Article

# The Hour of God's Judgment is Come - Number One

Timen for Guds dom er kommet – nummer én

The Judgment of the Living and the Prophetic Significance of 9/11

Dommen over de levende og den profetiske betydningen av 11. september

Author

Jeff Pippenger

Published

December 18, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

For quite some time, in fact from immediately after 9/11, we have consistently taught that the judgment of the living began at 9/11. We understood this fact from a multitude of biblical witnesses, which upheld it from completely different directions. Since July 2023, we have understood even more details of the judgment of the living, which began at 9/11, compared to the details discovered shortly after 9/11. Why did the judgment of the living begin at 9/11? What is the biblical judgment of the living?

I ganske lang tid, faktisk fra umiddelbart etter 11. september, har vi konsekvent undervist at dommen over de levende begynte den 11. september. Vi forstod dette faktum ut fra en mengde bibelske vitnesbyrd, som stadfestet det fra fullstendig ulike retninger. Siden juli 2023 har vi forstått enda flere detaljer ved dommen over de levende, som begynte den 11. september, sammenlignet med de detaljene som ble oppdaget kort tid etter 11. september. Hvorfor begynte dommen over de levende den 11. september? Hva er den bibelske dommen over de levende?

In the first chapter in the book of Revelation, the main characteristic identified of Christ is that He is Alpha and Omega, the Beginning and Ending, the First and the Last. He provides an example of that very attribute of His character when He commanded John to write the things that were, and in so doing John would also be writing things to come. Jesus always illustrates the end with the beginning. It is who He is.

I det første kapittelet i Johannes’ åpenbaring er det fremste kjennetegnet ved Kristus at Han er Alfa og Omega, Begynnelsen og Enden, den Første og den Siste. Han gir et eksempel på nettopp denne egenskapen ved sin karakter da Han befalte Johannes å skrive det som var, og ved å gjøre dette ville Johannes også skrive det som skulle komme. Jesus fremstiller alltid enden ved begynnelsen. Det er den Han er.

The Bible identifies Jesus as the Word. The first book in the Bible, Genesis, means ‘beginning.’ The last book of the Bible is the book of Revelation and the truths first presented in the book of Genesis are addressed in the book of Revelation. Genesis is the Alpha and Revelation is the Omega, and together they are the Word, and the Word is Jesus, who is the Alpha and Omega. God’s signature, or His name is written within every passage of biblical prophecy. That signature confirms that the light in the passage is truth.

Bibelen identifiserer Jesus som Ordet. Bibelens første bok, Første Mosebok, betyr «begynnelse». Bibelens siste bok er Johannes’ åpenbaring, og de sannheter som først ble fremstilt i Første Mosebok, blir behandlet i Johannes’ åpenbaring. Første Mosebok er Alfa, og Johannes’ åpenbaring er Omega, og sammen er de Ordet, og Ordet er Jesus, som er Alfa og Omega. Guds signatur, eller Hans navn, er skrevet inn i hvert avsnitt av bibelsk profeti. Denne signaturen bekrefter at lyset i avsnittet er sannhet.

If an interpretation of a passage of prophecy does not bear the signature of God, which is His name, which is His character; therefore, the interpretation is incorrect. There are other tests which should be brought to bear when interpreting God’s prophetic Word, but whichever test a person might apply, the test should be defined within God’s Word. If there are no manmade tests, there are less manmade interpretations. So, why? And what? Is the biblical judgment of the living that began on 9/11?

Dersom en tolkning av et profetisk skriftsted ikke bærer Guds signatur, som er Hans navn, som er Hans karakter, er tolkningen derfor uriktig. Det finnes andre prøver som bør anvendes når Guds profetiske Ord skal tolkes, men hvilken prøve et menneske enn måtte anvende, bør prøven være definert innenfor Guds Ord. Dersom det ikke finnes menneskelagde prøver, finnes det færre menneskelagde tolkninger. Så hvorfor? Og hva? Er den bibelske dommen over de levende som begynte den 11. september?

When Christ introduces Himself in the book of Revelation, He identifies Himself as the beginning and ending, and uses the prophet John to illustrate what that attribute of His character represents. He identifies the message of the entire book as a revelation of Himself. He commands John to write what was then existing in John’s world, and in so doing John would be recording what shall be at the end of the world. John was one of the twelve leaders at the beginning of the Christian church, and John therefore is illustrating the ending of the Christian church, represented by the one hundred and forty-four thousand and the great multitude in Revelation chapter seven.

Når Kristus åpenbarer seg i Johannes’ åpenbaring, identifiserer Han seg selv som begynnelsen og enden, og bruker profeten Johannes til å illustrere hva denne egenskapen ved Hans karakter representerer. Han identifiserer budskapet i hele boken som en åpenbaring av seg selv. Han befaler Johannes å skrive det som da eksisterte i Johannes’ verden, og ved å gjøre dette skulle Johannes nedtegne det som skal være ved verdens ende. Johannes var en av de tolv lederne ved begynnelsen av den kristne kirke, og Johannes illustrerer derfor avslutningen av den kristne kirke, representert ved de hundre og førtifire tusen og den store skare i Åpenbaringen kapittel syv.

The biblical logic is this: Jesus is the Word, by which all things were created, the Word that has always existed with His Father and He is also the Bible, for He is the Word of God. The first attribute of Christ’s character that is introduced in the last message of God’s Word is that He illustrates the end of a thing, with the beginning of that very same thing. If this truth about God’s character is not applied to a person’s study of the Bible, they cannot truly know what the judgment of the living is, and why it began at 9/11, and more importantly, why it is almost over.

Den bibelske logikken er denne: Jesus er Ordet, ved hvilket alle ting ble skapt, Ordet som alltid har eksistert hos sin Far, og Han er også Bibelen, for Han er Guds Ord. Den første egenskapen ved Kristi karakter som blir introdusert i Guds Ords siste budskap, er at Han illustrerer enden på en ting ved begynnelsen av den selvsamme tingen. Dersom denne sannheten om Guds karakter ikke anvendes i en persons studium av Bibelen, kan vedkommende ikke virkelig vite hva de levendes dom er, og hvorfor den begynte 11. september, og enda viktigere, hvorfor den nesten er over.

As an example of the principle of Alpha and Omega, ancient Israel typifies modern Israel, which is a prophetic truth that can also be identified as literal Israel typifies spiritual Israel. No matter how it might be expressed both ancient literal Israel and modern spiritual Israel have a beginning history and an ending history. Three of the four histories are in the past, and we are now in the fourth and final history.

Som et eksempel på prinsippet om Alfa og Omega er det gamle Israel et forbilde på det moderne Israel, noe som er en profetisk sannhet som også kan uttrykkes slik: det bokstavelige Israel er et forbilde på det åndelige Israel. Uansett hvordan dette måtte uttrykkes, har både det gamle, bokstavelige Israel og det moderne, åndelige Israel en begynnelseshistorie og en avslutningshistorie. Tre av de fire historiene ligger i fortiden, og vi befinner oss nå i den fjerde og siste historien.

The three past histories represent three witnesses of the last generation of earth’s history. Those three past histories identify the generation that is represented as the one hundred and forty-four thousand in the book of Revelation. There are other prophetic lines of history that also address the one hundred and forty-four thousand, but the number of the one hundred and forty-four thousand contains the prophetic symbolism that the one hundred and forty-four thousand are those who are prophetically represented by multiplying the twelve tribes of ancient literal Israel, with the twelve disciples of modern spiritual Israel.

De tre tidligere historiene representerer tre vitner for den siste generasjonen i jordens historie. Disse tre tidligere historiene identifiserer den generasjonen som i Åpenbaringsboken fremstilles som de hundre og førtifire tusen. Det finnes andre profetiske historielinjer som også omhandler de hundre og førtifire tusen, men tallet hundre og førtifire tusen inneholder den profetiske symbolikken at de hundre og førtifire tusen er dem som profetisk fremstilles ved å multiplisere de tolv stammene i det gamle, bokstavelige Israel med de tolv disiplene i det moderne, åndelige Israel.

As another example of Alpha and Omega, the three angels of Revelation chapter fourteen represent a beginning and ending history. The Millerite movement represents the beginning history of the three angels, and the movement of the one hundred and forty-four thousand represents the history at the ending of the message of the third angel. The alpha movement announced the opening of the investigative judgment on October 22, 1844. The omega movement announced the opening of the judgment of the living, identifying its commencement as 9/11.

Som et annet eksempel på Alfa og Omega representerer de tre englene i Åpenbaringen kapittel fjorten en begynnelses- og avslutningshistorie. Millerittbevegelsen representerer begynnelseshistorien for de tre englene, og de hundre og førtifire tusens bevegelse representerer historien ved avslutningen av den tredje engelens budskap. Alfa-bevegelsen forkynte åpningen av den undersøkende dommen den 22. oktober 1844. Omega-bevegelsen forkynte åpningen av dommen over de levende og identifiserte dens begynnelse som 11. september.

A third example of Alpha and Omega, that is easily upheld by inspiration is that in the beginning is the alpha movement of the Millerites, the parable of the ten virgins was fulfilled to the very letter. Sister White identifies the history of the Millerites in the book, The Great Controversy in the context of that parable being fulfilled at that time. She teaches that the omega movement of the one hundred and forty-four thousand will also fulfill the parable of the ten virgins to the very letter. Three brief witnesses of Christ identifying the end with the beginning.

Et tredje eksempel på Alfa og Omega, som lett kan stadfestes ved inspirasjon, er at lignelsen om de ti jomfruene ved begynnelsen ble oppfylt til punkt og prikke i millerittenes alfa-bevegelse. Søster White identifiserer millerittenes historie i boken The Great Controversy i sammenheng med at denne lignelsen ble oppfylt på den tiden. Hun lærer at omega-bevegelsen til de hundre og førtifire tusen også vil oppfylle lignelsen om de ti jomfruene til punkt og prikke. Tre korte vitnesbyrd om Kristus, som identifiserer enden med begynnelsen.

At the beginning of ancient Israel, the Lord entered into covenant with the Hebrews as represented by the blood upon the doorposts, which is of course the very first mention of the Midnight Cry in God’s Word. Baptism is a symbol of a covenant relationship with Christ, and Paul teaches us that the Hebrews that left Egypt were all baptized ‘in the “cloud” and in the Red “Sea”.’ Once they were beyond the sea they were given manna, which among other things is a symbol of the seventh-day Sabbath in the context of it being a test.

Ved det gamle Israels begynnelse inngikk Herren en pakt med hebreerne, slik dette var representert ved blodet på dørstolpene, noe som selvsagt er den aller første omtalen av midnattsropet i Guds Ord. Dåpen er et symbol på et paktsforhold med Kristus, og Paulus lærer oss at hebreerne som drog ut av Egypt, alle ble døpt «i skyen» og «i havet». Da de var kommet forbi havet, fikk de manna, som blant annet er et symbol på syvendedagssabbaten i den sammenheng at den var en prøve.

The “manna” represents their first test and when they failed their tenth and final test when they rejected the message of Joshua and Caleb, the Lord then rejected them as His covenant people and entered into covenant with Joshua and Caleb. When they eventually entered into the Promised Land, the rite of circumcision was not accomplished upon those men born during the forty years, for the rite was ended at the rebellion of Kadesh, and reinstituted at Kadesh just before the entrance. This is a signature of Alpha and Omega.

«Mannaen» representerer deres første prøve, og da de sviktet i sin tiende og siste prøve, da de forkastet budskapet fra Josva og Kaleb, forkastet Herren dem deretter som sitt paktsfolk og inngikk pakt med Josva og Kaleb. Da de omsider gikk inn i det lovede land, var omskjærelsens rite ikke blitt utført på de menn som var født i løpet av de førti årene, for riten var blitt avsluttet ved opprøret i Kadesj og gjeninnstiftet i Kadesj like før inngangen. Dette er et kjennetegn på Alfa og Omega.

The forty years wandering in the wilderness began with the rebellion against the message of Joshua and Caleb, and it ended with the rebellion of Moses striking the Rock, and thus misrepresenting God’s character and work. The beginning of ancient Israel illustrates the end of ancient Israel.

De førti årene med vandring i ørkenen begynte med opprøret mot Josvas og Kalebs budskap, og de endte med at Moses i opprør slo på Klippen og dermed ga en uriktig fremstilling av Guds karakter og verk. Begynnelsen på det gamle Israel illustrerer slutten på det gamle Israel.

At the end of ancient Israel, Jesus as the “Messenger of the Covenant” in Malachi chapter three, came to confirm the “covenant” with many for one week, in fulfillment of Daniel chapter nine. As the Messenger of the Covenant, Christ entered into covenant with the Christian church in the very history where He passed by the former covenant people. In the beginning of ancient Israel as God’s covenant people the Lord passed by a former covenant people and entered into covenant with a new chosen people. He did the very same thing at the end of ancient Israel.

Ved slutten av det gamle Israel kom Jesus som «Paktens budbærer» i Malaki kapittel tre for å stadfeste «pakten» med de mange i én uke, til oppfyllelse av Daniel kapittel ni. Som Paktens budbærer inngikk Kristus pakt med den kristne menighet i selve den historie hvor Han gikk forbi det tidligere paktsfolket. Ved begynnelsen av det gamle Israel som Guds paktsfolk gikk Herren forbi et tidligere paktsfolk og inngikk pakt med et nytt utvalgt folk. Han gjorde nøyaktig det samme ved slutten av det gamle Israel.

A symbol of a covenant is the marriage, and from the birth of Christ unto the destruction of Jerusalem in 70AD, prophecy sets forth a progressive divorce of God from ancient literal Israel. So, when was the divorce actually in force, at His birth, His death, the stoning of Stephen or the destruction of Jerusalem?

Et symbol på en pakt er ekteskapet, og fra Kristi fødsel og inntil Jerusalems ødeleggelse i år 70 e.Kr. fremstiller profetien en gradvis skilsmisse mellom Gud og det gamle, bokstavelige Israel. Så når trådte skilsmissen faktisk i kraft: ved hans fødsel, hans død, steiningen av Stefanus eller Jerusalems ødeleggelse?

> “Meanwhile worshipers from every nation sought the temple which had been dedicated to the worship of God. Glittering with gold and precious stones, it was a vision of beauty and grandeur. But Jehovah was no longer to be found in that palace of loveliness. Israel as a nation had divorced herself from God. When Christ, near the close of His earthly ministry, looked for the last time upon the interior of the temple, He said, ‘Behold, your house is left unto you desolate.’ Matthew 23:38. Hitherto He had called the temple His Father’s house; but as the Son of God passed out from those walls, God’s presence was withdrawn forever from the temple built to His glory.” Acts of the Apostles, 145.

> I mellomtiden søkte tilbedere fra alle nasjoner til templet som var viet til tilbedelsen av Gud. Glitrende av gull og kostbare steiner var det et syn av skjønnhet og storhet. Men Jehova fantes ikke lenger i dette herlighetens palass. Israel som nasjon hadde skilt seg fra Gud. Da Kristus, nær slutten av sin jordiske tjeneste, for siste gang så inn i templets indre, sa han: «Se, deres hus blir etterlatt dere øde.» Matteus 23:38. Inntil da hadde han kalt templet sin Fars hus; men da Guds Sønn gikk ut fra disse murene, ble Guds nærvær for alltid trukket bort fra templet som var bygd til hans ære.» Apostlenes gjerninger, 145.

The day after the Triumphal Entry Christ proclaimed that the Jew’s house was desolate, and the divorce was finalized. So, the divorce was finalized when the sun went down on the day of the Triumphal Entry.

Dagen etter det triumferende inntoget forkynte Kristus at jødenes hus var lagt øde, og skilsmissen var fullbyrdet. Dermed ble skilsmissen fullbyrdet da solen gikk ned på dagen for det triumferende inntoget.

> “Jerusalem had been the child of His care, and as a tender father mourns over a wayward son, so Jesus wept over the beloved city. How can I give thee up? How can I see thee devoted to destruction? Must I let thee go to fill up the cup of thine iniquity? One soul is of such value that, in comparison with it, worlds sink into insignificance; but here was a whole nation to be lost. When the fast westering sun should pass from sight in the heavens, Jerusalem’s day of grace would be ended. While the procession was halting on the brow of Olivet, it was not yet too late for Jerusalem to repent. The angel of mercy was then folding her wings to step down from the golden throne to give place to justice and swift-coming judgment. But Christ’s great heart of love still pleaded for Jerusalem, that had scorned His mercies, despised His warnings, and was about to imbrue her hands in His blood. If Jerusalem would but repent, it was not yet too late. While the last rays of the setting sun were lingering on temple, tower, and pinnacle, would not some good angel lead her to the Saviour’s love, and avert her doom? Beautiful and unholy city, that had stoned the prophets, that had rejected the Son of God, that was locking herself by her impenitence in fetters of bondage,—her day of mercy was almost spent!

> «Jerusalem hadde vært gjenstand for Hans omsorg, og slik en øm far sørger over en villfaren sønn, slik gråt Jesus over den elskede stad. Hvordan kan jeg oppgi deg? Hvordan kan jeg se deg viet til ødeleggelse? Må jeg la deg gå for å fylle ditt misgjerningsbeger? Én sjel er av en slik verdi at, i sammenligning med den, synker verdener ned i ubetydelighet; men her var en hel nasjon i ferd med å gå tapt. Når den raskt synkende solen i vest skulle forsvinne fra himmelen, ville Jerusalems nådetid være omme. Mens prosesjonen stanset på Oljebergets høyde, var det ennå ikke for sent for Jerusalem å omvende seg. Barmhjertighetens engel holdt da på å folde sine vinger for å stige ned fra den gyldne trone og vike plassen for rettferdigheten og den hurtig kommende dom. Men Kristi store kjærlighetshjerte bønnfalt ennå for Jerusalem, som hadde foraktet Hans miskunnhetsgjerninger, ringeaktet Hans advarsler og sto i ferd med å farge sine hender i Hans blod. Om Jerusalem bare ville omvende seg, var det ennå ikke for sent. Mens de siste stråler fra den nedgående solen ennå hvilte over tempel, tårn og spir, ville da ikke en god engel lede henne til Frelserens kjærlighet og avvende hennes skjebne? Du vakre og uhellige stad, som hadde steinet profetene, som hadde forkastet Guds Sønn, som ved din ubotferdighet lenket deg selv i trelldommens lenker — din nådedag var nesten omme!»

> “Yet again the Spirit of God speaks to Jerusalem. Before the day is done, another testimony is borne to Christ. The voice of witness is lifted up, responding to the call from a prophetic past. If Jerusalem will hear the call, if she will receive the Saviour who is entering her gates, she may yet be saved.

> «Atter taler Guds Ånd til Jerusalem. Før dagen er omme, blir enda et vitnesbyrd avlagt om Kristus. Vitnets røst løftes, som svar på kallet fra en profetisk fortid. Dersom Jerusalem vil høre kallet, dersom hun vil ta imot Frelseren som går inn gjennom hennes porter, kan hun ennå bli frelst.

> “Reports have reached the rulers in Jerusalem that Jesus is approaching the city with a great concourse of people. But they have no welcome for the Son of God. In fear they go out to meet Him, hoping to disperse the throng. As the procession is about to descend the Mount of Olives, it is intercepted by the rulers. They inquire the cause of the tumultuous rejoicing. As they question, ‘Who is this?’ the disciples, filled with the spirit of inspiration, answer this question. In eloquent strains they repeat the prophecies concerning Christ:

> «Meldinger har nådd lederne i Jerusalem om at Jesus nærmer seg byen med en stor menneskemengde. Men de har ingen velkomst for Guds Sønn. I frykt går de ut for å møte Ham, i håp om å spre folkemengden. Idet prosesjonen er i ferd med å stige ned fra Oljeberget, blir den stanset av lederne. De spør etter årsaken til den høylytte gleden. Mens de spør: «Hvem er dette?», besvarer disiplene, fylt av inspirasjonens ånd, dette spørsmålet. I veltalende toner gjentar de profetiene om Kristus:»

> “Adam will tell you, It is the seed of the woman that shall bruise the serpent’s head.

> «Adam vil fortelle deg: Det er kvinnens ætt som skal knuse slangens hode. »

> “Ask Abraham, he will tell you, It is ‘Melchizedek King of Salem,’ King of Peace. Genesis 14:18.

> «Spør Abraham, så skal han fortelle deg: Det er ‘Melkisedek, konge i Salem’, fredens konge.» 1. Mosebok 14:18.

> “Jacob will tell you, He is Shiloh of the tribe of Judah.

> «Jakob vil si deg: Han er Silo av Juda stamme.》

> “Isaiah will tell you, ‘Immanuel,’ ‘Wonderful, Counselor, The mighty God, The everlasting Father, The Prince of Peace.’ Isaiah 7:14; 9:6.

> «Jesaja vil fortelle deg: ‘Immanuel’, ‘Underfull, Rådgiver, Veldig Gud, Evig Far, Fredsfyrste.’ Jesaja 7:14; 9:6.»

> “Jeremiah will tell you, The Branch of David, ‘the Lord our Righteousness.’ Jeremiah 23:6.

> «Jeremia vil fortelle deg: Davids Spire, ‘Herren vår rettferdighet’. Jeremia 23:6.»

> “Daniel will tell you, He is the Messiah.

> «Daniel vil fortelle deg: Han er Messias.»

> “Hosea will tell you, He is ‘the Lord God of hosts; the Lord is His memorial.’ Hosea 12:5.

> «Hosea vil fortelle deg: Han er ‘Herren, hærskarenes Gud; Herren er hans minne.’ Hosea 12:5.»

> “John the Baptist will tell you, He is ‘the Lamb of God, which taketh away the sin of the world.’ John 1:29.

> «Døperen Johannes vil fortelle deg: Han er ‘Guds Lam, som tar bort verdens synd.’ Joh 1,29.»

> “The great Jehovah has proclaimed from His throne, ‘This is My beloved Son.’ Matthew 3:17.

> Den store Jehova har forkynt fra sin trone: «Dette er min elskede Sønn.» Matteus 3:17.

> “We, His disciples, declare, This is Jesus, the Messiah, the Prince of life, the Redeemer of the world.

> «Vi, hans disipler, erklærer: Dette er Jesus, Messias, livets fyrste, verdens Forløser.»

> “And the prince of the powers of darkness acknowledges Him, saying, ‘I know Thee who Thou art, the Holy One of God.’ Mark 1:24.” The Desire of Ages, 577–579.

> «Og mørkets makters fyrste anerkjenner Ham og sier: ‘Jeg vet hvem Du er, Guds Hellige.’ Markus 1,24.» Slektenes håp, 577–579.

The history of Christ’s Triumphal Entry typified the history of the Midnight Cry in the Millerite time period. The passage from Sister White identifies that when the entrance began the people came under the inspiration of the Holy Spirit, and then Christ stopped and wept over Jerusalem. Thereafter He continued the entry, and is then confronted by Jewish leadership. I would like to isolate certain attributes of this story in order to identify waymarks that are repeated in the history of the Millerites. But first I want to make a point about the beginning and ending. What we just cited from Sister White represents the end of a chapter, and the opening of the next chapter says the following.

Historien om Kristi triumferende inntog var et forbilde på historien om Midnattsropet i millerittperioden. Avsnittet fra Søster White viser at da inntoget begynte, kom folket under Den Hellige Ånds inspirasjon, og deretter stanset Kristus og gråt over Jerusalem. Etter dette fortsatte Han sitt inntog og blir så konfrontert av det jødiske lederskapet. Jeg ønsker å isolere visse kjennetegn ved denne fortellingen for å identifisere veimerker som gjentas i millerittenes historie. Men først vil jeg fremføre et poeng om begynnelsen og avslutningen. Det vi nettopp siterte fra Søster White representerer slutten på et kapittel, og innledningen til det neste kapitlet sier følgende.

> “The triumphal ride of Christ into Jerusalem was the dim foreshadowing of His coming in the clouds of heaven with power and glory, amid the triumph of angels and the rejoicing of the saints. Then will be fulfilled the words of Christ to the priests and Pharisees: ‘Ye shall not see Me henceforth, till ye shall say, Blessed is He that cometh in the name of the Lord.’ Matthew 23:39. In prophetic vision Zechariah was shown that day of final triumph; and he beheld also the doom of those who at the first advent had rejected Christ: ‘They shall look upon Me whom they have pierced, and they shall mourn for Him, as one mourneth for his only son, and shall be in bitterness for Him, as one that is in bitterness for his first-born.’ Zechariah 12:10. This scene Christ foresaw when He beheld the city and wept over it. In the temporal ruin of Jerusalem He saw the final destruction of that people who were guilty of the blood of the Son of God.

> Kristi triumferende ferd inn i Jerusalem var den svake forutanelsen om Hans komme på himmelens skyer med makt og herlighet, omgitt av englers triumf og de helliges jubel. Da skal Kristi ord til prestene og fariseerne bli oppfylt: «Fra nå av skal dere ikke se Meg før dere sier: Velsignet være Han som kommer i Herrens navn.» Matteus 23:39. I profetisk syn ble Sakarja vist denne dagen med endelig triumf; og han så også skjebnen til dem som ved det første komme hadde forkastet Kristus: «De skal se opp til Meg, Ham som de har gjennomstunget, og de skal sørge over Ham slik en sørger over sin enbårne sønn, og være i bitter sorg over Ham slik en er i bitter sorg over sin førstefødte.» Sakarja 12:10. Denne scenen forutså Kristus da Han skuet byen og gråt over den. I Jerusalems timelige undergang så Han den endelige ødeleggelsen av det folk som var skyldig i Guds Sønns blod.

> “The disciples saw the hatred of the Jews to Christ, but they did not yet see to what it would lead. They did not yet understand the true condition of Israel, nor comprehend the retribution that was to fall upon Jerusalem. This Christ opened to them by a significant object lesson.

> «Disiplene så jødenes hat til Kristus, men de så ennå ikke hva det ville føre til. De forstod ennå ikke Israels sanne tilstand og innså heller ikke den gjengjeldelse som skulle komme over Jerusalem. Dette åpenbarte Kristus for dem gjennom en betydningsfull anskuelsesundervisning.»

> “The last appeal to Jerusalem had been in vain. The priests and rulers had heard the prophetic voice of the past echoed by the multitude, in answer to the question, ‘Who is this?’ but they did not accept it as the voice of Inspiration. In anger and amazement they tried to silence the people. There were Roman officers in the throng, and to them His enemies denounced Jesus as the leader of a rebellion. They represented that He was about to take possession of the temple, and reign as king in Jerusalem.” The Desire of Ages, 580.

> «Den siste appellen til Jerusalem hadde vært forgjeves. Prestene og rådsherrene hadde hørt fortidens profetiske røst gjenlyde fra folkemengden som svar på spørsmålet: ‘Hvem er dette?’ men de tok den ikke imot som Inspirasjonens røst. I vrede og forundring forsøkte de å bringe folket til taushet. Det var romerske offiserer i mengden, og overfor dem anklaget Hans fiender Jesus som lederen for et opprør. De fremstilte det slik at Han sto i begrep med å ta templet i besittelse og regjere som konge i Jerusalem.» The Desire of Ages, 580.

The point I did not want to miss is that Christ’s Triumphal Entry into Jerusalem typifies not only the Midnight Cry of Millerite history, but also the end of the world. It is associated with the return of Christ at the beginning of Revelation chapter twenty’s millennium and also His return with New Jerusalem at the end of the millennium. It is also associated with the death of the wicked at His second coming, and their final judgment at the end of the millennium. The opening of the last paragraph states, “The last appeal to Jerusalem had been in vain. The priests and rulers had heard the prophetic voice of the past echoed by the multitude, in answer to the question, ‘Who is this?’ but they did not accept it as the voice of Inspiration.”

Poenget jeg ikke ønsket å gå glipp av, er at Kristi triumferende inntog i Jerusalem ikke bare er et forbilde på midnattropet i millerittisk historie, men også på verdens ende. Det er forbundet med Kristi gjenkomst ved begynnelsen av årtusenet i Åpenbaringen kapittel tjue, og også med Hans gjenkomst sammen med det nye Jerusalem ved slutten av årtusenet. Det er også forbundet med de ugudeliges død ved Hans annet komme, og med deres endelige dom ved slutten av årtusenet. Innledningen til det siste avsnittet sier: «Den siste appell til Jerusalem hadde vært forgjeves. Prestene og rådsherrene hadde hørt fortidens profetiske røst gjenlyde fra folkemengden som svar på spørsmålet: ‘Hvem er dette?’ men de tok den ikke imot som Inspirasjonens røst.»

The last appeal was in vain, and the appeal was represented as “the prophetic voice of the past.” The multitude in Christ’s day rejected their last appeal, for they rejected Jeremiah’s counsel to return to the old paths. They also refused the methodology of line upon line, for the disciples had answered the question of “Who is this,” by bringing several witnesses together, line upon line, from here a little and there a little.

Den siste appellen var forgjeves, og appellen ble fremstilt som «fortidens profetiske røst». Mengden på Kristi tid forkastet sin siste appell, for de forkastet Jeremias råd om å vende tilbake til de gamle stiene. De avviste også metoden linje på linje, for disiplene hadde besvart spørsmålet «Hvem er dette?» ved å føre sammen flere vitner, linje på linje, litt her og litt der.

When Christ begins the entry into Jerusalem, He stops along the way. It begins with the fulfillment of prophecy as the disciples secure the ass for Christ to ride upon. He had never ridden an animal, and the animal had never been ridden. The logic identifies a miracle, for what animal allows a rider the first time, and who knows how to manage riding an ass that has never done it before. This is similar to when the Philistines placed an offering on the cart, along with the Ark, and hitched up two cows who both were nursing calves, and who had never pulled a cart before, and they immediately deserted the calves and began the trip to return the Ark to the Hebrews. The Ark is on its way to Jerusalem, and when David finally brings it into Jerusalem, he typified Christ’s triumphal entry.

Da Kristus begynner inntoget i Jerusalem, stanser Han underveis. Det begynner med oppfyllelsen av profetien idet disiplene skaffer eselet som Kristus skal ri på. Han hadde aldri ridd et dyr, og dyret hadde aldri vært ridd. Logikken peker på et mirakel, for hvilket dyr tillater en rytter første gang, og hvem vet hvordan han skal mestre å ri på et esel som aldri før har gjort det. Dette ligner da filisterne la et offer på vognen sammen med Arken og spente for to kyr som begge diet kalver, og som aldri før hadde trukket en vogn, og de forlot straks kalvene og begynte ferden for å føre Arken tilbake til hebreerne. Arken er på vei til Jerusalem, og da David endelig fører den inn i Jerusalem, var dette et forbilde på Kristi triumferende inntog.

Once Christ is on the ass, the people began lining the street with their coats, cutting down palm branches and the shouts cry out, “Hosanna to the Son of David: Blessed is He that cometh in the name of the Lord! Hosanna in the highest.” (Matthew 21:9) The leaders resist and call for Jesus to silence the crowd. They move on and Jesus stops to weep for lost mankind, represented by Jerusalem. Then the procession proceeds and the leaders once again intercede, demanding to know who Jesus is. Then the disciples respond with the line upon line testimony of the prophets.

Da Kristus satt på eselet, begynte folket å kle veien med kappene sine, hogge ned palmegrener, og ropene lød: «Hosianna, Davids Sønn! Velsignet være han som kommer i Herrens navn! Hosianna i det høyeste!» (Matteus 21:9) Lederne gjorde motstand og krevde at Jesus skulle bringe folkemengden til taushet. De drog videre, og Jesus stanset for å gråte over den fortapte menneskehet, representert ved Jerusalem. Deretter fortsatte prosesjonen, og lederne grep igjen inn og krevde å få vite hvem Jesus er. Da svarte disiplene med profetenes vitnesbyrd, linje på linje.

The history we are now considering was preceded by the resurrection of Lazarus, which marks the first disappointment in the prophetic line illustrated in the parable of the ten virgins, and by Uzzah touching the Ark, in the line of David’s triumphal entry into Jerusalem. The first disappointment is associated with a tarrying time, and Christ has tarried when he first heard Lazarus was sick, just as David tarried by leaving the Ark where Uzzah died until he later retrieved it. Lazarus died, and was thereafter resurrected. Lazarus is the one who thereafter leads the ass that Jesus rides upon into Jerusalem.

Historien vi nå betrakter, ble forutgått av Lasarus’ oppstandelse, som markerer den første skuffelsen i den profetiske linjen fremstilt i lignelsen om de ti jomfruer, og av Ussas berøring av arken, i linjen om Davids triumferende inntog i Jerusalem. Den første skuffelsen er knyttet til en nølingstid, og Kristus nølte da han først fikk høre at Lasarus var syk, likesom David nølte ved å la arken bli stående der Ussa døde, inntil han senere hentet den. Lasarus døde og ble deretter oppreist. Lasarus er den som deretter leder eselet som Jesus rir på, inn i Jerusalem.

In Millerite history the second angel arrived on April 19, 1844, at the first disappointment, which marked the beginning of the tarrying time. Thereafter Samuel Snow began to progressively develop the message of the Midnight Cry. The progressive development of that message is represented by Christ’s entry into Jerusalem. The progression of Snow’s work is also represented in the travels of the Ark, from the Philistines, to the cart, to Uzzah and ultimately into Jerusalem.

I millerittisk historie kom den andre engel den 19. april 1844, ved den første skuffelsen, som markerte begynnelsen på drøyetiden. Deretter begynte Samuel Snow gradvis å utvikle budskapet om midnattsropet. Den gradvise utviklingen av dette budskapet er fremstilt ved Kristi inntog i Jerusalem. Fremskridtet i Snows arbeid er også fremstilt i Arkens vandringer, fra filisterne til vognen, til Ussa og til slutt inn i Jerusalem.

The entry has a beginning proclamation of the people when the leaders told Christ to silence the crowd, followed by Christ weeping, then the proclamation of the disciples when the obstinate leaders asked who Christ was. The manifestation of inspiration in the people that produced the first response of the obstinate leaders is repeated by the disciples when they produced “line upon line” a multitude of prophetic witnesses from the past. When the sun set that day, ancient Israel was divorced from God.

Inntoget har en innledende proklamasjon fra folket da lederne ba Kristus om å tie folkemengden, etterfulgt av at Kristus gråt, og deretter disiplenes proklamasjon da de gjenstridige lederne spurte hvem Kristus var. Åpenbarelsen av inspirasjon i folket, som frembrakte de gjenstridige ledernes første reaksjon, gjentas av disiplene da de fremførte «bud på bud» en mengde profetiske vitnesbyrd fra fortiden. Da solen gikk ned den dagen, ble det gamle Israel skilt fra Gud.

In that history we are informed that the disciples did not “comprehend the retribution that was to fall upon Jerusalem.” The “retribution” that was to “fall upon Jerusalem” was illustrated for the disciples by “a significant object lesson.” The significant object lesson was the cursing of the fig tree. The destruction of Jerusalem, which the disciples did not yet understand was illustrated by the cursing of the fig tree, and also the parable which Christ had previously taught concerning the fig tree.

I denne beretningen får vi vite at disiplene ikke «forstod den gjengjeldelse som skulle komme over Jerusalem». Den «gjengjeldelse» som skulle «komme over Jerusalem», ble anskueliggjort for disiplene ved «en betydningsfull anskuelsesundervisning». Den betydningsfulle anskuelsesundervisningen var forbannelsen over fikentreet. Jerusalems ødeleggelse, som disiplene ennå ikke forstod, ble illustrert både ved forbannelsen over fikentreet og ved lignelsen som Kristus tidligere hadde undervist om angående fikentreet.

> “The warning is for all time. Christ’s act in cursing the tree which His own power had created stands as a warning to all churches and to all Christians. No one can live the law of God without ministering to others. But there are many who do not live out Christ’s merciful, unselfish life. Some who think themselves excellent Christians do not understand what constitutes service for God. They plan and study to please themselves. They act only in reference to self. Time is of value to them only as they can gather for themselves. In all the affairs of life this is their object. Not for others but for themselves do they minister. God created them to live in a world where unselfish service must be performed. He designed them to help their fellow men in every possible way. But self is so large that they cannot see anything else. They are not in touch with humanity. Those who thus live for self are like the fig tree, which made every pretension but was fruitless. They observe the forms of worship, but without repentance or faith. In profession they honor the law of God, but obedience is lacking. They say, but do not. In the sentence pronounced on the fig tree Christ demonstrates how hateful in His eyes is this vain pretense. He declares that the open sinner is less guilty than is he who professes to serve God, but who bears no fruit to His glory.

> «Advarselen gjelder for all tid. Kristi handling da han forbannet treet som hans egen kraft hadde skapt, står som en advarsel til alle menigheter og til alle kristne. Ingen kan leve etter Guds lov uten å tjene andre. Men det er mange som ikke lever ut Kristi barmhjertige, uselviske liv. Noen som anser seg selv for fremragende kristne, forstår ikke hva som utgjør tjeneste for Gud. De planlegger og tenker ut hvordan de kan behage seg selv. De handler bare med tanke på seg selv. Tid har verdi for dem bare i den grad de kan samle for seg selv. I alle livets forhold er dette deres mål. Ikke for andre, men for seg selv tjener de. Gud skapte dem til å leve i en verden hvor uselvisk tjeneste må utføres. Han bestemte at de skulle hjelpe sine medmennesker på enhver mulig måte. Men selvet er så stort at de ikke kan se noe annet. De er ikke i kontakt med menneskeheten. De som slik lever for seg selv, er lik fikentreet, som gjorde all ytre anspråk, men var uten frukt. De iakttar gudsdyrkelsens former, men uten omvendelse eller tro. I sin bekjennelse ærer de Guds lov, men lydigheten mangler. De sier, men gjør ikke. I dommen som ble uttalt over fikentreet, viser Kristus hvor avskyelig denne tomme skinnhelligheten er i hans øyne. Han erklærer at den åpenbare synder er mindre skyldig enn den som bekjenner å tjene Gud, men som ikke bærer frukt til hans ære.»

> “The parable of the fig tree, spoken before Christ’s visit to Jerusalem, had a direct connection with the lesson He taught in cursing the fruitless tree.” The Desire of Ages, 584.

> «Lignelsen om fikentreet, uttalt før Kristi besøk i Jerusalem, stod i direkte forbindelse med den lærdom Han gav ved å forbanne det ufruktbare treet.» Slektenes håp, 584.

After the last confrontation with the leaders, Jesus retired to pray through the night, then in the morning as He passed the fig tree He cursed it.

Etter den siste konfrontasjonen med lederne trakk Jesus seg tilbake for å be gjennom natten, og om morgenen, da han gikk forbi fikentreet, forbannet han det.

> “It was not the season for ripe figs, except in certain localities; and on the highlands about Jerusalem it might truly be said, ‘The time of figs was not yet.’ But in the orchard to which Jesus came, one tree appeared to be in advance of all the others. It was already covered with leaves. It is the nature of the fig tree that before the leaves open, the growing fruit appears. Therefore this tree in full leaf gave promise of well-developed fruit. But its appearance was deceptive. Upon searching its branches, from the lowest bough to the topmost twig, Jesus found ‘nothing but leaves.’ It was a mass of pretentious foliage, nothing more.

> «Det var ikke tiden for modne fikener, unntatt på enkelte steder; og på høydene omkring Jerusalem kunne det med rette sies: ‘Fikentiden var ennå ikke kommet.’ Men i frukthagen som Jesus kom til, syntes ett tre å være foran alle de andre. Det var allerede dekket med blader. Det er fikentreets natur at den voksende frukten viser seg før bladene folder seg ut. Derfor ga dette treet, fullt av løv, løfte om velutviklet frukt. Men dets utseende var bedragersk. Da Jesus gransket grenene, fra den nederste bough til den øverste kvist, fant han ‘ikke annet enn blader’. Det var en masse pretensiøst løvverk, og intet mer.»

> “Christ uttered against it a withering curse. ‘No man eat fruit of thee hereafter forever,’ He said. The next morning, as the Saviour and His disciples were again on their way to the city, the blasted branches and drooping leaves attracted their attention. ‘Master,’ said Peter, ‘behold, the fig tree which Thou cursedst is withered away.’

> «Kristus uttalte en ødeleggende forbannelse over det. ‘Aldri i evighet skal noen ete frukt av deg heretter,’ sa Han. Neste morgen, da Frelseren og Hans disipler igjen var på vei til byen, vakte de visne grenene og hengende bladene deres oppmerksomhet. ‘Mester,’ sa Peter, ‘se, fikentreet som Du forbannet, er visnet bort.’»

> “Christ’s act in cursing the fig tree had astonished the disciples. It seemed to them unlike His ways and works. Often they had heard Him declare that He came not to condemn the world, but that the world through Him might be saved. They remembered His words, ‘The Son of man is not come to destroy men’s lives, but to save them.’ Luke 9:56. His wonderful works had been done to restore, never to destroy. The disciples had known Him only as the Restorer, the Healer. This act stood alone. What was its purpose? they questioned.

> «Kristi handling da han forbannet fikentreet, hadde forundret disiplene. Den syntes for dem å være ulik hans ferd og hans gjerninger. Ofte hadde de hørt ham erklære at han ikke var kommet for å dømme verden, men for at verden ved ham skulle bli frelst. De mintes hans ord: «Menneskesønnen er ikke kommet for å ødelegge menneskeliv, men for å frelse dem.» Luk 9:56. Hans underfulle gjerninger var blitt gjort for å gjenopprette, aldri for å ødelegge. Disiplene hadde bare kjent ham som Gjenoppretteren, Helbrederen. Denne handlingen stod alene. Hva var dens hensikt? spurte de.»

> “God ‘delighteth in mercy.’ ‘As I live, saith the Lord God, I have no pleasure in the death of the wicked.’ Micah 7:18; Ezekiel 33:11. To Him the work of destruction and the denunciation of judgment is a ‘strange work.’ Isaiah 28:21. But it is in mercy and love that He lifts the veil from the future, and reveals to men the results of a course of sin.

> «Gud ‘har sin lyst i miskunn’. ‘Så sant jeg lever, sier Herren Gud, jeg har ikke behag i den ugudeliges død.’ Mika 7:18; Esekiel 33:11. For ham er ødeleggelsens verk og forkynnelsen av dommen et ‘fremmed verk’. Jesaja 28:21. Men det er i miskunn og kjærlighet at han løfter sløret fra fremtiden og åpenbarer for menneskene følgene av en syndig livsførsel.»

> “The cursing of the fig tree was an acted parable. That barren tree, flaunting its pretentious foliage in the very face of Christ, was a symbol of the Jewish nation. The Saviour desired to make plain to His disciples the cause and the certainty of Israel’s doom. For this purpose He invested the tree with moral qualities, and made it the expositor of divine truth. The Jews stood forth distinct from all other nations, professing allegiance to God. They had been specially favored by Him, and they laid claim to righteousness above every other people. But they were corrupted by the love of the world and the greed of gain. They boasted of their knowledge, but they were ignorant of the requirements of God, and were full of hypocrisy. Like the barren tree, they spread their pretentious branches aloft, luxuriant in appearance, and beautiful to the eye, but they yielded ‘nothing but leaves.’ The Jewish religion, with its magnificent temple, its sacred altars, its mitered priests and impressive ceremonies, was indeed fair in outward appearance, but humility, love, and benevolence were lacking.” The Desire of Ages, 581, 582.

> «Forbannelsen over fikentreet var en handlet lignelse. Dette ufruktbare treet, som pranget med sitt pretensiøse løvverk like for Kristi åsyn, var et symbol på den jødiske nasjon. Frelseren ønsket å gjøre klart for sine disipler årsaken til og vissheten om Israels undergang. Til dette formål gav Han treet moralske egenskaper og gjorde det til en tolker av guddommelig sannhet. Jødene stod tydelig fram, adskilt fra alle andre nasjoner, og bekjente troskap mot Gud. De var blitt særlig begunstiget av Ham, og de gjorde krav på rettferdighet fremfor alle andre folk. Men de var fordervet av kjærligheten til verden og av grådighet etter vinning. De skrøt av sin kunnskap, men de var uvitende om Guds krav og var fulle av hykleri. Lik det ufruktbare treet bredte de sine pretensiøse grener høyt ut, frodige i utseende og vakre for øyet, men de bar «ikke annet enn blader». Den jødiske religion, med sitt praktfulle tempel, sine hellige altere, sine mitrakledde prester og høytidelige seremonier, var i sannhet tiltalende i ytre skikkelse, men ydmykhet, kjærlighet og velgjørenhet manglet.» The Desire of Ages, 581, 582.

We began by raising two questions which we are in the process of answering. Those questions were, “Why did the judgment of the living begin at 9/11? What is the biblical judgment of the living?”

Vi begynte med å reise to spørsmål som vi er i ferd med å besvare. Disse spørsmålene var: «Hvorfor begynte dommen over de levende på 11. september? Hva er den bibelske dommen over de levende?»

The few lines of prophecy we just put in place are biblical witnesses of the judgment of the living. Those lines of prophecy address much more than simply the “A, B, C’s” of the judgment, but we are first answering the questions of 9/11 and the judgment of the living.

De få profetiske linjene vi nettopp har lagt frem, er bibelske vitnesbyrd om dommen over de levende. Disse profetiske linjene behandler langt mer enn bare dommens «A, B, C», men vi besvarer først spørsmålene om 9/11 og dommen over de levende.

> “‘I beheld,’ says the prophet Daniel, ‘till thrones were placed, and One that was Ancient of Days did sit: His raiment was white as snow, and the hair of His head like pure wool; His throne was fiery flames, and the wheels thereof burning fire. A fiery stream issued and came forth from before Him: thousand thousands ministered unto Him, and ten thousand times ten thousand stood before Him: the judgment was set, and the books were opened.’ Daniel 7:9, 10, R.V.

> «Jeg skuet,» sier profeten Daniel, «inntil troner ble satt fram, og en som var Den gamle av dager, tok sete; Hans klær var hvite som snø, og håret på Hans hode som ren ull; Hans trone var ildsluer, og dens hjul brennende ild. En strøm av ild gikk ut og kom fram fra foran Ham; tusen ganger tusen tjente Ham, og ti tusen ganger ti tusen sto framfor Ham; retten ble satt, og bøkene ble åpnet.» Daniel 7:9, 10, R.V.

> “Thus was presented to the prophet’s vision the great and solemn day when the characters and the lives of men should pass in review before the Judge of all the earth, and to every man should be rendered ‘according to his works.’ The Ancient of Days is God the Father. Says the psalmist: ‘Before the mountains were brought forth, or ever Thou hadst formed the earth and the world, even from everlasting to everlasting, Thou art God.’ Psalm 90:2. It is He, the source of all being, and the fountain of all law, that is to preside in the judgment. And holy angels as ministers and witnesses, in number ‘ten thousand times ten thousand, and thousands of thousands,’ attend this great tribunal.

> Slik ble for profetens syn framstilt den store og høytidelige dag da menneskenes karakter og liv skulle føres fram til gransking for hele jordens Dommer, og enhver skulle få gjengjeldt «etter sine gjerninger». Den gamle av dager er Gud Faderen. Salmisten sier: «Før fjellene ble til, og før Du hadde dannet jorden og verden, ja, fra evighet til evighet, er Du Gud.» Salme 90:2. Det er Han, opphavet til alt liv og kilden til all lov, som skal lede dommen. Og hellige engler, som tjenere og vitner, i tall «ti tusen ganger ti tusen, og tusener på tusener», er til stede ved denne store domstol.

> “‘And, behold, one like the Son of man came with the clouds of heaven, and came to the Ancient of Days, and they brought Him near before Him. And there was given Him dominion, and glory, and a kingdom, that all people, nations, and languages, should serve Him: His dominion is an everlasting dominion, which shall not pass away.’ Daniel 7:13, 14. The coming of Christ here described is not His second coming to the earth. He comes to the Ancient of Days in heaven to receive dominion and glory and a kingdom, which will be given Him at the close of His work as a mediator. It is this coming, and not His second advent to the earth, that was foretold in prophecy to take place at the termination of the 2300 days in 1844. Attended by heavenly angels, our great High Priest enters the holy of holies and there appears in the presence of God to engage in the last acts of His ministration in behalf of man—to perform the work of investigative judgment and to make an atonement for all who are shown to be entitled to its benefits.

> «Og se, en som lignet en Menneskesønn, kom med himmelens skyer og kom fram til Den gamle av dager, og de førte Ham fram for Ham. Og det ble gitt Ham herredømme og ære og rike, så alle folk, nasjoner og tungemål skulle tjene Ham. Hans herredømme er et evig herredømme, som ikke skal forgå.» Daniel 7:13, 14. Kristi komme, slik det her er beskrevet, er ikke Hans annet komme til jorden. Han kommer til Den gamle av dager i himmelen for å motta herredømme og ære og et rike, som skal bli gitt Ham ved avslutningen av Hans gjerning som mellommann. Det er dette komme, og ikke Hans annet komme til jorden, som i profetien ble forutsagt å finne sted ved avslutningen av de 2300 dager i 1844. Ledsaget av himmelske engler går vår store Yppersteprest inn i det aller helligste og trer der fram i Guds nærvær for å utføre de siste handlinger i sin tjeneste til gagn for mennesket — å fullbyrde den undersøkende dom og å gjøre soning for alle dem som blir funnet berettiget til dens velsignelser.

> “In the typical service only those who had come before God with confession and repentance, and whose sins, through the blood of the sin offering, were transferred to the sanctuary, had a part in the service of the Day of Atonement. So in the great day of final atonement and investigative judgment the only cases considered are those of the professed people of God. The judgment of the wicked is a distinct and separate work, and takes place at a later period. ‘Judgment must begin at the house of God: and if it first begin at us, what shall the end be of them that obey not the gospel?’ 1 Peter 4:17.

> «I den forbilledlige tjenesten var det bare de som hadde kommet frem for Gud med bekjennelse og omvendelse, og hvis synder, ved syndofferets blod, var blitt overført til helligdommen, som hadde del i tjenesten på den store forsoningsdagen. Slik er det også på den store dagen for den endelige soning og undersøkende dom: De eneste tilfellene som tas under overveielse, er dem som gjelder Guds bekjennende folk. Dommen over de ugudelige er en særskilt og adskilt gjerning og finner sted på et senere tidspunkt. «For tiden er kommet da dommen skal begynne med Guds hus; men begynner den først med oss, hva skal enden bli for dem som ikke er lydige mot Guds evangelium?» 1 Peter 4:17.»

> “The books of record in heaven, in which the names and the deeds of men are registered, are to determine the decisions of the judgment. Says the prophet Daniel: ‘The judgment was set, and the books were opened.’ The revelator, describing the same scene, adds: ‘Another book was opened, which is the book of life: and the dead were judged out of those things which were written in the books, according to their works.’ Revelation 20:12.

> «Opptegnelsenes bøker i himmelen, der menneskenes navn og gjerninger er innført, skal være avgjørende for dommens beslutninger. Profeten Daniel sier: «Retten ble satt, og bøker ble åpnet.» Åpenbareren føyer til, idet han skildrer den samme scene: «En annen bok ble åpnet, som er livets bok; og de døde ble dømt etter det som var skrevet i bøkene, etter sine gjerninger.» Åpenbaringen 20:12.

> “The book of life contains the names of all who have ever entered the service of God. Jesus bade His disciples: ‘Rejoice, because your names are written in heaven.’ Luke 10:20. Paul speaks of his faithful fellow workers, ‘whose names are in the book of life.’ Philippians 4:3. Daniel, looking down to ‘a time of trouble, such as never was,’ declares that God’s people shall be delivered, ‘everyone that shall be found written in the book.’ And the revelator says that those only shall enter the city of God whose names ‘are written in the Lamb’s book of life.’ Daniel 12:1; Revelation 21:27.

> Livets bok inneholder navnene på alle som noen gang har trådt inn i Guds tjeneste. Jesus sa til sine disipler: «Gled dere over at navnene deres er innskrevet i himmelen.» Lukas 10:20. Paulus taler om sine trofaste medarbeidere, «hvis navn står i livets bok». Filipperne 4:3. Daniel, idet han skuer frem mot «en trengselstid som det aldri har vært maken til», erklærer at Guds folk skal bli utfridd, «hver den som blir funnet innskrevet i boken». Daniel 12:1. Og Åpenbareren sier at bare de skal gå inn i Guds stad hvis navn «er skrevet i Lammets livets bok». Daniel 12:1; Åpenbaringen 21:27.

> “‘A book of remembrance’ is written before God, in which are recorded the good deeds of ‘them that feared the Lord, and that thought upon His name.’ Malachi 3:16. Their words of faith, their acts of love, are registered in heaven. Nehemiah refers to this when he says: ‘Remember me, O my God, … and wipe not out my good deeds that I have done for the house of my God.’ Nehemiah 13:14. In the book of God’s remembrance every deed of righteousness is immortalized. There every temptation resisted, every evil overcome, every word of tender pity expressed, is faithfully chronicled. And every act of sacrifice, every suffering and sorrow endured for Christ’s sake, is recorded. Says the psalmist: ‘Thou tellest my wanderings: put Thou my tears into Thy bottle: are they not in Thy book?’ Psalm 56:8.

> «En minnebok» blir skrevet framfor Gud, og i den blir de gode gjerninger nedtegnet som er gjort av «dem som frykter Herren og akter på Hans navn». Malaki 3:16. Deres trosord, deres kjærlighetsgjerninger, blir registrert i himmelen. Nehemja viser til dette når han sier: «Kom meg i hu, min Gud, … og utslett ikke mine gode gjerninger som jeg har gjort for min Guds hus.» Nehemja 13:14. I Guds minnebok blir hver rettferdig gjerning udødeliggjort. Der blir hver fristelse som er motstått, hvert onde som er overvunnet, hvert ord av øm medlidenhet som er uttalt, trofast opptegnet. Og hver selvoppofrelsens handling, hver lidelse og sorg som er utholdt for Kristi skyld, blir nedskrevet. Salmisten sier: «Du har talt mine omflakkelser; legg mine tårer i Din flaske; står de ikke i Din bok?» Salme 56:8.

> “There is a record also of the sins of men. ‘For God shall bring every work into judgment, with every secret thing, whether it be good, or whether it be evil.’ ‘Every idle word that men shall speak, they shall give account thereof in the day of judgment.’ Says the Saviour: ‘By thy words thou shalt be justified, and by thy words thou shalt be condemned.’ Ecclesiastes 12:14; Matthew 12:36, 37. The secret purposes and motives appear in the unerring register; for God ‘will bring to light the hidden things of darkness, and will make manifest the counsels of the hearts.’ 1 Corinthians 4:5. ‘Behold, it is written before Me, … your iniquities, and the iniquities of your fathers together, saith the Lord.’ Isaiah 65:6, 7.

> Det finnes også en opptegnelse over menneskenes synder. «For Gud skal føre hver gjerning fram for dommen, med alt som er skjult, enten det er godt eller ondt.» «Hvert unyttig ord som menneskene taler, skal de gjøre regnskap for på dommens dag.» Frelseren sier: «Ved dine ord skal du bli rettferdiggjort, og ved dine ord skal du bli fordømt.» Forkynneren 12:14; Matteus 12:36, 37. De skjulte hensikter og motiver trer frem i den ufeilbarlige opptegnelsen; for Gud «skal føre fram i lyset det som er skjult i mørket, og åpenbare hjertenes råd.» 1 Korinterbrev 4:5. «Se, det står skrevet for mitt åsyn, … både deres misgjerninger og deres fedres misgjerninger sammen, sier Herren.» Jesaja 65:6, 7.

> “Every man’s work passes in review before God and is registered for faithfulness or unfaithfulness. Opposite each name in the books of heaven is entered with terrible exactness every wrong word, every selfish act, every unfulfilled duty, and every secret sin, with every artful dissembling. Heaven-sent warnings or reproofs neglected, wasted moments, unimproved opportunities, the influence exerted for good or for evil, with its far-reaching results, all are chronicled by the recording angel.

> «Enhver manns gjerning føres fram til vurdering for Gud og blir opptegnet som trofasthet eller utroskap. Ut for hvert navn i himmelens bøker blir det med fryktinngytende nøyaktighet innført hvert urett ord, hver selvisk handling, hver forsømt plikt og hver hemmelig synd, sammen med all listig forstillelse. Advarsler eller irettesettelser sendt fra himmelen som er blitt tilsidesatt, bortkastede øyeblikk, ubenyttede anledninger, den innflytelse som er øvet til godt eller til ondt, med dens vidtrekkende følger, alt blir nedtegnet av den registrerende engel.»

> “The law of God is the standard by which the characters and the lives of men will be tested in the judgment. Says the wise man: ‘Fear God, and keep His commandments: for this is the whole duty of man. For God shall bring every work into judgment.’ Ecclesiastes 12:13, 14. The apostle James admonishes his brethren: ‘So speak ye, and so do, as they that shall be judged by the law of liberty.’ James 2:12.

> «Guds lov er den målestokk hvoretter menneskenes karakter og liv skal prøves i dommen. Den vise mann sier: «Frykt Gud og hold hans bud! For dette gjelder alle mennesker. For Gud skal føre hver gjerning fram for dommen.» Forkynneren 12:13, 14. Apostelen Jakob formaner sine brødre: «Tal slik og gjør slik som de som skal dømmes etter frihetens lov.» Jakob 2:12.»

> “Those who in the judgment are ‘accounted worthy’ will have a part in the resurrection of the just. Jesus said: ‘They which shall be accounted worthy to obtain that world, and the resurrection from the dead, … are equal unto the angels; and are the children of God, being the children of the resurrection.’ Luke 20:35, 36. And again He declares that ‘they that have done good’ shall come forth ‘unto the resurrection of life.’ John 5:29. The righteous dead will not be raised until after the judgment at which they are accounted worthy of ‘the resurrection of life.’ Hence they will not be present in person at the tribunal when their records are examined and their cases decided.

> «De som i dommen blir «aktet verdige», skal ha del i de rettferdiges oppstandelse. Jesus sa: «Men de som blir aktet verdige til å få del i den kommende verden og i oppstandelsen fra de døde, … er lik englene, og de er Guds barn, fordi de er oppstandelsens barn.» Lukas 20:35, 36. Og igjen erklærer Han at «de som har gjort det gode», skal komme fram «til livets oppstandelse». Johannes 5:29. De rettferdige døde vil ikke bli oppreist før etter den dommen hvor de blir aktet verdige til «livets oppstandelse». Derfor vil de ikke være personlig til stede for domstolen når deres opptegnelser blir gransket og deres saker avgjort.»

> “Jesus will appear as their advocate, to plead in their behalf before God. ‘If any man sin, we have an advocate with the Father, Jesus Christ the righteous.’ 1 John 2:1. ‘For Christ is not entered into the holy places made with hands, which are the figures of the true; but into heaven itself, now to appear in the presence of God for us.’ ‘Wherefore He is able also to save them to the uttermost that come unto God by Him, seeing He ever liveth to make intercession for them.’ Hebrews 9:24; 7:25.

> «Jesus vil fremtre som deres talsmann, for å føre deres sak fram for Gud. ‘Om noen synder, har vi en talsmann hos Faderen, Jesus Kristus, den rettferdige.’ 1 Johannes 2:1. ‘For Kristus gikk ikke inn i en helligdom som er gjort med hender, et bilde av den sanne, men inn i selve himmelen, for nå å tre fram for Guds åsyn for vår skyld.’ ‘Derfor kan han også fullt og helt frelse dem som kommer til Gud ved ham, ettersom han alltid lever for å gå i forbønn for dem.’ Hebreerne 9:24; 7:25.»

> “As the books of record are opened in the judgment, the lives of all who have believed on Jesus come in review before God. Beginning with those who first lived upon the earth, our Advocate presents the cases of each successive generation, and closes with the living. Every name is mentioned, every case closely investigated. Names are accepted, names rejected. When any have sins remaining upon the books of record, unrepented of and unforgiven, their names will be blotted out of the book of life, and the record of their good deeds will be erased from the book of God’s remembrance. The Lord declared to Moses: ‘Whosoever hath sinned against Me, him will I blot out of My book.’ Exodus 32:33. And says the prophet Ezekiel: ‘When the righteous turneth away from his righteousness, and committeth iniquity, … all his righteousness that he hath done shall not be mentioned.’ Ezekiel 18:24.” The Great Controversy, 479–483.

> «Når opptegnelsenes bøker åpnes i dommen, blir livene til alle som har trodd på Jesus, ført fram til gjennomgang for Gud. Med begynnelse hos dem som først levde på jorden, legger vår talsmann fram sakene for hver påfølgende slekt og avslutter med de levende. Hvert navn blir nevnt, hver sak blir nøye gransket. Navn blir godtatt, navn blir forkastet. Når noen har synder stående igjen i opptegnelsenes bøker, synder som det ikke er angret på og som ikke er tilgitt, skal deres navn bli strøket ut av livets bok, og opptegnelsen over deres gode gjerninger skal bli utslettet fra Guds minnebok. Herren erklærte for Moses: ‘Den som har syndet mot Meg, ham vil Jeg stryke ut av Min bok.’ 2 Mosebok 32:33. Og profeten Esekiel sier: ‘Når den rettferdige vender seg bort fra sin rettferdighet og gjør urett, … skal all hans rettferdighet som han har gjort, ikke bli husket.’ Esekiel 18:24.» The Great Controversy, 479–483.

We will continue this study and answer the questions raised in the next article of this series.

Vi vil fortsette denne studien og besvare spørsmålene som er reist i den neste artikkelen i denne serien.

Back to Articles