Article

# The Hidden History of Verse Forty - Number Nineteen

Den skjulte historien til vers førti – tall nitten

The Second Woe - Part Six

Det andre ve – del seks

Author

Jeff Pippenger

Published

July 20, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

The books of Daniel and Revelation complement each other, meaning together they are perfected.

Bøkene Daniel og Åpenbaringen utfyller hverandre, noe som betyr at de sammen fullendes.

> “In the Revelation all the books of the Bible meet and end. Here is the complement of the book of Daniel.” Acts of the Apostles, 585.

> «I Åpenbaringen møtes og avsluttes alle Bibelens bøker. Her er fullendelsen av Daniels bok.» Apostlenes gjerninger, 585.

The kingdoms of Bible prophecy are to be the student of prophecy’s focus, for it is there that the external history of the latter days is primarily set forth.

Rikene i Bibelens profeti skal være gjenstand for den profetiske students oppmerksomhet, for det er der de siste dagers ytre historie først og fremst fremstilles.

> “Far better is it to learn, in the light of God’s word, the causes that govern the rise and fall of kingdoms. Let the youth study these records, and see how the true prosperity of nations has been bound up with an acceptance of the divine principles. Let him study the history of the great reformatory movements, and see how often these principles, though despised and hated, their advocates brought to the dungeon and the scaffold, have through these very sacrifices triumphed.” Education, 238.

> «Det er langt bedre å lære, i lyset fra Guds ord, hvilke årsaker som styrer rikers oppgang og fall. La de unge granske disse beretningene og se hvordan nasjonenes sanne fremgang har vært knyttet til en anerkjennelse av de guddommelige prinsipper. La dem studere historien om de store reformatoriske bevegelser og se hvor ofte disse prinsippene, skjønt foraktet og hatet, og deres forkjempere ført til fangehull og skafott, nettopp gjennom disse ofrene har seiret.» Education, 238.

Sacred histories, whether it is the “great reformatory movements,” or the “rise and fall of kingdoms;” sacred histories are a life-or-death proposition in God’s Word. Paul recorded in 2 Thessalonians chapter two that those that do not love the truth, and who thereafter receive strong delusion; do so because they chose to reject the message Paul identified in the passage. The passage identifies the relationship of pagan Rome with papal Rome, which is also the relationship of Pergamos and Thyatira and is also the relationship of iron and clay, as well as, the relationship of the dragon with the beast. The rise of papal Rome represented by Thyatira and the fall of pagan Rome as represented by Pergamos is a truth that those who receive strong delusion hate.

Hellige historier, enten det er de «store reformatoriske bevegelser» eller «rikers oppgang og fall», er i Guds Ord et spørsmål om liv eller død. Paulus skrev i 2 Tessalonikerbrev kapittel to at de som ikke elsker sannheten, og som deretter mottar kraftig villfarelse, gjør det fordi de valgte å forkaste det budskapet Paulus identifiserte i avsnittet. Avsnittet identifiserer forholdet mellom hedensk Roma og pavemaktens Roma, som også er forholdet mellom Pergamon og Tyatira, og også forholdet mellom jern og leire, så vel som forholdet mellom dragen og dyret. Pavemaktens Romas oppgang, representert ved Tyatira, og hedensk Romas fall, representert ved Pergamon, er en sannhet som de som mottar kraftig villfarelse, hater.

In the Millerite history the argument between the Millerites and the Protestants that made its way onto the 1843 pioneer chart was over what historical power was represented as the “robbers of thy people” in verse fourteen of Daniel eleven. Were the robbers the rising of pagan Rome as the Millerites contended, or was it the fall of the Seleucids as the Protestants claimed?

I den millerittiske historien dreide striden mellom millerittene og protestantene, som fant veien inn på pionerkartet av 1843, seg om hvilken historisk makt som i Daniel 11, vers fjorten, var fremstilt som «røverne av ditt folk». Var røverne det hedenske Romas fremvekst, slik millerittene hevdet, eller var det seleukidenes fall, slik protestantene påsto?

> “Every nation that has come upon the stage of action has been permitted to occupy its place on the earth, that it might be seen whether it would fulfill the purpose of ‘the Watcher and the Holy One.’ Prophecy has traced the rise and fall of the world’s great empires—Babylon, Medo-Persia, Greece, and Rome. With each of these, as with nations of less power, history repeated itself. Each had its period of test, each failed, its glory faded, its power departed, and its place was occupied by another....

> «Hver nasjon som har trådt frem på handlingens skueplass, har fått tillatelse til å innta sin plass på jorden, for at det kunne bli sett om den ville oppfylle hensikten til ‘Vekteren og Den Hellige’. Profetien har fulgt oppgangen og fallet til verdens store imperier—Babylon, Medo-Persia, Hellas og Roma. Med hver av disse, som med nasjoner av mindre makt, gjentok historien seg. Hver hadde sin prøvetid, hver sviktet, dens herlighet bleknet, dens makt vek bort, og dens plass ble inntatt av en annen....»

> “From the rise and fall of nations as made plain in the pages of Holy Writ, they need to learn how worthless is mere outward and worldly glory. Babylon, with all its power and its magnificence, the like of which our world has never since beheld,—power and magnificence which to the people of that day seemed so stable and enduring,—how completely has it passed away! As ‘the flower of the grass’ it has perished. So perishes all that has not God for its foundation. Only that which is bound up with His purpose and expresses His character can endure. His principles are the only steadfast things our world knows.” Education, 177, 184.

> «Av nasjoners oppgang og fall, slik det er gjort klart på Den hellige skrifts sider, trenger de å lære hvor verdiløs bare ytre og verdslig herlighet er. Babylon, med all sin makt og sin prakt, maken til hvilken vår verden siden aldri har sett, – makt og prakt som for datidens mennesker syntes så faste og varige, – hvor fullstendig er det ikke forsvunnet! Som «gressets blomst» er det gått til grunne. Slik går alt til grunne som ikke har Gud til sin grunnvoll. Bare det som er knyttet til Hans hensikt og uttrykker Hans karakter, kan bestå. Hans prinsipper er de eneste faste ting vår verden kjenner.» Education, 177, 184.

Biblical history is the vision that Solomon said to lack, is to perish. The Millerites recognized and proclaimed the one hundred and fifty years represented as “five months” in Revelation chapter nine, verses five and ten, but they did not dredge deeply into the history represented in chapter nine of Revelation. They correctly identified verse ten’s five months, but evidently thought that because verses five and ten both contain the expression “five months,” that it simply represented an emphasis upon the prophecy of torment represented in both verses. It is now easily demonstrated that when verse five represents “five months” it represents one hundred and fifty years that began at the death of Mohammed in 632, and ended in 782 with the humiliation of Empress Irene of the Byzantine, or eastern Roman empire.

Bibelsk historie er det synet som Salomo sa at den som mangler, går til grunne. Millerittene erkjente og forkynte de hundre og femti årene som er fremstilt som «fem måneder» i Åpenbaringen kapittel ni, vers fem og ti, men de gravde ikke dypt inn i historien som er fremstilt i Åpenbaringen kapittel ni. De identifiserte med rette de fem månedene i vers ti, men mente tydeligvis at fordi vers fem og ti begge inneholder uttrykket «fem måneder», representerte det ganske enkelt en understrekning av profetien om pine som er fremstilt i begge vers. Det kan nå lett påvises at når vers fem fremstiller «fem måneder», fremstiller det hundre og femti år som begynte ved Muhammeds død i 632 og endte i 782 med ydmykelsen av keiserinne Irene av det bysantinske, eller østromerske, riket.

The pioneers were correct in their application of verse ten as the battle of Nicomedia on July 27, 1299 as the starting of one hundred and fifty years that concluded with the humiliation of the last Constantine to reign in Constantinople on July 27, 1449. Line upon line a period of one hundred and fifty years identifies worldwide Islam, as represented by both the first woe of Islam of Arabia and the second woe of Islam of Turkey. The Islam that humiliated both emperor and the empress together identifies worldwide Islam conquering a kingdom that consists of a woman, represented by Irene and a man represented by Constantine the last.

Pionerene hadde rett i sin anvendelse av vers ti på slaget ved Nikomedia den 27. juli 1299 som begynnelsen på hundre og femti år, som endte med ydmykelsen av den siste Konstantin som regjerte i Konstantinopel den 27. juli 1449. Linje på linje identifiserer en periode på hundre og femti år verdensomspennende islam, slik den er fremstilt både ved islams første ve fra Arabia og islams andre ve fra Tyrkia. Den islam som ydmyket både keiseren og keiserinnen sammen, identifiserer verdensomspennende islam som erobrer et kongerike som består av en kvinne, representert ved Irene, og en mann, representert ved Konstantin den siste.

In the one hundred and fifty years that ends with the humiliation of Irene, Islam of Arabia takes control of the area or territory of Byzantine, leaving Irene in such a humiliated position that she was forced to pay tribute for three years, among other exactions. When the humiliation of Constantine the last took place, it marked the beginning of a four-year period that ends with a siege and the overthrow of the capital of eastern Rome. In both cases it was Islam, Arabian Islam for Irene and Turkish Islam for Constantine the last. In the latter days worldwide Islam as represented by the two witnesses of Arabian and Turkish Islam set forth in the first and second woes; will first take the territory, and then the capital. The latter-day political entity represented by eastern Rome’s Constantine is symbolically married to the latter-day religious entity represented by eastern Rome’s Irene. I use the term political and religious entity to address that the symbol of the image of the beast occurs first in the United States and then in the world. The image of the beast is the symbolic marriage of Constantine and Irene, who are both humiliated by losing their territory and capital to Islam.

I de hundre og femti årene som ender med Irenes ydmykelse, overtar Arabia-Islam kontrollen over området eller territoriet til Bysants, og etterlater Irene i en så ydmyket stilling at hun ble tvunget til å betale skatt i tre år, blant andre pålegg. Da ydmykelsen av Konstantin den siste fant sted, markerte den begynnelsen på en fireårsperiode som ender med en beleiring og omstyrtelsen av hovedstaden i det østlige Roma. I begge tilfeller var det islam, arabisk islam for Irene og tyrkisk islam for Konstantin den siste. I de siste dager vil verdensomspennende islam, slik den er representert ved de to vitnene, arabisk og tyrkisk islam, fremsatt i det første og andre ve; først ta territoriet, og deretter hovedstaden. Den politiske entiteten i endetiden, representert ved det østlige Romas Konstantin, er symbolsk gift med den religiøse entiteten i endetiden, representert ved det østlige Romas Irene. Jeg bruker uttrykket politisk og religiøs entitet for å tydeliggjøre at symbolet på dyrets bilde først forekommer i De forente stater og deretter i verden. Dyrets bilde er det symbolske ekteskapet mellom Konstantin og Irene, som begge blir ydmyket ved å miste sitt territorium og sin hovedstad til islam.

Their marriage is identified by aligning the two histories, and it was typified by the marriage between Constantia and Licinius in 313 when the Edict of Milan was put in place, and the symbolic church of Smyrna ended and the symbolic church of Pergamos began. Those who Paul identifies as receiving strong delusion refuse to see Paul’s warning message that includes a falling away, before the man of sin is revealed. The falling away takes place in the history of Pergamos, and the man of sin was revealed in 538, when the church of Thyatira began.

Deres ekteskap blir identifisert ved å samordne de to historiene, og det ble forbilledlig fremstilt ved ekteskapet mellom Constantia og Licinius i 313, da Milano-ediktet ble iverksatt, og den symbolske menigheten Smyrna tok slutt og den symbolske menigheten Pergamos begynte. De som Paulus identifiserer som slike som mottar kraftig villfarelse, nekter å se Paulus’ advarende budskap, som innbefatter et frafall før syndens menneske blir åpenbart. Frafallet finner sted i Pergamos’ historie, og syndens menneske ble åpenbart i 538, da menigheten Thyatira begynte.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, shewing himself that he is God. 2 Thessalonians 2:3, 4.

> La ingen bedra dere på noen måte; for den dagen kommer ikke uten at frafallet først kommer, og syndens menneske blir åpenbart, fortapelsens sønn, han som står imot og opphøyer seg over alt som kalles Gud eller blir tilbedt, så han setter seg i Guds tempel som om han var Gud, og viser seg selv fram som Gud. 2 Tessaloniker 2:3, 4.

The history of eastern Rome provides two witnesses to the prophetic truth that is also represented in the symbolic relationship of eastern Rome with western Rome. In that relationship, western Rome is the church and eastern Rome is the state. Rome is a combination of church and state as represented as iron and clay in Daniel chapter two.

Historien om det østlige Rom gir to vitner til den profetiske sannhet som også fremstilles i det symbolske forholdet mellom det østlige Rom og det vestlige Rom. I dette forholdet er det vestlige Rom kirken, og det østlige Rom er staten. Rom er en kombinasjon av kirke og stat, fremstilt som jern og leire i Daniel kapittel to.

A reason that it can be seen convincingly that in the latter days worldwide Islam comes against a power represented as a combination of church and state, taking its territory and capital is sustained by two other witnesses from the sacred history of Revelation nine. Osman conquered the territory of Nicomedia on July 27, 1299, and he then conquered the territory of Nicaea two years later in 1301. His son conquered the capital city of Nicaea in 1331, and the same son conquered the capital city of Nicomedia in a four-year siege that ended in 1337. The pioneers marked July 27, 1299 with Osman, but never looked at the next battle, the battle of Nicaea as the historical second step to establishing the Ottoman Empire. July 27, 1299 was the first step of several steps to reach the Sunday law. The first two steps of Turkish Islam identified the beginning of a prophecy that ended in 1449, then again in 1840, then again at 9/11 and then again on December 31, 2023.

En grunn til at det overbevisende kan ses at verdensomspennende islam i de siste dager går til angrep mot en makt fremstilt som en kombinasjon av kirke og stat, idet det tar dens territorium og hovedstad, støttes av to andre vitner fra den hellige historien i Åpenbaringen ni. Osman erobret territoriet til Nikomedia den 27. juli 1299, og deretter erobret han territoriet til Nikea to år senere, i 1301. Hans sønn erobret hovedstaden Nikea i 1331, og den samme sønnen erobret hovedstaden Nikomedia etter en fireårig beleiring som endte i 1337. Pionerene markerte den 27. juli 1299 med Osman, men så aldri på det neste slaget, slaget ved Nikea, som det historiske andre trinnet i opprettelsen av det osmanske riket. Den 27. juli 1299 var det første trinnet av flere trinn for å nå fram til søndagsloven. De to første trinnene i tyrkisk islam identifiserte begynnelsen på en profeti som endte i 1449, deretter igjen i 1840, deretter igjen ved 11. september og deretter igjen den 31. desember 2023.

The first of those two steps marked not only the beginning of one hundred and fifty years, but also it marked the beginning of thirty-eight years. It began with Osman taking the territory of Nicomedia, and it ended thirty-eight years later when Osman’s son took the capital city of Nicomedia at the end of a four-year siege in 1337. The number thirty-eight represents “rising up,” and the initial step of Osman taking the territory marked the rising up of Turkish Islam. In that first step of thirty-eight years, a “four year” siege marks the conclusion. At the last step of the one hundred and fifty years, the humiliation is delivered and four years later in 1453, the capital of eastern Rome is taken.

Det første av disse to trinnene markerte ikke bare begynnelsen på ett hundre og femti år, men det markerte også begynnelsen på trettiåtte år. Det begynte med at Osman tok territoriet Nikomedia, og det endte trettiåtte år senere da Osmans sønn tok hovedstaden Nikomedia ved slutten av en fireårig beleiring i 1337. Tallet trettiåtte representerer «å reise seg opp», og det innledende trinnet, da Osman tok territoriet, markerte det tyrkiske islams oppreisning. I dette første trinnet på trettiåtte år markerer en «fireårig» beleiring avslutningen. Ved det siste trinnet av de ett hundre og femti årene blir ydmykelsen fullbyrdet, og fire år senere, i 1453, blir det østlige Romas hovedstad inntatt.

Whether it was the Ottoman Turks in 1453, or Osman’s son taking both Nicomedia in 1337 and Nicaea in 1331, in all three instances, each capital city had served at some point in history as the capital of eastern Rome. All three lines are identifying the conquering of eastern Rome. Each of those three lines identifies Islam conquering first the territory and thereafter the capital of eastern Rome. The name of all three capitals is the same as the name of the territory. Each of the three lines have distinct alpha and omega historical figures. While identifying a church state relationship with the humiliation by Islam of both emperor and empress, the prophetic humiliation ties their lines together with western Rome, that was also humiliated by Constantine the Great when he chose Constantinople over the city of Rome in 330. Western Rome’s final humiliation came in 476 with the final emperor, and continued to decline rapidly from there on.

Enten det var de osmanske tyrkerne i 1453, eller Osmans sønn som erobret både Nikomedia i 1337 og Nikea i 1331, så hadde i alle tre tilfeller hver hovedstad på et tidspunkt i historien tjent som hovedstad for det østlige Roma. Alle tre linjene identifiserer erobringen av det østlige Roma. Hver av disse tre linjene identifiserer islam som først erobrer territoriet og deretter hovedstaden i det østlige Roma. Navnet på alle de tre hovedstedene er det samme som navnet på territoriet. Hver av de tre linjene har særskilte historiske alfa- og omega-skikkelser. Idet de identifiserer et kirke-stat-forhold med islams ydmykelse av både keiser og keiserinne, knytter den profetiske ydmykelsen deres linjer sammen med det vestlige Roma, som også ble ydmyket av Konstantin den store da han i 330 valgte Konstantinopel fremfor byen Roma. Det vestlige Romas endelige ydmykelse kom i 476 med den siste keiseren, og fortsatte deretter å avta raskt.

Western Rome in relation to eastern Rome was the church, the east was the state. Humiliation at the beginning in 330, then humiliation in 476, and then in 782 and then again in 1449. A line of humiliation beginning with the division of a kingdom, followed in 476 by the humiliation of losing the emperor, and therefore empire, only to be followed by Islam bringing humiliation first to the territory of the east in 782 and then to the capital of the east in 1453.

Vest-Roma var, i forhold til Øst-Roma, kirken; øst var staten. Ydmykelse ved begynnelsen i 330, deretter ydmykelse i 476, så i 782, og så igjen i 1449. En linje av ydmykelse som begynner med delingen av et rike, etterfulgt i 476 av ydmykelsen ved å miste keiseren, og derfor imperiet, for så å bli fulgt av at islam brakte ydmykelse først over østområdets territorium i 782 og deretter over østens hovedstad i 1453.

Islam of Bible prophecy brings to light the line of both eastern and western Rome, and the light that Islam is producing today is in agreement with, but far beyond what the foundational light of Islam was for the Millerite pioneers. The testing time that began in 2024 with who is ‘the robbers of thy people who establish the vision’ was the alpha of the testing period, and now at the end of the testing period light from the subject of Islam of Revelation chapter nine adds witnesses of western and eastern Rome that were never evaluated until these current latter days.

Islams plass i Bibelens profeti bringer fram linjen til både det østlige og det vestlige Roma, og lyset som islam frambringer i dag, er i samsvar med, men går langt utover, det grunnleggende lyset om islam som var gitt de millerittiske pionerene. Prøvetiden som begynte i 2024 med hvem som er «røverne av ditt folk, de som stadfester synet», var alfaen i prøvetiden, og nå ved slutten av prøvetiden tilfører lys fra emnet islam i Åpenbaringen kapittel ni vitner om det vestlige og det østlige Roma som aldri ble vurdert før disse nåværende siste dager.

The prophetic lines of Islam represented in chapters nine through eleven bring together the lines of history located in verses ten through sixteen of Daniel eleven by providing testimonies which connect with lines already under discussion in these articles. But within the prophetic illustration of the rise of Islam is the rise of both the movement of the Millerites and the movement of the one hundred and forty-four thousand. Two four-year periods placed firmly within and as part of the time prophecies of Revelation nine provide witness to the four years of 1840 unto 1844. In 1844 prophetic time is no longer, so the symbolic four-year period is defined by its prophetic characteristics, not time. The first four-year period identifies Islam conquering Nicomedia, the former eastern Roman capital in 1337, thirty-eight years after his father conquered the territory. The second four years identifies the humiliation of eastern Romes political and religious rulers in 1449, brought about by Islam and the third four years identifies a glorious manifestation of the power of God when the angel who lightened the earth with his glory descended on August 11, 1840.

Islams profetiske linjer, slik de er fremstilt i kapittel ni til elleve, samler de historiske linjene som finnes i vers ti til seksten i Daniel elleve, ved å fremlegge vitnesbyrd som knytter seg til linjer som allerede er under drøftelse i disse artiklene. Men innenfor den profetiske fremstillingen av Islams fremvekst finnes også fremveksten både av millerittbevegelsen og bevegelsen til de hundre og førtifire tusen. To fireårsperioder, fast forankret innenfor og som en del av tidsprofetiene i Åpenbaringen ni, vitner om de fire årene fra 1840 til 1844. I 1844 er profetisk tid ikke lenger, så den symbolske fireårsperioden defineres av sine profetiske kjennetegn, ikke av tid. Den første fireårsperioden identifiserer Islams erobring av Nikomedia, den tidligere østromerske hovedstaden, i 1337, trettiåtte år etter at hans far erobret territoriet. Den andre fireårsperioden identifiserer ydmykelsen av Øst-Roms politiske og religiøse herskere i 1449, forårsaket av islam, og den tredje fireårsperioden identifiserer en herlig manifestasjon av Guds kraft, da engelen som opplyste jorden med sin herlighet, steg ned den 11. august 1840.

The Millerite history of the first and second angel aligns with the history of the third angel during the sealing of the one hundred and forty-four thousand. That final sealing work is the blotting out of sin, it is the combination of Divinity with humanity and it takes place during a warfare that is being brought by Islam.

Millerittenes historie om den første og den andre engel er sammenfallende med historien om den tredje engel under beseglingen av de hundre og førtifire tusen. Dette endelige beseglingsverket er utslettelsen av synd, det er foreningen av guddommelighet med menneskelighet, og det finner sted under en krigføring som blir ført av islam.

> And he opened the bottomless pit; and there arose a smoke out of the pit, as the smoke of a great furnace; and the sun and the air were darkened by reason of the smoke of the pit. And there came out of the smoke locusts upon the earth: and unto them was given power, as the scorpions of the earth have power. And it was commanded them that they should not hurt the grass of the earth, neither any green thing, neither any tree; but only those men which have not the seal of God in their foreheads. Revelation 9:2–4.

> Og han åpnet avgrunnens brønn; og det steg opp røyk av brønnen, som røyk fra en stor smelteovn; og solen og luften ble formørket av røyken fra brønnen. Og ut av røyken kom det gresshopper over jorden; og det ble gitt dem makt, slik jordens skorpioner har makt. Og det ble befalt dem at de ikke skulle skade jordens gress, heller ikke noe grønt, heller ikke noe tre; men bare de mennesker som ikke har Guds segl på sine panner. Åpenbaringen 9:2–4.

The perfect fulfillment of every prophecy is in the last days, so this passage is identifying the sealing of the one hundred and forty-four thousand. The prophecy of Islam in Revelation nine provides the historical key to bring the most complete illustration of the power that establishes the vision together in the history that culminated on August 11, 1840, when Islam was restrained. From that point the testimony of Revelation nine extended into chapter ten and the history of the first and second angels. Then in chapter eleven the third woe arrives suddenly at the Sunday law, which is when the loud cry of the third angel begins. Chapter nine is the key of Islam in organizing the rise and fall of kingdoms set forth in Daniel and the Revelation. Chapters ten and eleven identify the experience of the one hundred and forty-four thousand wise virgins. Chapter nine identifies the symbol that establishes the external vision and chapters ten and eleven identify the internal vision associated with following the Lamb into the Most Holy Place.

Den fullkomne oppfyllelsen av enhver profeti finner sted i de siste dager, så dette avsnittet identifiserer beseglingen av de hundre og førtifire tusen. Profetien om islam i Åpenbaringen ni gir den historiske nøkkelen til å sammenføye den mest fullstendige framstillingen av den makt som stadfester synet, i den historien som kulminerte den 11. august 1840, da islam ble holdt tilbake. Fra dette punkt strakte vitnesbyrdet i Åpenbaringen ni seg videre inn i kapittel ti og historien om den første og den andre engel. Deretter, i kapittel elleve, kommer det tredje ve plutselig ved søndagsloven, hvilket er når den tredje engels høye rop begynner. Kapittel ni er islams nøkkel i ordningen av rikers oppgang og fall, slik det er framstilt i Daniel og Åpenbaringen. Kapitlene ti og elleve identifiserer erfaringen til de hundre og førtifire tusen vise jomfruer. Kapittel ni identifiserer symbolet som stadfester det ytre syn, og kapitlene ti og elleve identifiserer det indre syn som er forbundet med å følge Lammet inn i Det Aller Helligste.

Revelation chapter ten opens with Christ as the mighty angel that descends with a little book open. That event was fulfilled on August 11, 1840 at the conclusion of the prophecy of Revelation nine that identifies three hundred and ninety-one years and fifteen days. Revelation ten identifies the history onward until the message became bitter in John’s stomach on October 22, 1844. The four years of 1840 to 1844 begin with the arrival of the first angel and end with the arrival of the third angel. Those four years that followed after the fulfillment of August 11, 1840 were typified by four years from July 27, 1449 unto 1453 at the beginning of the three hundred and ninety-one years and fifteen days. Both those four-year periods align with the four years of the siege of Nicomedia from 1333 unto 1337. Symbolically eastern Rome was conquered by Islam three times. First was at the siege of Nicaea in 1331, then the four-year siege of Nicomedia in 1337 and then the siege of Constantinople in 1453.

Åpenbaringen kapittel ti åpner med Kristus som den veldige engelen som stiger ned med en liten bok som er åpnet. Denne begivenheten ble oppfylt den 11. august 1840 ved avslutningen av profetien i Åpenbaringen ni, som angir tre hundre og nittién år og femten dager. Åpenbaringen ti fremstiller den videre historien inntil budskapet ble bittert i Johannes’ mage den 22. oktober 1844. De fire årene fra 1840 til 1844 begynner med den første engelens ankomst og ender med den tredje engelens ankomst. Disse fire årene som fulgte etter oppfyllelsen den 11. august 1840, ble forbildet ved fire år fra 27. juli 1449 til 1453 ved begynnelsen av de tre hundre og nittién år og femten dager. Begge disse fireårsperiodene svarer til de fire årene under beleiringen av Nikomedia fra 1333 til 1337. Symbolsk ble det østlige Rom erobret av islam tre ganger. Den første var ved beleiringen av Nikea i 1331, deretter den fireårige beleiringen av Nikomedia i 1337 og deretter beleiringen av Konstantinopel i 1453.

Diocletian legally divided Rome into east and west in 293, and Constantine prophetically divided Rome into east and west in 330. In 395, upon the death of the emperor Theodosius I, the empire was formerly and permanently divided as he bequeathed the east and the west to his two sons. The Catholic church divided into east and west in 1054 at the “great schism.” The division was gradual as was the demise that followed. The division remains to this very day. Within fifty years from that date, the western church in Rome began roughly two hundred years of crusades against Islam. Western Rome fell when it lost its last emperor in 476. Eastern Rome fell in 1453. Papal Rome fell in 1798. Pagan Rome divided unto east and west in 293, 330 and 395. Papal Rome divided unto east and west in 1054. Sister White identifies the rise and fall of kingdoms as a primary point of reference in the study of God’s Word.

Diokletian delte Roma juridisk i øst og vest i 293, og Konstantin delte Roma profetisk i øst og vest i 330. I 395, ved keiser Theodosius I’s død, ble riket formelt og permanent delt idet han testamenterte øst og vest til sine to sønner. Den katolske kirke ble delt i øst og vest i 1054 ved «det store skisma». Delingen var gradvis, slik også det påfølgende forfallet var. Delingen består den dag i dag. Innen femti år fra denne dato begynte den vestlige kirken i Roma på om lag to hundre år med korstog mot islam. Vest-Roma falt da det mistet sin siste keiser i 476. Øst-Roma falt i 1453. Det pavelige Roma falt i 1798. Det hedenske Roma delte seg i øst og vest i 293, 330 og 395. Det pavelige Roma delte seg i øst og vest i 1054. Søster White identifiserer rikers oppgang og fall som et hovedsakelig referansepunkt i studiet av Guds Ord.

The kingdoms that are brought out into the light of history from chapter nine of Revelation strengthen the argument that it is Rome that establishes the vision. The prophetic connection between Islam and the one hundred and forty-four thousand is evidence the message of the midnight cry, that was typified by Christ riding into Jerusalem on an ass, is represented by a time prophecy that began in the time of the first woe, continued on in the second part of the prophecy in the second woe, and reached its fulfillment in the four-year history where the Millerite movement of the first and second angels began with the fulfillment of that very prophecy. The prophecy began with the symbol of “thirty-eight and two years” (1299 and 1301) years marking the rise of Islam and it concluded with the symbol of “thirty-eight and two years” (1838 and 1840) marking the rise of the Millerites.

Rikene som føres frem i historiens lys fra Åpenbaringen kapittel ni, styrker argumentet for at det er Roma som grunnfester synet. Den profetiske forbindelsen mellom islam og de hundre og førtifire tusen er bevis for at midnattsropets budskap, som ble forbildet ved at Kristus red inn i Jerusalem på et esel, er fremstilt ved en tidsprofeti som begynte på tidspunktet for den første ve, fortsatte videre i den andre delen av profetien under den andre ve, og nådde sin oppfyllelse i den fireårige historien da millerittbevegelsen med den første og den andre engels budskap begynte ved oppfyllelsen av nettopp denne profetien. Profetien begynte med symbolet «trettiåtte og to år» (1299 og 1301) år, som markerte islams fremvekst, og den ble avsluttet med symbolet «trettiåtte og to år» (1838 og 1840), som markerte millerittenes fremvekst.

In 1844, at the conclusion of the Millerites four-year period that had been typified by the siege of 1333 unto 1337, and 1449 unto the siege of 1453 prophetic time was no longer to be applied. The lifting up of the ensign of the one hundred and forty-four thousand is directly connected with the prophecy where Islam is lifted up.

I 1844, ved avslutningen av millerittenes fireårsperiode, som var blitt forbildet ved beleiringen fra 1333 til 1337 og fra 1449 til beleiringen i 1453, skulle profetisk tid ikke lenger anvendes. Oppløftelsen av banneret for de hundre og førtifire tusen er direkte knyttet til profetien hvor islam blir løftet opp.

> Judah, thou art he whom thy brethren shall praise: thy hand shall be in the neck of thine enemies; thy father’s children shall bow down before thee. Judah is a lion’s whelp: from the prey, my son, thou art gone up: he stooped down, he couched as a lion, and as an old lion; who shall rouse him up? The sceptre shall not depart from Judah, nor a lawgiver from between his feet, until Shiloh come; and unto him shall the gathering of the people be. Binding his foal unto the vine, and his ass’s colt unto the choice vine; he washed his garments in wine, and his clothes in the blood of grapes: His eyes shall be red with wine, and his teeth white with milk. Genesis 49:8–12.

> Juda, du er den som dine brødre skal prise; din hånd skal være på dine fienders nakke; din fars sønner skal bøye seg ned for deg. Juda er en løveunge; fra rov, min sønn, er du steget opp. Han bøyde seg ned, han la seg som en løve og som en gammel løve; hvem skal vekke ham opp? Septeret skal ikke vike fra Juda, heller ikke herskerstaven fra mellom hans føtter, inntil Sjilo kommer; og folkene skal lyde ham. Han binder sitt fol til vintreet og sin aseninnes fole til den edle vinranke; han tvetter sine klær i vin og sin kledning i druers blod. Hans øyne er mørke av vin, og hans tenner hvite av melk. 1 Mosebok 49:8–12.

The one hundred and forty-four thousand perfectly reflect the character of Christ, and Christ is among other symbolic representations, “the choice vine.” Ishmael is identified as a “wild” man in Genesis 16:12.

De hundre og førtifire tusen gjenspeiler fullkomment Kristi karakter, og Kristus er, blant andre symbolske fremstillinger, «det utvalgte vintre». Ismael blir omtalt som en «vill» mann i 1. Mosebok 16,12.

> And he will be a wild man; his hand will be against every man, and every man's hand against him; and he shall dwell in the presence of all his brethren.

> Og han skal være som et villasesel av et menneske; hans hånd skal være mot hver mann, og hver manns hånd mot ham; og han skal bo like overfor alle sine brødre.

The word translated as “wild” is the wild Arabian ass. Christ’s representatives in the latter days ride upon the message of the wild Arabian ass, the ass that Christ rode into Jerusalem, the ass that finally spoke after Balaam struck him the third time. The messengers that proclaimed the message that empowered the first angel’s message in 1840 did not see a relevant and important one-hundred-and-fifty-year prophecy in the very prophetic history where the message that empowered the movement was located. They did not see two four-year periods in that very same time prophecy that typified the history of 1840 unto 1844. The Lion of the tribe of Judah is now opening up light from the “old paths” that has never been seen before, and it is light that is in agreement with that light that has been opening up since December 31, 2023. It removes any doubts on whether it is Islam that strikes Nashville. The light illuminates the symbol of Rome, thus becoming an omega statement to the alpha controversy in 2024 about the robbers of thy people, and it is also the omega symbol of the argument over the very same symbol in Millerite history. It identifies that Islam of the time prophecies of Revelation nine is the external message during the internal history of the sealing time of the one hundred and forty-four thousand. We have been teaching this fact for some time, but it can now be demonstrated upon one line that begins in Revelation nine and ends in Revelation eleven. The third four-year period connected with Islam’s time prophecy that was fulfilled in 1840 unto 1844, illustrates the sealing time of the one hundred and forty-four thousand. By the great earthquake of Revelation eleven the one hundred and forty-four thousand are lifted up as an ensign.

Ordet som er oversatt med «vill», er det ville arabiske esel. Kristi representanter i de siste dager rir på budskapet om det ville arabiske esel, eslet som Kristus red inn i Jerusalem på, eslet som til sist talte etter at Bileam slo det tredje gang. Budbærerne som forkynte budskapet som gav kraft til den første engels budskap i 1840, så ikke en relevant og viktig hundre-og-femtiårig profeti i selve den profetiske historien hvor budskapet som gav bevegelsen kraft, var plassert. De så ikke to fireårsperioder i den samme tidsprofetien som var et forbilde på historien fra 1840 til 1844. Løven av Judas stamme åpner nå opp lys fra «de gamle stier» som aldri før er blitt sett, og det er lys som stemmer overens med det lyset som har åpnet seg siden 31. desember 2023. Det fjerner enhver tvil om hvorvidt det er islam som slår Nashville. Lyset opplyser symbolet på Roma og blir således et omega-utsagn til alfa-striden i 2024 om ditt folks røvere, og det er også omega-symbolet på striden om det samme symbolet i millerittisk historie. Det identifiserer at islam i Åpenbaringen ni sine tidsprofetier er det ytre budskap under den indre historien i beseglingstiden for de hundre og førtifire tusen. Vi har undervist om dette faktum en tid allerede, men det kan nå påvises på én linje som begynner i Åpenbaringen ni og ender i Åpenbaringen elleve. Den tredje fireårsperioden knyttet til islams tidsprofeti, som ble oppfylt fra 1840 til 1844, illustrerer beseglingstiden for de hundre og førtifire tusen. Ved det store jordskjelvet i Åpenbaringen elleve blir de hundre og førtifire tusen løftet opp som et banner.

In Ezekiel thirty-seven the raising up of God’s people as an army is a two-step process that had been typified by the creation of Adam. First Adam was formed of the clay, then Christ breathed into him the breath of life. In Ezekiel the first prophecy forms the dead bodies, but they are still dead. Then the four winds are breathed upon the bodies and they rise up as a mighty army. The number thirty-eight and forty represent those two steps.

I Esekiel trettisju er oppreisningen av Guds folk som en hær en prosess i to trinn som var blitt forbilledliggjort ved skapelsen av Adam. Først ble Adam dannet av leiren, deretter blåste Kristus livets ånde inn i ham. I Esekiel former den første profetien de døde kroppene, men de er fremdeles døde. Deretter blåses de fire vindene over kroppene, og de reiser seg som en mektig hær. Tallene trettiåtte og førti representerer disse to trinnene.

We will continue these things in the next article.

Vi vil fortsette med disse tingene i den neste artikkelen.

> After this there was a feast of the Jews; and Jesus went up to Jerusalem. Now there is at Jerusalem by the sheep market a pool, which is called in the Hebrew tongue Bethesda, having five porches. In these lay a great multitude of impotent folk, of blind, halt, withered, waiting for the moving of the water. For an angel went down at a certain season into the pool, and troubled the water: whosoever then first after the troubling of the water stepped in was made whole of whatsoever disease he had. And a certain man was there, which had an infirmity thirty and eight years. When Jesus saw him lie, and knew that he had been now a long time in that case, he saith unto him, Wilt thou be made whole? The impotent man answered him, Sir, I have no man, when the water is troubled, to put me into the pool: but while I am coming, another steppeth down before me. Jesus saith unto him, Rise, take up thy bed, and walk. And immediately the man was made whole, and took up his bed, and walked: and on the same day was the sabbath. John 5:1–9.

> Deretter kom jødenes høytid, og Jesus drog opp til Jerusalem. Nå finnes det i Jerusalem ved Saueporten en dam, som på hebraisk kalles Betesda, og som har fem søyleganger. I disse lå det en stor mengde syke, blinde, lamme og vanføre, som ventet på at vannet skulle bli rørt opp. For en engel steg ned i dammen til bestemte tider og rørte opp vannet; den som da først steg ned etter at vannet var blitt rørt opp, ble frisk, hva slags sykdom han enn hadde. Og det var en mann der som hadde vært syk i åtte og tretti år. Da Jesus så ham ligge der og visste at han allerede hadde vært slik lenge, sa han til ham: Vil du bli frisk? Den syke mannen svarte ham: Herre, jeg har ingen som kan bære meg ned i dammen når vannet blir rørt opp; men mens jeg er på vei dit, stiger en annen ned før meg. Jesus sa til ham: Stå opp, ta sengen din og gå. Og straks ble mannen frisk, tok sengen sin og gikk. Men det var sabbat den dagen. Johannes 5:1–9.

> Now rise up, said I, and get you over the brook Zered. And we went over the brook Zered. And the space in which we came from Kadeshbarnea, until we were come over the brook Zered, was thirty and eight years; until all the generation of the men of war were wasted out from among the host, as the Lord sware unto them. Deuteronomy 2:13, 14.

> «Stå nå opp», sa jeg, «og dra over bekken Sered.» Og vi drog over bekken Sered. Og den tid som gikk fra vi drog ut fra Kadesj-Barnea, til vi kom over bekken Sered, var åtte og tretti år, inntil hele den generasjon av stridsmenn var blitt utryddet fra leiren, slik Herren hadde sverget dem. 5 Mosebok 2:13, 14.

Back to Articles