, og den tredje ves dom kommer. Da blir de som har fullført det verk som er identifisert ved Jeremia, opphøyet som Guds vektere.

When the Lord sends the Comforter to awaken the disappointed from their death, He identifies a work of purification they must accomplish if they are to be His spokesmen in the Sunday law crisis. Isaiah agrees with Jeremiah’s counsel.

Når Herren sender Trøsteren for å vekke de skuffede opp fra deres død, påviser Han et renselsesverk de må fullføre dersom de skal være Hans talerør i søndagslovkrisen. Jesaja samstemmer med Jeremias råd.

> How beautiful upon the mountains are the feet of him that bringeth good tidings, that publisheth peace; that bringeth good tidings of good, that publisheth salvation; that saith unto Zion, Thy God reigneth! Thy watchmen shall lift up the voice; with the voice together shall they sing: for they shall see eye to eye, when the Lord shall bring again Zion. Break forth into joy, sing together, ye waste places of Jerusalem: for the Lord hath comforted his people, he hath redeemed Jerusalem. Isaiah 52:7–9.

> Hvor vakre på fjellene er hans føtter som bringer godt budskap, som forkynner fred, som bærer budskap om gode ting, som forkynner frelse, som sier til Sion: Din Gud er konge! Dine vektere skal løfte røsten; med røsten skal de sammen synge; for de skal se det med egne øyne når Herren fører Sion tilbake. Bryt ut i jubel, syng sammen, dere Jerusalems ruiner; for Herren har trøstet sitt folk, han har forløst Jerusalem. Jesaja 52:7–9.

Those that “bringeth good tidings” and who “publish peace and salvation” lift up “their voices together,” for they “shall see eye to eye.”

De som «forkynner godt budskap» og som «kunngjør fred og frelse», løfter «sine røster sammen», for de «skal se øye til øye».

> “A few others were shown me as joining their influence with those I have mentioned, and together they do what they can to draw off from the body and cause confusion; and their influence brings the truth of God into disrepute. Jesus and holy angels are bringing up and uniting God’s people into one faith, that they may all have one mind and one judgment. And while they are being brought into the unity of the faith, to see eye to eye upon the solemn, important truths for this time, Satan is at work to oppose their advancement. Jesus is at work through His instruments to gather and unite. Satan works through his instruments to scatter and divide. ‘For, lo, I will command, and I will sift the house of Israel among all nations, like as corn is sifted in a sieve, yet shall not the least grain fall upon the earth.’

> «Noen få andre ble vist meg som forente sin innflytelse med dem jeg har nevnt, og sammen gjør de hva de kan for å trekke bort fra legemet og volde forvirring; og deres innflytelse bringer Guds sannhet i vanry. Jesus og hellige engler fører Guds folk fram og forener dem i én tro, for at de alle må ha ett sinn og én dom. Og mens de blir ført inn i troens enhet, for å se likt på de høytidelige, viktige sannheter for denne tid, er Satan i virksomhet for å motarbeide deres framgang. Jesus virker gjennom sine redskaper for å samle og forene. Satan virker gjennom sine redskaper for å spre og splitte. ‘For se, jeg vil gi befaling, og jeg vil sikte Israels hus blant alle folkeslag, likesom korn siktes i en sold; men ikke det minste korn skal falle til jorden.’»

> “God is now testing and proving His people. Character is being developed. Angels are weighing moral worth, and keeping a faithful record of all the acts of the children of men. Among God’s professed people are corrupt hearts; but they will be tested and proved. That God who reads the hearts of everyone, will bring to light hidden things of darkness where they are often least suspected, that stumbling blocks which have hindered the progress of truth may be removed, and God have a clean and holy people to declare His statutes and judgments.

> «Gud prøver og ransaker nå sitt folk. Karakteren blir utviklet. Engler veier den moralske verdi og fører en trofast opptegnelse over alle menneskenes barns gjerninger. Blant Guds bekjennende folk finnes det fordervede hjerter; men de skal bli prøvd og funnet. Den Gud som leser alles hjerter, skal føre mørkets skjulte ting frem i lyset, der de ofte minst mistenkes, for at snublesteiner som har hindret sannhetens fremgang, kan bli ryddet av veien, og Gud kan ha et rent og hellig folk til å forkynne sine bud og dommer.»

> “The Captain of our salvation leads His people on step by step, purifying and fitting them for translation, and leaving in the rear those who are disposed to draw off from the body, who are not willing to be led, and are satisfied with their own righteousness. ‘If therefore the light that is in thee be darkness, how great is that darkness!’ No greater delusion can deceive the human mind than that which leads men to indulge a self-confident spirit, to believe that they are right and in the light, when they are drawing away from God’s people, and their cherished light is darkness.” Testimonies, volume 1, 332, 333.

> «Høvdingen for vår frelse fører sitt folk frem, skritt for skritt, idet han renser og gjør dem skikket til forvandlingen, og lar dem bli tilbake som er tilbøyelige til å trekke seg bort fra legemet, som ikke er villige til å la seg lede, og som er tilfredse med sin egen rettferdighet. ‘Om derfor lyset som er i deg, er mørke, hvor stort er da ikke mørket!’ Ingen større villfarelse kan bedra menneskesinnet enn den som får mennesker til å nære en selvsikker ånd, til å tro at de har rett og er i lyset, når de trekker seg bort fra Guds folk, og deres kjære lys er mørke.» Testimonies, bind 1, 332, 333.

The phrase “bringeth good tidings” is repeated twice in the passage of Isaiah to identify the history of the Midnight Cry, as does the verses that lead to Isaiah’s description of the unity that is accomplished when the precious is separated from the vile.

Uttrykket «forkynner godt budskap» gjentas to ganger i avsnittet hos Jesaja for å identifisere historien om Midnattsropet, slik også versene gjør som leder frem til Jesajas beskrivelse av den enhet som blir tilveiebrakt når det dyrebare blir skilt fra det usle.

> Awake, awake; put on thy strength, O Zion; put on thy beautiful garments, O Jerusalem, the holy city: for henceforth there shall no more come into thee the uncircumcised and the unclean. Shake thyself from the dust; arise, and sit down, O Jerusalem: loose thyself from the bands of thy neck, O captive daughter of Zion. Isaiah 52:1, 2.

> Våkn opp, våkn opp, ifør deg din styrke, Sion; ifør deg dine høytidsklær, Jerusalem, den hellige stad! For heretter skal ingen uomskårne og urene mer komme inn i deg. Ryst støvet av deg; reis deg og sett deg, Jerusalem! Løs båndene fra din hals, du fangne Sions datter. Jesaja 52:1, 2.

Jeremiah represents those in the first disappointment, that recognize they are in the tarrying time. Isaiah commands those same persons to “awake, awake.” They awake and ultimately arrive to a point where there will no longer be any uncircumcised and unclean in God’s church, for they will have accomplished the work of separating the precious and the vile. “The Lord would have his church purified, before his judgments shall fall more signally upon the world.”

Jeremia representerer dem i den første skuffelsen som erkjenner at de befinner seg i ventetiden. Jesaja befaler de samme personene å «våkne opp, våkne opp». De våkner opp og kommer til slutt til et punkt hvor det ikke lenger vil være noen uomskårne og urene i Guds menighet, for de vil ha fullført verket med å skille det dyrebare fra det usle. «Herren vil ha sin menighet renset, før hans dommer skal falle mer påfallende over verden.»

> “We are rapidly nearing the close of this earth’s history. The end is very near, much nearer than many suppose, and I feel burdened to urge upon our people the necessity of seeking the Lord earnestly. Many are asleep, and what can be said to arouse them from their carnal slumber? The Lord would have his church purified, before his judgments shall fall more signally upon the world.

> «Vi nærmer oss hurtig avslutningen på denne jordens historie. Enden er meget nær, langt nærmere enn mange antar, og jeg kjenner meg drevet til å inntrengende pålegge vårt folk nødvendigheten av alvorlig å søke Herren. Mange sover, og hva kan sies for å vekke dem opp av deres kjødelige slummer? Herren vil ha sin menighet renset før hans dommer skal falle enda mer merkbart over verden.»

> “‘Who may abide the day of his coming? and who shall stand when he appeareth? for he is like a refiner’s fire, and like fullers’ soap: and he shall sit as a refiner and purifier of silver: and he shall purify the sons of Levi, and purge them as gold and silver, that they may offer unto the Lord an offering in righteousness.’

> «Hvem kan utholde hans kommes dag, og hvem kan bli stående når han åpenbarer seg? For han er lik smelterens ild og lik vaskernes lut. Han skal sitte som en som smelter og renser sølv, og han skal rense Levis sønner og lutre dem som gull og sølv, så de kan bære fram for Herren et offer i rettferdighet.»

> “Christ will remove every pretentious cloak. No mingling of the true with the spurious can deceive him. ‘He is like a refiner’s fire,’ separating the precious from the vile, the dross from the gold.

> «Kristus vil fjerne ethvert skinnhellig dekke. Ingen sammenblanding av det sanne med det falske kan bedra ham. ‘Han er lik en smelters ild’, idet han skiller det dyrebare fra det usle, slagget fra gullet.»

> “Like the Levites, God’s chosen people are set apart by him for his special work. Every true Christian bears priestly credentials. He is honored with the sacred responsibility of representing to the world the character of his Heavenly Father. He is to heed well the words, ‘Be ye therefore perfect, even as your Father which is in heaven is perfect.’

> «I likhet med levittene er Guds utvalgte folk satt til side av ham for hans særlige verk. Hver sann kristen bærer prestelige kjennetegn. Han er hedret med det hellige ansvar å framstille for verden sin himmelske Fars karakter. Han skal gi akt på ordene: ‘Vær derfor fullkomne, likesom deres Far i himmelen er fullkommen.’»

> “‘But unto you that fear my name shall the Sun of Righteousness arise with healing in his wings; and ye shall go forth, and grow up as calves of the stall. And ye shall tread down the wicked; for they shall be ashes under the soles of your feet in the day that I shall do this, saith the Lord of hosts.

> «Men for dere som fryktar mitt namn, skal Rettferds sola renna med lækjedom under sine venger; og de skal gå ut og veksa opp som gjødkalvar. De skal trakka ned dei ugudelege; for dei skal vera oske under fotsålene dykkar på den dagen då eg gjer dette, seier Herren, hærskarens Gud.

> “‘Remember ye the law of Moses my servant, which I commanded unto him in Horeb for all Israel, with the statutes and the judgments. Behold, I will send you Elijah the prophet before the coming of the great and dreadful day of the Lord: and he shall turn the heart of the fathers to the children, and the heart of the children to their fathers, lest I come and smite the earth with a curse.’” Review and Herald, November 8, 1906.

> «Kom i hu Moseloven, min tjener, som jeg bød ham på Horeb for hele Israel, med lover og dommer. Se, jeg sender dere profeten Elia før Herrens store og fryktelige dag kommer; og han skal vende fedrenes hjerte til barna og barnas hjerte til deres fedre, for at jeg ikke skal komme og slå jorden med bann.» Review and Herald, 8. november 1906.

Those that hold to false doctrines will be separated in the history that begins with the “voice” crying in the wilderness. Those who refuse to allow the creative power of God to produce a personal sanctified experience, will be separated from the “gold” in the history that begins with the “voice” crying in the wilderness. They will remain as Laodiceans, right at the point where Laodicea transcends into Philadelphia.

De som holder fast ved falske læresetninger, vil bli skilt ut i den historien som begynner med «røsten» som roper i ørkenen. De som nekter å la Guds skapende kraft frembringe en personlig helliggjort erfaring, vil bli skilt fra «gullet» i den historien som begynner med «røsten» som roper i ørkenen. De vil forbli laodikeere, nettopp på det punkt hvor Laodikea går over i Filadelfia.

The work of separating the precious from the vile is almost totally the work of the messenger of the covenant who comes suddenly to purify the sons of Levi, but we must participate.

Arbeidet med å skille det dyrebare fra det usle er nesten helt og holdent paktsbudbærerens verk, han som kommer plutselig for å rense Levis sønner; men vi må delta.

> Wherefore, my beloved, as ye have always obeyed, not as in my presence only, but now much more in my absence, work out your own salvation with fear and trembling. For it is God which worketh in you both to will and to do of his good pleasure. Do all things without murmurings and disputings: That ye may be blameless and harmless, the sons of God, without rebuke, in the midst of a crooked and perverse nation, among whom ye shine as lights in the world. Philippians 2:12–15.

> Derfor, mine elskede, likesom dere alltid har vært lydige, ikke bare i mitt nærvær, men nå langt mer i mitt fravær, så arbeid på deres egen frelse med frykt og beven. For det er Gud som virker i dere både å ville og å gjøre etter hans gode vilje. Gjør alle ting uten knurringer og innvendinger, for at dere kan være ulastelige og uskyldige, Guds barn, uten lyte, midt i en vrang og fordervet slekt, blant hvem dere skinner som lys i verden. Filipperne 2:12–15.

Jeremiah was told to separate the precious from the vile if he desired to be God’s spokesman in the coming judgment. The fact that Jeremiah was hearing God’s counsel to him, demonstrated the presence of the Comforter was already available if he chose to take up the work.

Jeremia fikk beskjed om å skille det dyrebare fra det usle dersom han ønsket å være Guds talerør i den kommende dommen. Det forhold at Jeremia hørte Guds råd til ham, viste at Trøsteren allerede var tilgjengelig dersom han valgte å ta opp arbeidet.

> “The work of gaining salvation is one of copartnership, a joint operation. There is to be co-operation between God and the repentant sinner. This is necessary for the formation of right principles in the character. Man is to make earnest efforts to overcome that which hinders him from attaining to perfection. But he is wholly dependent upon God for success. Human effort of itself is not sufficient. Without the aid of divine power it avails nothing. God works and man works. Resistance of temptation must come from man, who must draw his power from God. On the one side there is infinite wisdom, compassion, and power; on the other, weakness, sinfulness, absolute helplessness.

> «Verket med å vinne frelse er et samvirke, en felles virksomhet. Det skal være samarbeid mellom Gud og den angrende synder. Dette er nødvendig for dannelsen av rette prinsipper i karakteren. Mennesket skal gjøre alvorlige anstrengelser for å overvinne det som hindrer ham i å nå fram til fullkommenhet. Men han er helt avhengig av Gud for å lykkes. Menneskelig anstrengelse i seg selv er ikke tilstrekkelig. Uten hjelp fra guddommelig kraft duger den ingenting. Gud virker, og mennesket virker. Motstand mot fristelse må komme fra mennesket, som må hente sin kraft fra Gud. På den ene side er det uendelig visdom, medfølelse og makt; på den andre svakhet, syndighet, absolutt hjelpeløshet.»

> “God wishes us to have the mastery over ourselves. But He cannot help us without our consent and co-operation. The divine Spirit works through the powers and faculties given to man. Of ourselves, we are not able to bring the purposes and desires and inclinations into harmony with the will of God; but if we are ‘willing to be made willing,’ the Saviour will accomplish this for us, ‘Casting down imaginations, and every high thing that exalteth itself against the knowledge of God, and bringing into captivity every thought to the obedience of Christ.’ 2 Corinthians 10:5.” Acts of the Apostles, 482.

> «Gud ønsker at vi skal ha herredømme over oss selv. Men Han kan ikke hjelpe oss uten vårt samtykke og vår medvirkning. Den guddommelige Ånd virker gjennom de krefter og evner som er gitt mennesket. Av oss selv er vi ikke i stand til å bringe hensikter og begjær og tilbøyeligheter i samklang med Guds vilje; men dersom vi er ‘villige til å bli gjort villige’, vil Frelseren fullbyrde dette for oss, ‘idet vi river ned tankebygninger og enhver høyde som reiser seg mot kunnskapen om Gud, og tar enhver tanke til fange under lydigheten mot Kristus.’ 2 Korinterne 10:5.» Apostlenes gjerninger, 482.

The three and a half days of Revelation eleven, when the dry bones are dead in the street, is a symbol of a “wilderness,” and a “wilderness” represents the “seven times” of Leviticus twenty-six. At the end of the scattering of the three and a half days, those called to be among the one hundred and forty-four thousand are to “awake” and “shake off the dust.” Sister White says “The Lord would have his church purified, before his judgments shall fall more signally upon the world.”

De tre og en halv dagene i Åpenbaringen elleve, når de tørre ben ligger døde i gaten, er et symbol på en «ørken», og en «ørken» representerer de «sju tider» i Tredje Mosebok tjueseks. Ved slutten av adspredelsen i de tre og en halv dagene skal de som er kalt til å være blant de hundre og førtifire tusen, «våkne» og «ryste støvet av seg». Søster White sier: «Herren vil ha sin menighet renset, før hans dommer skal falle mer merkbart over verden.»

In connection with a “purified church” she references Jeremiah’s separation process that removes the “precious from the vile.” She also connects it with Malachi chapter three, where a messenger prepares the way for the messenger of the covenant. The messenger that prepares the way is Isaiah’s “voice crying in the wilderness.” The messenger of the covenant is Christ, who is preparing to enter into covenant with the one hundred and forty-four thousand, who “like” “the Levites,” “are set apart by him for his special work.” She then identifies them as priests, and quotes Jesus who says, “Be ye therefore perfect, even as your Father which is in heaven is perfect.”

I forbindelse med en «renset menighet» viser hun til Jeremias skilleprosess som fjerner «det kostelige fra det usle». Hun knytter det også til Malakias kapittel tre, hvor en budbærer bereder veien for paktens budbærer. Den budbæreren som bereder veien, er Jesajas «røst av en som roper i ørkenen». Paktens budbærer er Kristus, som forbereder seg på å inngå pakt med de hundre og førtifire tusen, som «lik» «levittene» «er utskilt av ham til hans særlige gjerning». Deretter identifiserer hun dem som prester og siterer Jesus, som sier: «Vær derfor fullkomne, likesom deres Far i himmelen er fullkommen.»

There is a purification process that is marked at the end of the period of the tarrying time, for the Lord has a special work for the one hundred and forty-four thousand to accomplish, and He will have a purified church before “his judgments shall fall more signally upon the world.” His judgments are already in the world, but at the Sunday law, “God’s destructive judgments” begin to fall.

Det finnes en renselsesprosess som blir markert ved slutten av nølingstidens periode, for Herren har en særskilt gjerning for de hundre og førtifire tusen å fullføre, og Han vil ha en renset menighet før «hans dommer skal falle mer iøynefallende over verden». Hans dommer er allerede i verden, men ved søndagsloven begynner «Guds ødeleggende dommer» å falle.

Those judgments are a “time of mercy for those who have never known the truth.” But there is no mercy in those judgments for those who would not enter into the necessary purification process. The “judgments,” which “fall more signally” identify judgments that are signs. They represent a signal, and the Holy Spirit uses the chaos and confusion accomplished by those judgments, to mark a distinction between those who keep “the spurious rest day” and those who “conscientiously keep the Sabbath of the Lord,” for this is the only way the “world can be warned.” The judgments that are signals are the backdrop that the Holy Spirit uses to direct God’s children that are still in Babylon, to recognize the ensign of the one hundred and forty-four thousand.

Disse dommene er en «nådetid for dem som aldri har kjent sannheten». Men i disse dommene er det ingen nåde for dem som ikke ville tre inn i den nødvendige renselsesprosess. De «dommer» som «faller mer iøynefallende», kjennetegner dommer som er tegn. De representerer et signal, og Den Hellige Ånd bruker det kaos og den forvirring som disse dommene forårsaker, til å markere et skille mellom dem som holder «den falske hviledag» og dem som «samvittighetsfullt holder Herrens sabbat», for dette er den eneste måten «verden kan bli advart» på. Dommene som er signaler, er bakteppet som Den Hellige Ånd bruker for å lede Guds barn som ennå er i Babylon, til å gjenkjenne banneret til de hundre og førtifire tusen.

But Sister White doesn’t simply reference Malachi chapter three, she also includes the closing verses of the book of Malachi chapter four, and once again references the “voice” that was to prepare the way for the messenger of the covenant. Those closing verses are not about the preparation for the messenger of the covenant, they are about remembering the law of Moses, and the turning of the hearts of the fathers to the children and vice versa. The “voice” first prepares for Christ, as the messenger of the covenant, to suddenly come to His temple and purify His disappointed people who have been awakened, that they might accomplish the work of the ensign. Then Malachi addresses another aspect of the work of the “voice.”

Men søster White henviser ikke bare til Malakias, kapittel tre; hun innbefatter også de avsluttende versene i Malakias bok, kapittel fire, og henviser på nytt til den «røst» som skulle berede veien for paktens budbærer. Disse avsluttende versene handler ikke om forberedelsen for paktens budbærer; de handler om å komme Mose lov i hu, og om å vende fedrenes hjerter til barna og barnas hjerter til fedrene. «Røsten» bereder først for Kristus, som paktens budbærer, til plutselig å komme til sitt tempel og rense sitt skuffede folk som er blitt vekket, for at de skal kunne fullføre bannerets verk. Deretter behandler Malakias et annet aspekt ved «røstens» gjerning.

He “shall turn the heart of the fathers to the children, and the heart of the children to their fathers,” and He will do this work in relation to the law given at Horeb. Elijah, who is also Isaiah’s “voice,” will identify the sins of God’s people. It is part of the purification process. There is only one definition of sin, that being the transgression of the law given at Horeb. John the Baptist was Elijah, and his work included that very element.

Han «skal vende fedrenes hjerte til barna og barnas hjerte til fedrene», og Han vil gjøre dette verket i forbindelse med loven gitt på Horeb. Elia, som også er Jesajas «røst», vil identifisere Guds folks synder. Dette er en del av renselsesprosessen. Det finnes bare én definisjon av synd, nemlig overtredelsen av loven gitt på Horeb. Johannes Døperen var Elia, og hans gjerning omfattet nettopp dette elementet.

> In those days came John the Baptist, preaching in the wilderness of Judaea, And saying, Repent ye: for the kingdom of heaven is at hand. For this is he that was spoken of by the prophet Esaias, saying, The voice of one crying in the wilderness, Prepare ye the way of the Lord, make his paths straight. And the same John had his raiment of camel’s hair, and a leathern girdle about his loins; and his meat was locusts and wild honey. Then went out to him Jerusalem, and all Judaea, and all the region round about Jordan, And were baptized of him in Jordan, confessing their sins. But when he saw many of the Pharisees and Sadducees come to his baptism, he said unto them, O generation of vipers, who hath warned you to flee from the wrath to come?

> I de dager stod døperen Johannes fram og forkynte i Judeas ødemark og sa: Omvend dere! For himlenes rike er kommet nær. For han er den som profeten Esaias talte om da han sa: En røst av en som roper i ødemarken: Rydd Herrens vei, gjør hans stier rette. Og Johannes hadde en kledning av kamelhår og et lærbelte om sine lender, og hans mat var gresshopper og vill honning. Da drog Jerusalem og hele Judea og hele landet omkring Jordan ut til ham, og de ble døpt av ham i Jordan, idet de bekjente sine synder. Men da han så mange av fariseerne og sadduseerne komme til hans dåp, sa han til dem: Ormeyngel, hvem lærte dere å flykte fra den kommende vrede?

> Bring forth therefore fruits meet for repentance: And think not to say within yourselves, We have Abraham to our father: for I say unto you, that God is able of these stones to raise up children unto Abraham. And now also the ax is laid unto the root of the trees: therefore every tree which bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire. I indeed baptize you with water unto repentance: but he that cometh after me is mightier than I, whose shoes I am not worthy to bear: he shall baptize you with the Holy Ghost, and with fire: Whose fan is in his hand, and he will thoroughly purge his floor, and gather his wheat into the garner; but he will burn up the chaff with unquenchable fire. Matthew 3:1–12.

> Bær derfor frukter som er omvendelsen verdige. Og tenk ikke at dere kan si ved dere selv: Vi har Abraham til far; for jeg sier dere at Gud er mektig til av disse steiner å oppreise barn for Abraham. Og øksen ligger alt ved roten av trærne; derfor blir hvert tre som ikke bærer god frukt, hugget ned og kastet på ilden. Jeg døper dere riktignok med vann til omvendelse; men han som kommer etter meg, er sterkere enn jeg, og jeg er ikke verdig til å bære hans sko; han skal døpe dere med Den Hellige Ånd og med ild. Hans kasteskuffe er i hans hånd, og han skal rense sin treskeplass helt og samle sin hvete i låven; men agnene skal han brenne opp med uslukkelig ild. Matteus 3:1–12.

John the Baptist came to the “wilderness” of the three and a half days of Revelation eleven, for all the prophets are speaking more of the last days, than the days in which they lived. He brought a message to repent from sin, for the kingdom of heaven was at hand, just as the Revelation of Jesus Christ is opened up when “the time is at hand.” John the Baptist illustrates the work of the “voice,” for according to Jesus, he was also Elijah that was to come.

Johannes Døperen kom til «ørkenen» i de tre og en halv dagene i Åpenbaringen elleve, for alle profetene taler mer om de siste dager enn om de dagene de selv levde i. Han kom med et budskap om å omvende seg fra synd, for himlenes rike var nær, slik også Jesu Kristi åpenbaring blir åpnet når «tiden er nær». Johannes Døperen illustrerer «røstens» gjerning, for ifølge Jesus var han også Elia som skulle komme.

> For all the prophets and the law prophesied until John. And if ye will receive it, this is Elias, which was for to come. He that hath ears to hear, let him hear. Matthew 11:13–15.

> For alle profetene og loven profeterte inntil Johannes. Og om dere vil ta imot det, så er han Elias, han som skulle komme. Den som har ører å høre med, han høre. Matteus 11:13–15.

Jesus identifies that the prophetic identity of John the Baptist was a test. He states directly, “if ye will receive it”. Then Jesus encourages His disciples to receive it by saying, “He that hath ears to hear, let him hear.” Let him hear what? Let him hear who the voice is that comes to the final wilderness of the Bible, and prepares the way for the messenger of the covenant to prepare the one hundred and forty-four thousand to do a special work during a time of the signal judgments of God.

Jesus fastslår at døperen Johannes’ profetiske identitet var en prøve. Han sier det direkte: «om dere vil ta imot det». Deretter oppmuntrer Jesus sine disipler til å ta imot det ved å si: «Den som har ører å høre med, han høre.» Hva skal han høre? Han skal høre hvem røsten er som kommer til Bibelens siste ørken og bereder veien for paktens budbærer, så han kan berede de hundre og førtifire tusen til å utføre et særlig verk under en tid med Guds signaldommer.

John wore “a raiment of camel’s hair, and a leathern girdle about his loins; and his meat was locusts and wild honey.” His “meat” was the message of Islam, for the word “locusts” represents Islam, and honey is the word of God, that was sweet in his mouth. The sweet message he ate was about the “wild” Arabian ass, the very first symbol of Islam in the Scriptures. The sweet message of the wild Arabian ass of Islam, which is also represented by “locusts” was also woven into his raiment, for camel’s are another symbol of Islam. It is not a wresting of the word “locusts” to use it as a symbol of Islam, even if the food John ate was referencing the locust tree, and not the insects. The word “locusts” is a symbol of Islam, and John was not representing the eating of any physical food, his diet was a symbol of the prophetic message he had eaten.

Johannes bar «en kledning av kamelhår og et lærbelte om sine lender; og hans føde var gresshopper og vill honning». Hans «føde» var islams budskap, for ordet «gresshopper» representerer islam, og honning er Guds ord, som var søtt i hans munn. Det søte budskapet han åt, handlet om det «ville» arabiske esel, det aller første symbolet på islam i Skriftene. Det søte budskapet om islams ville arabiske esel, som også er representert ved «gresshopper», var også vevd inn i hans kledning, for kameler er enda et symbol på islam. Det er ikke en fordreining av ordet «gresshopper» å bruke det som et symbol på islam, selv om den maten Johannes åt, kan ha siktet til johannesbrødtreet og ikke til insektene. Ordet «gresshopper» er et symbol på islam, og Johannes fremstilte ikke fortæringen av noen fysisk føde; hans kost var et symbol på det profetiske budskapet han hadde ett.

His girdle was the “prophecy” represented in Habakkuk. That prophecy brings together the first disappointment, the tarrying time of the virgins, and the foundations of Adventism as represented upon the sacred charts. Habakkuk was the prophetic girdle that bound all those truths together.

Hans belte var den «profetien» som er framstilt i Habakkuk. Denne profetien sammenfatter den første skuffelsen, jomfruenes ventetid og adventismens grunnvoller slik de er framstilt på de hellige kartene. Habakkuk var det profetiske beltet som bandt alle disse sannhetene sammen.

> For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Behold, his soul which is lifted up is not upright in him: but the just shall live by his faith. Habakkuk 2:3, 4.

> For synet gjelder ennå en fastsatt tid, men ved enden skal det tale og ikke lyve; om det drøyer, så vent på det, for det skal sannelig komme, det skal ikke utebli. Se, oppblåst er den sjel som ikke er rettskaffen i ham; men den rettferdige skal leve ved sin tro. Habakkuk 2:3, 4.

The prophetic message that bound together as a girdle the messages that make up the warning of the “voice,” is the parable of the virgins in relation to the vision that tarried, but would speak. The vision of the Midnight Cry produces a distinction between the vile, whose “soul is lifted up” and the precious, who are justified by faith. Justification by faith is the girdle the “voice” wears.

Det profetiske budskapet som, lik et belte, bandt sammen de budskapene som utgjør advarselen fra «røsten», er lignelsen om jomfruene i forhold til synet som drygde, men som ville tale. Synet om Midnattsropet frembringer et skille mellom de ugudelige, hvis «sjel er oppblåst», og de dyrebare, som blir rettferdiggjort ved tro. Rettferdiggjørelse ved tro er beltet som «røsten» bærer.

> And righteousness shall be the girdle of his loins, and faithfulness the girdle of his reins. Isaiah 11:5.

> Og rettferdighet skal være beltet om hans hofter, og troskap beltet om hans lender. Jesaja 11:5.

When the “voice crying in the wilderness” of the disappointment arrived, after the disappointment of July 18, 2020, his message was the same message that it had been since September 11, 2001. That message from Elijah to come, to the waiting disappointed dead dry bones is, that Islam is the “signal judgments,” that provide the backdrop for God’s other children in Babylon to learn righteousness.

Da «røsten av en som roper i ørkenen» ved skuffelsen kom, etter skuffelsen den 18. juli 2020, var hans budskap det samme budskapet som det hadde vært siden 11. september 2001. Dette budskapet fra den kommende Elia til de ventende, skuffede, døde, tørre ben er at islam er «signaldommene», som danner bakteppet for at Guds andre barn i Babylon kan lære rettferdighet.

> The way of the just is uprightness: thou, most upright, dost weigh the path of the just. Yea, in the way of thy judgments, O Lord, have we waited for thee; the desire of our soul is to thy name, and to the remembrance of thee. With my soul have I desired thee in the night; yea, with my spirit within me will I seek thee early: for when thy judgments are in the earth, the inhabitants of the world will learn righteousness. Isaiah 26:7–9.

> Den rettferdiges vei er rettskaffenhet; du, høyst rettvise, gjør den rettferdiges sti jevn. Ja, på dine dommers vei, Herre, har vi ventet på deg; vår sjels lengsel står til ditt navn og til minnet om deg. Med min sjel har jeg lengtet etter deg om natten; ja, med min ånd i mitt indre vil jeg søke deg tidlig; for når dine dommer rammer jorden, lærer verdens innbyggere rettferdighet. Jesaja 26:7–9.

John the Baptist, who was Elijah to come, is the “voice” in the “wilderness” of the three and a half days of Revelation chapter eleven. His work includes identifying the fourth and final generation of Adventism, whose souls are lifted up and who are trusting in the spiritual heritage of their fathers, but sense that the wrath of God is about to come. They are the fourth generation, for they have fully manifested into a generation that is just the opposite of Christ. They are the generation of vipers, but they still point to their father Abraham, to argue that they are actually the generation of the Lamb. The generation of the Lamb are Peter’s chosen generation, they are those who follow the Lamb whithersoever he goeth.

Johannes døperen, som var den Elias som skulle komme, er «røsten» i «ørkenen» i de tre og en halv dagene i Åpenbaringen kapittel elleve. Hans gjerning omfatter å identifisere adventismens fjerde og siste generasjon, hvis sjeler er opphøyet, og som setter sin lit til sine fedres åndelige arv, men fornemmer at Guds vrede er i ferd med å komme. De er den fjerde generasjon, for de har fullt ut åpenbart seg som en generasjon som er selve motsetningen til Kristus. De er hoggormyngelens generasjon, men de peker fremdeles på sin far Abraham for å hevde at de i virkeligheten er Lammets generasjon. Lammets generasjon er Peters utvalgte slekt; de er dem som følger Lammet hvor som helst det går.

John obviously presented the sins of those who came to hear his message, for they repented and were baptized. He also informed them that there is One who would follow him, that would thoroughly purge His floor. That Person is the messenger of the covenant, He is “the dirt brush man” who sweeps the counterfeit coins and jewels out the window and restores the original jewels, that then shine ten times brighter than they did when William Miller was directed by angels in the work of assembling the original jewels in the movement of the first angel.

Johannes la åpenbart fram syndene til dem som kom for å høre hans budskap, for de omvendte seg og ble døpt. Han kunngjorde dem også at det er Én som skulle komme etter ham, som grundig skulle rense sin treskeplass. Denne Personen er paktens budbærer; han er «mannen med skurekosten» som feier de falske mynter og juveler ut gjennom vinduet og gjenoppretter de opprinnelige juvelene, som da skinner ti ganger klarere enn de gjorde da William Miller ble ledet av engler i arbeidet med å samle de opprinnelige juvelene i den første engels budskap.

John the Baptist was direct in his denunciation of the Laodicean Adventist’s confidence in their father Abraham, for Elijah to come was to turn the hearts of the fathers to the children and vice versa. The principle of biblical application of the first and the last is represented in that work, but so too, is the remedy for those who find themselves in a scattered condition, in the enemies’ land, dead in the wilderness. They must recognize their sins, and the sins of their fathers and repent. In conjunction with recognizing their sins and the father’s sins, they must also admit that they had not been walking with the Lord during the period of the wilderness of three and a half days. Furthermore, they must admit that God was not walking with them during that history.

Johannes Døperen var direkte i sin fordømmelse av den laodikeiske adventists tillit til sin far Abraham, for den Elias som skulle komme, skulle vende fedrenes hjerter til barna og omvendt. Prinsippet om den bibelske anvendelsen av den første og den siste er fremstilt i dette arbeidet, men der finnes også botemidlet for dem som befinner seg i en spredt tilstand, i fiendens land, døde i ørkenen. De må erkjenne sine synder og sine fedres synder og omvende seg. I forbindelse med å erkjenne sine synder og fedrenes synder, må de også innrømme at de ikke hadde vandret med Herren i løpet av perioden med ørkenen på tre og en halv dag. Videre må de innrømme at Gud ikke vandret med dem under denne historien.

> And they that are left of you shall pine away in their iniquity in your enemies’ lands; and also in the iniquities of their fathers shall they pine away with them. If they shall confess their iniquity, and the iniquity of their fathers, with their trespass which they trespassed against me, and that also they have walked contrary unto me; And that I also have walked contrary unto them, and have brought them into the land of their enemies; if then their uncircumcised hearts be humbled, and they then accept of the punishment of their iniquity: Then will I remember my covenant with Jacob, and also my covenant with Isaac, and also my covenant with Abraham will I remember; and I will remember the land. Leviticus 26:39–42.

> Og de av dere som blir tilbake, skal tæres bort i sin misgjerning i sine fienders land; også i sine fedres misgjerninger skal de tæres bort sammen med dem. Dersom de bekjenner sin misgjerning og sine fedres misgjerning, med det troløshetens lovbrudd som de begikk mot meg, og at de også vandret imot meg, og at også jeg vandret imot dem og førte dem inn i deres fienders land – dersom da deres uomskårne hjerter blir ydmyket, og de da tar imot straffen for sin misgjerning: da vil jeg komme i hu min pakt med Jakob, og også min pakt med Isak, og også min pakt med Abraham vil jeg komme i hu; og landet vil jeg komme i hu. 3 Mosebok 26:39–42.

The curse was because they didn’t remember the sabbaths of the land.

Forbannelsen kom fordi de ikke husket landets sabbater.

John the Baptist, who was Elijah to come, typified the “voice” in the wilderness of Revelation eleven’s three and a half days. He would direct the dead dry bones to “remember” Moses’ law at Horeb, and if they did, then the messenger of the covenant would “remember” the covenant of their fathers. But only if they confessed their sins, the sins of their fathers, and more humbling, they were to specify the trespasses “they trespassed against” God.

Johannes Døperen, som var den Elia som skulle komme, var et forbilde på «røsten» i ødemarken i de tre og en halv dagene i Åpenbaringen elleve. Han skulle lede de døde tørre ben til å «komme i hu» Moses’ lov ved Horeb, og dersom de gjorde det, da skulle paktens budbærer «komme i hu» deres fedres pakt. Men bare dersom de bekjente sine synder, sine fedres synder, og, enda mer ydmykende, skulle de angi de overtredelser «de hadde forbrutt seg med mot» Gud.

They would also need to admit that they had been walking “contrary” to God, and that God had been walking “contrary” to them.

De ville også måtte innrømme at de hadde vandret «i strid» med Gud, og at Gud hadde vandret «i strid» med dem.

They would also need to recognize that they were the dead dry bones in the street of Revelation eleven, for they had to admit that God had brought them into the enemy’s land, and the enemy’s land is death.

De måtte også erkjenne at de var de døde, tørre ben i gaten i Åpenbaringen elleve, for de måtte innrømme at Gud hadde ført dem inn i fiendens land, og fiendens land er døden.

According to John the Baptist, they would also need to answer the question of who the “voice” crying in the “wilderness” is, for John asked, “Who hath warned you to flee from the wrath to come?”

Ifølge Johannes Døperen måtte de også besvare spørsmålet om hvem «røsten» er som roper i «ørkenen», for Johannes spurte: «Hvem har advart dere om å flykte fra den kommende vrede?»

We will continue these subjects in the next article.

Vi vil fortsette disse emnene i den neste artikkelen.

> “The minister of God is commanded: ‘Cry aloud, spare not, lift up thy voice like a trumpet, and show My people their transgression, and the house of Jacob their sins.’ The Lord says of these people: ‘They seek Me daily, and delight to know My ways, as a nation that did righteousness.’ Here is a people who are self-deceived, self-righteous, self-complacent, and the minister is commanded to cry aloud and show them their transgressions. In all ages this work has been done for God’s people, and it is needed now more than ever before.” Testimonies, volume 5, 299.

> «Guds tjener er befalt: «Rop av full hals, spar ikke, løft din røst som en basun og kunngjør Mitt folk deres overtredelse og Jakobs hus deres synder.» Herren sier om dette folket: «De søker Meg daglig og har sin lyst i å kjenne Mine veier, som et folk som øvde rettferdighet.» Her er et folk som er selvbedratt, selvrettferdig og selvtilfreds, og tjeneren er befalt å rope høyt og vise dem deres overtredelser. I alle tidsaldre er dette arbeidet blitt utført for Guds folk, og det trengs nå mer enn noen gang før.» Testimonies, bind 5, 299.

Back to Articles