Article

# Elijah - Number Ten

Elia – Nummer ti

1856

1856

Author

Jeff Pippenger

Published

October 13, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

The Millerite movement was represented in Isaiah chapter seven by a sixty-five year prophecy, that began in 742 BC. Those sixty-five years that took place in the history of Isaiah represent the sixty-five years from 1798 until 1863. Alpha and Omega will always portray the end, with the beginning. The sixty-five year prophecy identifies the curse of seven times against the northern and the southern kingdoms of Israel. The first seven times against the northern kingdom began in 723 BC, nineteen years after Isaiah presented the prediction to king Ahaz. The last seven times against the southern kingdom, began at the end of the sixty-five years in 677 BC.

Millerittbevegelsen ble i Jesaja kapittel sju framstilt ved en sekstifemårsprofeti som begynte i 742 f.Kr. Disse sekstifem årene som fant sted i Jesajas historie, representerer de sekstifem årene fra 1798 til 1863. Alfa og Omega vil alltid framstille enden sammen med begynnelsen. Sekstifemårsprofetien identifiserer forbannelsen med de sju tider mot Israels nordlige og sørlige riker. De første sju tider mot det nordlige riket begynte i 723 f.Kr., nitten år etter at Jesaja la fram forutsigelsen for kong Akas. De siste sju tider mot det sørlige riket begynte ved slutten av de sekstifem årene, i 677 f.Kr.

The first curse of seven times against Ephraim ended in 1798, which was the time of the end when the vision of the Ulai River of chapters eight and nine of Daniel was unsealed. It prophetically marked both the arrival of the first angel’s message and the prophetic beginning of the Millerite movement. The last curse of seven times against Judah ended in 1844, which was the arrival of the third angel’s message. Nineteen years later in 1863, the sixty-five years represented in the beginning of the prediction marked the end of the Millerite movement, and the beginning of the Laodicean Seventh-day Adventist church. Seven years prior to 1863, in 1856, James White began to identify that the Millerite movement had ceased to be the church of Philadelphia and had become the church of Laodicea. His grandson, when writing Ellen White’s biography, writes about the history of 1856, and the Laodicean message.

Den første forbannelsen på sju tider mot Efraim endte i 1798, som var endetiden da synet ved Ulai-elven i Daniels kapittel åtte og ni ble avseglet. Det markerte profetisk både ankomsten av den første engels budskap og den profetiske begynnelsen på millerittbevegelsen. Den siste forbannelsen på sju tider mot Juda endte i 1844, som var ankomsten av den tredje engels budskap. Nitten år senere, i 1863, markerte de sekstifem årene som er fremstilt i begynnelsen av forutsigelsen, slutten på millerittbevegelsen og begynnelsen på den laodikeiske Syvendedags Adventistkirke. Sju år før 1863, i 1856, begynte James White å påvise at millerittbevegelsen hadde opphørt å være menigheten i Filadelfia og hadde blitt menigheten i Laodikea. Hans barnebarn skriver, da han forfattet Ellen Whites biografi, om historien i 1856 og det laodikeiske budskapet.

## “The Laodicean Message

«Budskapet til Laodikea»

> “The Sabbathkeeping Adventists had taken the position that the messages to the seven churches in Revelation 2 and 3 pictured the experience of the Christian church down through the centuries. It was their conclusion that the message to the Laodicean church applied to those they now termed nominal Adventists, those who had not accepted the seventh-day Sabbath. In a short editorial in the Review of October 9, James White raised some thought provoking questions that he introduced by stating:

> Sabbatshelligholdende adventister hadde inntatt det standpunkt at budskapene til de sju menighetene i Åpenbaringen 2 og 3 skildret den kristne kirkes erfaring gjennom århundrene. De hadde kommet til den konklusjon at budskapet til menigheten i Laodikea gjaldt dem de nå kalte navnadventister, dem som ikke hadde tatt imot sabbaten på den sjuende dag. I en kort lederartikkel i Review for 9. oktober reiste James White noen tankevekkende spørsmål, som han innledet med å si:

> “The inquiry is beginning to come up afresh, ‘Watchman, What of the night?’ At present there is space for only a few questions, asked to call attention to the subject to which they relate. A full answer, we trust, will soon be given.—Review and Herald, Oct. 9, 1856.

> Spørsmålet begynner på ny å melde seg: «Vekter, hvor langt på natt?» For øyeblikket er det bare rom for noen få spørsmål, stilt for å henlede oppmerksomheten på det emnet de gjelder. Et fullstendig svar, stoler vi på, vil snart bli gitt.—Review and Herald, 9. okt. 1856.

> “Of the eleven questions he asked, it is the sixth that zeroed in on the Laodiceans.

> «Av de elleve spørsmålene han stilte, var det det sjette som rettet søkelyset mot laodikeerne.》

> “6. Does not the state of the Laodiceans (lukewarm, and neither cold nor hot) fitly illustrate the condition of the body of those who profess the third angel’s message?—Ibid.

> «6. Illustrerer ikke laodikeernes tilstand (lunkne, og verken kalde eller varme) treffende tilstanden hos dem som bekjenner den tredje engels budskap? — Ibid.»

> “The last question lays the matter open:

> «Det siste spørsmålet blottlegger saken:

> “11. If this be our condition as a people, have we any real grounds to hope for the favor of God unless we heed the ‘counsel’ of the True Witness? I counsel thee to buy of me gold tried in the fire, that thou mayest be rich; and white raiment, that thou mayest be clothed, and that the shame of thy nakedness do not appear; and anoint thine eyes with eyesalve, that thou mayest see. As many as I love, I rebuke and chasten: be zealous therefore, and repent. Behold, I stand at the door, and knock: if any man hear my voice, and open the door, I will come in to him, and will sup with him, and he with me. To him that overcometh will I grant to sit with me in my throne, even as I also overcame, and am set down with my Father in his throne. Revelation 3:18–21.—Ibid.

> «11. Dersom dette er vår tilstand som folk, har vi da noe virkelig grunnlag for å håpe på Guds velvilje, med mindre vi gir akt på den trofaste Vitnes råd? Jeg råder deg til å kjøpe av meg gull lutret i ild, for at du kan bli rik; og hvite klær, for at du kan være kledd, og skammen ved din nakenhet ikke skal bli synlig; og salv dine øyne med øyensalve, for at du kan se. Alle dem jeg elsker, dem refser og tukter jeg; vær derfor nidkjær, og omvend deg. Se, jeg står for døren og banker; om noen hører min røst og åpner døren, da vil jeg gå inn til ham og holde måltid med ham, og han med meg. Den som seirer, vil jeg gi å sitte med meg på min trone, likesom også jeg seiret og satte meg med min Far på hans trone. Åpenbaringen 3:18–21.—Ibid.»

> “It is clear that the truth of the matter was just dawning on the mind of James White. The next issue of the Review carried a seven-column presentation of the seven churches, under that title. In his opening remarks he declared:

> «Det er tydelig at sannheten i saken så vidt begynte å gå opp for James White. Det neste nummeret av Review inneholdt en fremstilling over sju spalter om de sju menighetene, under denne tittelen. I sine innledende bemerkninger erklærte han:

> “We must agree with some modern expositors that these seven churches should be understood as representing seven conditions of the Christian church, in seven periods of time, covering the ground of the entire Christian age.—Ibid., Oct. 16, 1856.

> «Vi må være enige med enkelte moderne fortolkere i at disse syv menighetene bør forstås som representerende syv tilstander i den kristne kirke, i syv tidsperioder, som dekker hele den kristne tidsalders område.»—Ibid., 16. okt. 1856.

> “He then took up the prophecy, dealing with each church separately. Coming to the seventh, the Laodicean, he declared:

> «Deretter tok han opp profetien og behandlet hver menighet for seg. Da han kom til den syvende, den laodikeiske, erklærte han:»

> “How humbling to us as a people is the sad description of this church. And is not this dreadful description a most perfect picture of our present condition? It is; and it will be of no use to try to evade the force of this searching testimony to the Laodicean church. The Lord help us to receive it, and to profit by it.—Ibid.

> Hvor ydmykende for oss som et folk er ikke den sørgelige beskrivelsen av denne menigheten. Og er ikke denne fryktelige beskrivelsen et fullkomment bilde av vår nåværende tilstand? Jo, det er den; og det vil ikke være til noen nytte å forsøke å unndra seg kraften i dette gjennomtrengende vitnesbyrdet til menigheten i Laodikea. Må Herren hjelpe oss til å ta imot det og dra nytte av det.—Ibid.

> “After he devoted two columns to the Laodicean church, his closing remarks made a strong appeal:

> «Etter at han hadde viet to spalter til menigheten i Laodikea, fremførte hans avsluttende bemerkninger en sterk appell:

> “Dear brethren, we must overcome the world, the flesh, and the devil, or we shall have no part in the kingdom of God. . . . Lay hold of this work at once, and in faith claim the gracious promises to the repenting Laodiceans. Arise in the name of the Lord, and let your light shine to the glory of His blessed name.—Ibid.

> «Kjære brødre, vi må seire over verden, kjødet og djevelen, ellers skal vi ikke ha noen del i Guds rike.... Ta fatt på dette verk straks, og gjør i tro krav på de nådige løftene til de angrende laodikeere. Stå opp i Herrens navn, og la deres lys skinne til herlighet for hans velsignede navn.—Ibid.»

> “The response from the field was electrifying. Wrote G. W. Holt from Ohio on October 20:

> «Responsen fra marken var elektriserende. G. W. Holt fra Ohio skrev den 20. oktober:»

> “Yes, I do believe that we who are in the third message with the commandments of God and the faith of Jesus are the church this language is addressed to; and we cannot be too soon in applying for tried gold and white raiment, and eyesalve, that we may see.—Ibid., Nov. 6, 1856.

> «Ja, jeg tror at vi som er i det tredje budskapet med Guds bud og Jesu tro, er den menighet dette språket er rettet til; og vi kan ikke være for tidlig ute med å be om prøvd gull og hvite klær og øyensalve, for at vi må kunne se.»—Ibid., 6. nov. 1856.

> “From the Northeast a new voice was heard on the subject, that of Stephen N. Haskell, of Princeton, Massachusetts. As a first-day Adventist he had begun to preach at the age of 20; now three years later he was in the third angel’s message. A thorough Bible student, after having seen White’s brief initial editorial introducing the question of the seven churches, he chose to write an extended piece for the Review:

> «Fra Nordøst ble en ny røst hørt om emnet, Stephen N. Haskells, fra Princeton i Massachusetts. Som førstedagsadventist hadde han begynt å forkynne i en alder av 20 år; nå, tre år senere, var han i den tredje engels budskap. Som en grundig bibelgransker valgte han, etter å ha sett Whites korte innledende lederartikkel som introduserte spørsmålet om de syv menigheter, å skrive et lengre innlegg for Review:»

> “The subject referred to has been one of deep interest to me for some months past. . . . I have for some time been led to believe that the message to the Laodiceans belongs to us; i.e., to those who believe in the third angel’s message, from many reasons which I consider to be good. I will mention two.—Ibid.

> «Det emnet det er henvist til, har i noen måneder nå vært av dyp interesse for meg. ... Jeg har i noen tid vært ledet til å tro at budskapet til laodikeerne tilhører oss; det vil si dem som tror på den tredje engels budskap, av mange grunner som jeg anser for å være gode. Jeg vil nevne to.—Ibid.

> “This he does, devoting two columns to his conclusions. As he closed he declared:

> «Dette gjør han, idet han vier to spalter til sine konklusjoner. Da han avsluttet, erklærte han:»

> “A theory of the third angel’s message never, no never, will save us, without the wedding garment, which is the righteousness of the saints. We must perfect holiness in the fear of the Lord.—Ibid.

> «En teori om den tredje engels budskap vil aldri, nei aldri, frelse oss uten bryllupskledningen, som er de helliges rettferdighet. Vi må fullende hellighet i Herrens frykt.—Ibid.»

> “As James White continued his editorials on the message to the Laodicean church the concepts the Sabbathkeeping Adventists were now reading in the Review were startling, but on thoughtful, prayerful consideration they were seen to be applicable. The letters to the editor showed quite general agreement and indicated that a revival was under way. That the stirring message was not the outgrowth of excitement was attested to by the first article in Testimony No. 3, published in April, 1857, titled Be Zealous and Repent. It opens, “The Lord has shown me in vision some things concerning the church in its present lukewarm state, which I will relate to you.”—1T, p. 141. In this Ellen White presented what was shown to her of Satan’s attacks on the church through earthly prosperity and possessions.” Arthur White, Ellen G. White: The Early Years, volume 1, 342–344.

> «Etter hvert som James White fortsatte sine lederartikler om budskapet til menigheten i Laodikea, var de begrepene de sabbatsholdende adventistene nå leste i Review, oppsiktsvekkende; men ved ettertenksom og bønnfull overveielse ble de sett å være anvendelige. Brevene til redaktøren viste en ganske alminnelig enighet og antydet at en vekkelse var i gang. At det kraftige budskapet ikke var et utslag av opphisselse, ble bekreftet av den første artikkelen i Testimony No. 3, utgitt i april 1857, med tittelen Be Zealous and Repent. Den innledes slik: «Herren har vist meg i syn noen ting angående menigheten i dens nåværende lunkne tilstand, som jeg vil fortelle dere om.»—1T, s. 141. Her fremstilte Ellen White det som var blitt vist henne om Satans angrep på menigheten gjennom jordisk fremgang og eiendeler.» Arthur White, Ellen G. White: The Early Years, bind 1, 342–344.

The Millerite movement began prophetically as the Philadelphian church, and in 1856 it became the Laodicean church. Seven years later the movement ended, and the Seventh-day Adventist church began as the Laodicean church and will remain so, until it is spewed out of the mouth of the Lord. The movement of the one hundred and forty-four thousand came out of the fold of the Laodicean church, just as the Millerite movement came out of the fold of the church of Sardis. The movement of the one hundred and forty-four thousand parallels the Millerite movement in that the first movement changed from Philadelphia to Laodicea and the last movement changes from Laodicea to Philadelphia. The point of transition from Philadelphia unto Laodicea in Millerite history is specifically marked as 1856, so the point of transition must also be marked in the last movement, for God never changes. The point of transition is identified in Revelation eleven with the two prophets that are slain in the streets.

Millerittbevegelsen begynte profetisk som menigheten i Filadelfia, og i 1856 ble den menigheten i Laodikea. Sju år senere tok bevegelsen slutt, og Syvendedags Adventistkirken begynte som menigheten i Laodikea og vil forbli slik, inntil den blir utspydd av Herrens munn. Bevegelsen til de hundre og førtifire tusen kom ut av folden til menigheten i Laodikea, slik Millerittbevegelsen kom ut av folden til menigheten i Sardes. Bevegelsen til de hundre og førtifire tusen er parallell med Millerittbevegelsen ved at den første bevegelsen forandret seg fra Filadelfia til Laodikea, og den siste bevegelsen forandrer seg fra Laodikea til Filadelfia. Overgangspunktet fra Filadelfia til Laodikea i Milleritt-historien er uttrykkelig angitt som 1856, så overgangspunktet må også være angitt i den siste bevegelsen, for Gud forandrer seg aldri. Overgangspunktet blir identifisert i Åpenbaringen elleve med de to profetene som blir drept i gatene.

> And when they shall have finished their testimony, the beast that ascendeth out of the bottomless pit shall make war against them, and shall overcome them, and kill them. And their dead bodies shall lie in the street of the great city, which spiritually is called Sodom and Egypt, where also our Lord was crucified. Revelation 11:7, 8.

> Og når de har fullført sitt vitnesbyrd, skal dyret som stiger opp av avgrunnen, føre krig mot dem og seire over dem og drepe dem. Og deres døde kropper skal ligge på gaten i den store stad, som i åndelig forstand kalles Sodoma og Egypt, hvor også vår Herre ble korsfestet. Åpenbaringen 11:7, 8.

The last movement would die, then stand and thereafter be resurrected as the ensign. In so doing it would align with the Republican horn. The Republican horn forms an image to the beast, and the beast that it forms the image of is addressed in Revelation seventeen, and that beast is identified as the fifth head that received a deadly wound, that would be resurrected as the eighth head. It would be resurrected as the eighth that was of the seven.

Den siste bevegelsen ville dø, deretter stå, og deretter bli oppreist som banneret. Ved å gjøre dette ville den samordne seg med det republikanske hornet. Det republikanske hornet danner et bilde av dyret, og dyret som det danner bildet av, omtales i Åpenbaringen sytten, og dette dyret blir identifisert som det femte hodet som fikk et dødelig sår, og som skulle bli oppreist som det åttende hodet. Det skulle bli oppreist som det åttende, som var av de sju.

> And the beast that was, and is not, even he is the eighth, and is of the seven, and goeth into perdition. Revelation 17:11.

> Og dyret som var og ikke er, er selv den åttende og er av de sju, og går bort til fortapelse. Åpenbaringen 17:11.

The Republican horn would form an image of that beast, and it therefore would be killed and then resurrected. When it was resurrected it would be the eighth head that was of the seven previous heads. The Protestant horn, rides upon the same earth beast as the Republican horn and would need to possess the same prophetic dynamics. The transition from Philadelphia to Laodicea in the Millerite movement prefigures the transition from the Laodicea to Philadelphia in the last movement.

Det republikanske hornet ville danne et bilde av dette dyret, og det ville derfor bli drept og deretter oppstå igjen. Da det oppstod igjen, ville det være det åttende hodet, som var av de sju foregående hodene. Det protestantiske hornet rir på det samme jorddyret som det republikanske hornet og måtte derfor besitte de samme profetiske dynamikkene. Overgangen fra Filadelfia til Laodikea i den millerittiske bevegelsen er et forvarsel om overgangen fra Laodikea til Filadelfia i den siste bevegelsen.

When the last movement received a deadly wound on July 18, 2020, it died as Laodicea. When, as represented in Revelation eleven it transitioned to Philadelphia, it would represent the eighth church, that is of the seven. The death in the year 2020, was paralleled by the Republican horn, for since the time of the end in 1989, there had been six presidents. The sixth president received a deadly wound, that will be healed in 2024. That head will then be the eighth head of the United States since the time of the end in 1989, and it will be of the seven. Both horns were the sixth that becomes the eighth. This truth is a large part of the message of the Revelation of Jesus Christ that is unsealed just before the close of probation.

Da den siste bevegelsen fikk et dødssår den 18. juli 2020, døde den som Laodikea. Når den, slik det er fremstilt i Åpenbaringen elleve, gikk over til Filadelfia, ville den representere den åttende menighet, det vil si av de sju. Døden i året 2020 ble parallellført av det republikanske horn, for siden endetidens begynnelse i 1989 hadde det vært seks presidenter. Den sjette president fikk et dødssår, som vil bli leget i 2024. Dette hode vil da være De forente staters åttende hode siden endetidens begynnelse i 1989, og det vil være av de sju. Begge horn var det sjette som blir det åttende. Denne sannhet er en stor del av budskapet i Jesu Kristi åpenbaring, som blir avseglet like før nådetidens avslutning.

For this reason, it is important to be clear about the Millerite history that typifies our current history. Sister White confirmed James White’s application of Laodicea upon the movement in 1856, so this is not an application that is derived by human logic. Seven years before the Seventh-day Adventist church was legally connected with the Republican horn, it was identified by inspiration as the Laodicean church. This means there has never been one day in the history of the Seventh-day Adventist church when it was anything other than naked, poor, blind, miserable and wretched. This prophetic reality provides the context and justification for recognizing the four escalating abominations of Ezekiel chapter eight as the four generations of Adventism.

Av denne grunn er det viktig å ha klarhet i den millerittiske historien som er et forbilde på vår nåværende historie. Søster White stadfestet James Whites anvendelse av Laodikea på bevegelsen i 1856, så dette er ikke en anvendelse som er avledet ved menneskelig logikk. Sju år før Syvendedags Adventistkirken juridisk ble knyttet til det republikanske hornet, ble den ved inspirasjon identifisert som den laodikeiske kirke. Dette betyr at det aldri har vært én eneste dag i Syvendedags Adventistkirkens historie da den var noe annet enn naken, fattig, blind, elendig og ynkelig. Denne profetiske virkeligheten gir konteksten og begrunnelsen for å erkjenne de fire tiltagende vederstyggelighetene i Esekiel kapittel åtte som adventismens fire generasjoner.

When the Millerite history is approached from the structure of Isaiah seven’s sixty-five years, it is to be recognized that the prophecy of the seven times is the prophetic umbrella that covers the entire history of the Millerite movement. In 1856, the message to the Laodicean church became present truth for Millerite Adventism. The one who presents the message of Laodicea was not James or Ellen White, it was the Faithful and True Witness.

Når den millerittiske historien betraktes ut fra strukturen i Jesaja syvs sekstifem år, må det erkjennes at profetien om de syv tider er den profetiske paraplyen som dekker hele den millerittiske bevegelsens historie. I 1856 ble budskapet til den laodikeiske menighet nærværende sannhet for millerittisk adventisme. Han som fremlegger budskapet til Laodikea, var ikke James eller Ellen White; det var det Trofaste og Sannferdige Vitne.

> And unto the angel of the church of the Laodiceans write; These things saith the Amen, the faithful and true witness, the beginning of the creation of God; I know thy works, that thou art neither cold nor hot: I would thou wert cold or hot. So then because thou art lukewarm, and neither cold nor hot, I will spue thee out of my mouth. Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked: I counsel thee to buy of me gold tried in the fire, that thou mayest be rich; and white raiment, that thou mayest be clothed, and that the shame of thy nakedness do not appear; and anoint thine eyes with eyesalve, that thou mayest see. As many as I love, I rebuke and chasten: be zealous therefore, and repent. Behold, I stand at the door, and knock: if any man hear my voice, and open the door, I will come in to him, and will sup with him, and he with me. To him that overcometh will I grant to sit with me in my throne, even as I also overcame, and am set down with my Father in his throne. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 3:14–22.

> Og skriv til engelen for laodikeernes menighet: Dette sier Amen, det trofaste og sanne vitne, opphavet til Guds skapning: Jeg vet om dine gjerninger, at du verken er kald eller varm. Gid du var kald eller varm! Derfor, fordi du er lunken og verken kald eller varm, vil jeg spy deg ut av min munn. For du sier: Jeg er rik, har overflod og har ikke behov for noe; og du vet ikke at du er ussel og ynkelig og fattig og blind og naken. Jeg råder deg til å kjøpe av meg gull lutret i ild, for at du kan bli rik, og hvite klær, for at du kan kle deg med dem, så din nakenhets skam ikke skal bli åpenbar, og salv dine øyne med øyensalve, for at du kan se. Alle dem jeg elsker, refser og tukter jeg. Vær derfor nidkjær og omvend deg. Se, jeg står for døren og banker. Om noen hører min røst og åpner døren, da vil jeg gå inn til ham og holde måltid med ham, og han med meg. Den som seirer, vil jeg gi å sitte med meg på min trone, likesom også jeg seiret og satte meg med min Far på hans trone. Den som har øre, han høre hva Ånden sier til menighetene. Åpenbaringen 3:14–22.

The True Witness identifies that if any man would “hear” His voice, He would come in and “sup with him.” If Laodicea would open the door, Christ would come in and sup with them. If Christ is allowed to enter, he brings a message, for the symbolism of eating represents the reception of a message. The message can be generalized as simply the Laodicean message, but that is a shallow consideration of what the message He offers represents. In 1856, Hiram Edson set forth a series of eight articles that contained the prophetic information that expands the understanding of the very first “time prophecy” the angels of God led William Miller to recognize and proclaim. In those eight articles, Edson correctly identifies the sixty-five years of Isaiah seven.

Det sanne vitne tilkjennegir at dersom noen ville «høre» hans røst, ville han komme inn og «holde måltid med ham». Dersom Laodikea ville åpne døren, ville Kristus komme inn og holde måltid med dem. Dersom Kristus får adgang, bringer han et budskap, for symbolikken i å ete representerer mottakelsen av et budskap. Budskapet kan i alminnelighet omtales som ganske enkelt det laodikeiske budskap, men det er en overfladisk betraktning av hva budskapet han tilbyr, representerer. I 1856 fremla Hiram Edson en rekke på åtte artikler som inneholdt den profetiske informasjonen som utvider forståelsen av selve den første «tidsprofeti» som Guds engler ledet William Miller til å erkjenne og forkynne. I disse åtte artiklene identifiserer Edson korrekt de sekstifem årene i Jesaja sju.

The beginning of Miller’s work was the discovery of the seven times, and seven years before the movement named after his service was to end, a deeper revelation of that very prophecy was offered to Millerite Adventism. It was offered in the same year they were identified by inspiration as Laodiceans. Prophetically, twenty-five hundred and twenty days later in 1863, Miller’s first discovery of prophetic time was rejected. The Laodicean message for the Advent movement arrived in 1856, and the Lord knocked on the door eight times, with eight articles to see if He could find entrance. At the ending of the movement, the True Witness wished to sup together with His people by dining upon the very first message of time from the beginning of the movement. His people refused to eat, and seven years, or twenty-five hundred and twenty prophetic days later, His people shut the door that had been opened with the key of David that had been placed into the hand of William Miller. They returned to an old Samaritan prophet who fed them a lie, sealing their fate to die between an ass and a lion.

Begynnelsen på Millers verk var oppdagelsen av de syv tider, og sju år før bevegelsen som fikk navn etter hans tjeneste skulle ta slutt, ble en dypere åpenbaring av nettopp denne profetien tilbudt millerittisk adventisme. Den ble tilbudt i det samme året da de ved inspirasjon ble identifisert som laodikeere. Profetisk, to tusen fem hundre og tjue dager senere, i 1863, ble Millers første oppdagelse av profetisk tid forkastet. Det laodikeiske budskapet for adventbevegelsen kom i 1856, og Herren banket på døren åtte ganger, med åtte artikler, for å se om Han kunne finne inngang. Ved bevegelsens avslutning ønsket Det sanne vitne å holde nattverd sammen med sitt folk ved å spise av selve det aller første tidsbudskapet fra bevegelsens begynnelse. Hans folk nektet å spise, og sju år, eller to tusen fem hundre og tjue profetiske dager senere, stengte Hans folk døren som var blitt åpnet med Davids nøkkel, som var blitt lagt i William Millers hånd. De vendte tilbake til en gammel samaritansk profet som gav dem løgn å ete og beseglet deres skjebne til å dø mellom et esel og en løve.

In 1856, the Protestant horn was in the crisis of the valley of vision, for where there is no vision, the people perish. In 1856, the Republican horn was also in a crisis.

I 1856 befant det protestantiske hornet seg i synsdalens krise, for der det ikke er noe syn, går folket til grunne. I 1856 befant også det republikanske hornet seg i en krise.

1856, marked a continuation of the violent conflict known as Bleeding Kansas, the Kansas-Missouri Border War. The struggle was over whether Kansas would enter the Union as a free state or a slave state. The conflict included violent clashes between pro-slavery and anti-slavery settlers.

1856 var preget av en fortsettelse av den voldelige konflikten kjent som Bleeding Kansas, grensekrigen mellom Kansas og Missouri. Striden gjaldt om Kansas skulle tre inn i Unionen som en fri stat eller en slavestat. Konflikten omfattet voldelige sammenstøt mellom slaveritilhengende og antislaveriske bosettere.

On May 22, 1856, a violent incident also occurred in the United States Senate chamber, when Congressman Preston Brooks, a pro-slavery advocate from South Carolina, brutally attacked Senator Charles Sumner of Massachusetts with his cane. Sumner had delivered an anti-slavery speech titled The Crime Against Kansas, which deeply offended Brooks. The caning incident highlighted the growing tensions between North and South over the issue of slavery.

Den 22. mai 1856 fant det også sted en voldelig hendelse i Senatets kammer i De forente stater, da kongressmedlem Preston Brooks, en tilhenger av slaveriet fra South Carolina, brutalt angrep senator Charles Sumner fra Massachusetts med sin stokk. Sumner hadde holdt en tale mot slaveriet med tittelen The Crime Against Kansas, som dypt fornærmet Brooks. Episoden med stokkeslaget fremhevet de økende spenningene mellom Nord og Sør i spørsmålet om slaveriet.

In 1856, the Republican Party was founded as a response to the political turmoil caused by the Kansas-Nebraska Act, passed in 1854, which produced the growing opposition to the spread of slavery into new territories. The party’s first national convention was held in Philadelphia, and John C. Fremont was chosen as their first presidential candidate in the 1856 election.

I 1856 ble Det republikanske parti grunnlagt som et svar på den politiske uroen som Kansas-Nebraska-loven, vedtatt i 1854, hadde forårsaket, og som førte til økende motstand mot utbredelsen av slaveriet til nye territorier. Partiets første landsmøte ble holdt i Philadelphia, og John C. Fremont ble valgt som deres første presidentkandidat ved valget i 1856.

The Kansas-Nebraska Act organized the territories of Kansas and Nebraska and allowed the settlers in those territories to decide whether they would allow slavery within their borders. This concept, known as “popular sovereignty,” effectively repealed the Missouri Compromise of 1820, which had prohibited slavery north of the 36°30’ parallel in the Louisiana Territory. The act had a profound impact on the issue of slavery in the territories. It reignited sectional tensions because it opened the possibility that slavery could expand into areas that were previously considered free soil, such as Kansas. The passage of the Kansas-Nebraska Act led to a rush of pro-slavery and anti-slavery settlers into the Kansas Territory, each hoping to influence the outcome of the popular sovereignty vote. This competition for control of the territory led to violent clashes and a period of lawlessness known as Bleeding Kansas in 1856.

Kansas–Nebraska-loven organiserte territoriene Kansas og Nebraska og tillot nybyggerne i disse territoriene å avgjøre om de ville tillate slaveri innenfor sine grenser. Dette prinsippet, kjent som «folkesuverenitet», opphevet i praksis Missouri-kompromisset av 1820, som hadde forbudt slaveri nord for 36°30’-breddesirkelen i Louisiana-territoriet. Loven hadde en dyptgripende innvirkning på spørsmålet om slaveri i territoriene. Den gjenoppvekket de seksjonelle spenningene fordi den åpnet for muligheten at slaveriet kunne utvides til områder som tidligere ble ansett som fri jord, slik som Kansas. Vedtakelsen av Kansas–Nebraska-loven førte til en tilstrømning av både slaveritilhengende og slaverimotstandende nybyggere til Kansas-territoriet, idet hver side håpet å påvirke utfallet av avstemningen om folkesuverenitet. Denne konkurransen om kontroll over territoriet førte til voldelige sammenstøt og en periode med lovløshet kjent som Bleeding Kansas i 1856.

The presidential election of 1856 was a significant political event. It featured a three-way race between Democrat James Buchanan, Republican John C. Fremont, and former President Millard Fillmore of the American Party. James Buchanan won the election and became the 15th President of the United States.

Presidentvalget i 1856 var en betydningsfull politisk begivenhet. Det var preget av en trekamp mellom demokraten James Buchanan, republikaneren John C. Fremont og tidligere president Millard Fillmore fra Det amerikanske parti. James Buchanan vant valget og ble De forente staters 15. president.

James Buchanan’s presidency is primarily known for its failure to effectively address the growing tensions and divisions between the North and the South, ultimately culminating in the outbreak of the American Civil War shortly after he left office. His presidency is often viewed as one of the least successful presidency in American history, due to these significant failures in leadership and crisis management.

James Buchanans presidentskap er først og fremst kjent for sin manglende evne til effektivt å håndtere de økende spenningene og motsetningene mellom Nord og Sør, noe som til slutt kulminerte i utbruddet av den amerikanske borgerkrigen kort tid etter at han forlot embetet. Hans presidentskap blir ofte betraktet som et av de minst vellykkede i amerikansk historie, på grunn av disse betydelige sviktene i lederskap og krisehåndtering.

The infamous Dred Scott Decision in 1857, declared that slaves whether enslaved or free were not citizens and could not sue in federal courts. It also declared that Congress could not prevent slavery in the territories of the United States. The Democrat Buchanan publicly endorsed the pro-slavery Dred Scott Decision.

Den beryktede Dred Scott-avgjørelsen i 1857 fastslo at slaver, enten de var i slaveri eller frie, ikke var borgere og ikke kunne reise søksmål for føderale domstoler. Den fastslo også at Kongressen ikke kunne hindre slaveri i territoriene til De forente stater. Demokraten Buchanan støttet offentlig den slaverivennlige Dred Scott-avgjørelsen.

Not only did the pro-slavery position of the Democrat Buchanan allow tensions to escalate into Civil War, but his inability to manage the economics of the country led to the Panic of 1857, which was one of the greatest economic downturns in American history prior to the great depression. The Panic of 1857 resulted in a severe economic depression that lasted several years. Businesses and banks closed, unemployment increased and the stock market declined.

Demokraten Buchanan sitt standpunkt til fordel for slaveriet lot ikke bare spenningene eskalere til borgerkrig, men hans manglende evne til å styre landets økonomi førte også til panikken i 1857, som var en av de største økonomiske nedgangstidene i amerikansk historie før den store depresjonen. Panikken i 1857 resulterte i en alvorlig økonomisk depresjon som varte i flere år. Bedrifter og banker stengte, arbeidsledigheten økte, og aksjemarkedet falt.

During Buchanan’s presidency the Southern states began their process of seceding from the Union, and they broke away in response to the election of the Republican Abraham Lincoln, in 1860. Buchanan took a passive approach to the secession crisis, arguing that the federal government lacked the authority to forcibly prevent secession. This lack of decisive action allowed the secession movement to gain momentum. His lack of strong leadership and his reluctance to take decisive action to address the secession crisis contributed to the South’s perception that it could leave the Union without facing military opposition.

Under Buchanans presidentskap innledet sørstatene sin prosess med å løsrive seg fra Unionen, og de brøt ut som en reaksjon på valget av republikaneren Abraham Lincoln i 1860. Buchanan inntok en passiv holdning til løsrivelseskrisen og hevdet at den føderale regjeringen manglet myndighet til med makt å forhindre løsrivelse. Denne mangelen på besluttsom handling gjorde det mulig for løsrivelsesbevegelsen å vinne fremdrift. Hans mangel på sterk ledelse og hans motvilje mot å treffe avgjørende tiltak for å møte løsrivelseskrisen bidro til Sørens oppfatning av at den kunne forlate Unionen uten å møte militær motstand.

In 1860, Abraham Lincoln the first Republican president, was elected. On January 1, 1863, President Lincoln signed and issued the final Emancipation Proclamation, which declared that all enslaved people in Confederate-held territory were to be set free. This executive order had a significant impact on the Civil War as it turned the conflict into a struggle not only to preserve the Union, but also to end slavery. The Emancipation Proclamation did not immediately free all enslaved individuals. It applied specifically to Confederate-held territory, where the Union had limited authority. As Union forces advanced and gained control over Confederate territory, the proclamation was enforced, and enslaved people in those areas were set free. The Emancipation Proclamation was a crucial step toward the eventual abolition of slavery in the United States and paved the way for the passage of the Thirteenth Amendment to the U.S. Constitution, which was passed and ratified on December 6, 1865.

I 1860 ble Abraham Lincoln, den første republikanske presidenten, valgt. Den 1. januar 1863 undertegnet og utstedte president Lincoln den endelige Emansipasjonserklæringen, som erklærte at alle slavebundne mennesker i territorium holdt av Konføderasjonen skulle settes fri. Denne presidentordren fikk betydelig innvirkning på borgerkrigen, idet den gjorde konflikten til en kamp ikke bare for å bevare Unionen, men også for å avskaffe slaveriet. Emansipasjonserklæringen frigjorde ikke umiddelbart alle slavebundne individer. Den gjaldt særskilt territorium holdt av Konføderasjonen, hvor Unionen hadde begrenset myndighet. Etter hvert som unionsstyrkene rykket frem og fikk kontroll over konføderert territorium, ble erklæringen håndhevet, og slavebundne mennesker i disse områdene ble satt fri. Emansipasjonserklæringen var et avgjørende skritt på veien mot den endelige avskaffelsen av slaveriet i USA og banet veien for vedtakelsen av det trettende grunnlovstillegget til USAs grunnlov, som ble vedtatt og ratifisert den 6. desember 1865.

The Republican horn from the 1850’s onward was in the crisis of the issue of slavery. Two primary divisions in the country represented by two primary classes of political thought. A separation process began in 1856 as anti and pro slavery groups moved into the Kansas territory in attempt to uphold their views of slavery, at the very time Philadelphia was being separated from Laodicea. Democrats were pro-slavery and Republicans were anti-slavery.

Det republikanske hornet fra og med 1850-årene befant seg i krisen omkring slaverispørsmålet. To hovedinndelinger i landet ble representert ved to hovedretninger innen politisk tenkning. En separasjonsprosess begynte i 1856 da grupper som var henholdsvis mot og for slaveri, rykket inn i Kansas-territoriet i et forsøk på å hevde sine syn på slaveriet, samtidig som Philadelphia ble skilt fra Laodikea. Demokratene var for slaveri, og republikanerne var mot slaveri.

In 1856, Bleeding Kansas represented a microcosm of the impending war. In that year a pro-slavery Democrat was elected as head of the Republican horn, and his ineffective leadership became the symbol of an ineffective presidency, until these recent last days. He preceded the first Republican president that was forced to clean up the mess left by Buchanan’s presidency.

I 1856 representerte Bleeding Kansas et mikrokosmos av den forestående krigen. I det året ble en slaveritilhengende demokrat valgt som leder for det republikanske hornet, og hans ineffektive lederskap ble symbolet på et ineffektivt presidentskap, inntil disse nylige siste dager. Han gikk forut for den første republikanske presidenten som ble tvunget til å rydde opp i rotet som Buchanans presidentskap etterlot.

By 1863, the Republican horn made the most significant executive order in the history of the earth beast of Revelation thirteen. The executive order was addressing slavery. One paragraph of the proclamation states, “That on the first day of January, in the year of our Lord one thousand eight hundred and sixty-three, all persons held as slaves within any State or designated part of a State, the people whereof shall then be in rebellion against the United States, shall be then, thenceforward, and forever free; and the Executive Government of the United States, including the military and naval authority thereof, will recognize and maintain the freedom of such persons, and will do no act or acts to repress such persons, or any of them, in any efforts they may make for their actual freedom.” Though the resolution of the problem of slavery was historically incomplete at that point, the essence of the Constitution is recognized when Lincoln wrote, “all persons held as slaves within any state … shall be then, thenceforward, and forever free.”

Innen 1863 utstedte det republikanske hornet den mest betydningsfulle eksekutive forordning i landdyret i Åpenbaringen trettens historie. Den eksekutive forordningen gjaldt slaveriet. Ett avsnitt i proklamasjonen lyder: «At på den første dag i januar, i vår Herres år ett tusen åtte hundre og sekstitre, skal alle personer som holdes som slaver innenfor enhver stat eller bestemt del av en stat, hvis folk da skal være i opprør mot De forente stater, da, fra da av og for alltid være frie; og De forente staters utøvende regjering, herunder dens militære og marine myndighet, vil anerkjenne og opprettholde slike personers frihet, og vil ikke foreta noen handling eller handlinger for å undertrykke slike personer, eller noen av dem, i noen anstrengelser de måtte gjøre for sin faktiske frihet.» Selv om løsningen på slaveriets problem historisk sett var ufullstendig på det tidspunkt, blir Grunnlovens essens anerkjent når Lincoln skrev: «alle personer som holdes som slaver innenfor enhver stat … skal da, fra da av og for alltid være frie.»

Lincoln was returning to the foundational principle expressed in the Constitution, which identifies that “all men are created equal.” Lincoln was returning to the foundational truths at the same time the Protestant horn was rejecting its foundational prophecy, which is the prophecy of slavery. Therefore, at the very time the Republican horn was making its most significant “executive order” in history concerning slavery, the Protestant horn made the most significant executive order in its prophetic history concerning the prophecy of slavery, represented by Moses’ oath and curse. The Republican horn chose to return to the foundations, the Protestant horn chose to reject its foundation and return to those it had been instructed to never return unto.

Lincoln vendte tilbake til det grunnleggende prinsippet som kommer til uttrykk i Grunnloven, som fastslår at «alle mennesker er skapt like». Lincoln vendte tilbake til de grunnleggende sannhetene samtidig som det protestantiske horn forkastet sin grunnleggende profeti, som er slaveriets profeti. Derfor, nettopp på den tiden da det republikanske horn utstedte sin mest betydningsfulle «executive order» i historien angående slaveriet, utstedte det protestantiske horn den mest betydningsfulle executive order i sin profetiske historie angående slaveriets profeti, representert ved Moses’ ed og forbannelse. Det republikanske horn valgte å vende tilbake til grunnvollene; det protestantiske horn valgte å forkaste sitt grunnlag og vende tilbake til dem det var blitt instruert om aldri å vende tilbake til.

In 1863, the Republican horn had been divided into two camps, as was ancient Israel’s kingdom divided in the time of Jeroboam and Rehoboam. In 1863, the Protestant horn became legally attached to the Republican horn, as represented by Jeroboam’s two altars at Bethel and Dan. The two horns move through history in parallel to each other, and the history of 1863, especially represents the history of the last days.

I 1863 var det republikanske horn delt i to leirer, slik oldtidens Israels rike ble delt på Jeroboams og Rehabeams tid. I 1863 ble det protestantiske horn juridisk knyttet til det republikanske horn, slik dette fremstilles ved Jeroboams to altere i Betel og Dan. De to horn beveger seg gjennom historien parallelt med hverandre, og historien om 1863 representerer i særlig grad de siste dagers historie.

Millerite history is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand with a few prophetic caveats. One of those caveats is that the target audience in Millerite history was first those outside the movement, and thereafter the movement itself. In the movement of the one hundred and forty-four thousand the two voices of Revelation eighteen, identify two target audiences, but those targets are in reverse of Millerite history. The first target is God’s people and the second voice is God’s other flock, that are still in Babylon.

Millerittenes historie blir gjentatt i historien om de hundre og førtifire tusen, med noen få profetiske forbehold. Et av disse forbeholdene er at målgruppen i milleritt-historien først var dem utenfor bevegelsen, og deretter bevegelsen selv. I bevegelsen til de hundre og førtifire tusen identifiserer de to røstene i Åpenbaringen atten to målgrupper, men disse målgruppene er omvendt i forhold til milleritt-historien. Den første målgruppen er Guds folk, og den andre røsten er Guds andre hjord, som fortsatt er i Babylon.

Another prophetic caveat is that though both histories transcend from one church unto another, the Millerites moved from Philadelphia to Laodicea, and the mighty movement of the third angel moves from Laodicea unto Philadelphia. This identifies that the Millerites went from the sixth unto the seventh church and the one hundred and forty-four thousand go from the seventh church unto the eighth church, which is of the seven.

En annen profetisk presisering er at selv om begge historiene går over fra én menighet til en annen, gikk millerittene fra Filadelfia til Laodikea, og den tredje engels mektige bevegelse går fra Laodikea til Filadelfia. Dette viser at millerittene gikk fra den sjette til den sjuende menighet, og de hundre og førtifire tusen går fra den sjuende menighet til den åttende menighet, som er av de sju.

The Republican horn began its movement from a pro-slavery nation unto an anti-slavery nation in the history surrounding 1863. The crisis of that history established two political parties that are the same antagonists in these “last days.” Just as the first Republican president from that history was assassinated just days after the war ended, the last Republican president was symbolically assassinated and left in the street as dead while the world rejoiced. He was assassinated, not just days after the Civil War ended, but just before the final civil war begins.

Det republikanske horn begynte sin bevegelse fra en nasjon for slaveri til en nasjon mot slaveri i historien omkring 1863. Krisen i den historien etablerte to politiske partier som er de samme motstanderne i disse «siste dager». Akkurat som den første republikanske presidenten fra den historien ble myrdet bare dager etter at krigen tok slutt, ble den siste republikanske presidenten symbolsk myrdet og etterlatt i gaten som død mens verden frydet seg. Han ble myrdet, ikke bare dager etter at borgerkrigen tok slutt, men like før den endelige borgerkrigen begynner.

The first Republican president was preceded by the most ineffective president of American history, and the last Republican president will be preceded by the same. The ineffectiveness of the Democratic president that preceded the first Republican president precipitated the crisis that evolved into the civil war, and the same ineffectiveness is now taking place. The Democratic president that precedes the last Republican president managed the economy in such a fashion that it produced the greatest economic crash in American history up until that point in time. The two horns run parallel unto the Sunday law. In 1863, the first generation of both horns began, and for both horns the fourth and final generation will be facing the east, and bowing down to the sun.

Den første republikanske presidenten ble forutgått av den mest ineffektive presidenten i amerikansk historie, og den siste republikanske presidenten vil bli forutgått av den samme. Ineffektiviteten hos den demokratiske presidenten som gikk forut for den første republikanske presidenten, fremskyndet den krisen som utviklet seg til borgerkrigen, og den samme ineffektiviteten finner nå sted. Den demokratiske presidenten som går forut for den siste republikanske presidenten, styrte økonomien på en slik måte at den frembrakte det største økonomiske krakket i amerikansk historie inntil det tidspunktet. De to horn løper parallelt frem til søndagsloven. I 1863 begynte den første generasjonen av begge horn, og for begge horn vil den fjerde og siste generasjonen vende seg mot øst og bøye seg for solen.

The Elijah message is always accompanied with the judgments of God confirming the message of warning. The society of the world is now living as the people before the flood. They are eating, drinking and expecting the globalist techno-giants to solve any problem that might arise. God’s Word is identifying that the world is now on the verge of a tremendous crisis.

Elia-budskapet ledsages alltid av Guds dommer, som stadfester advarselsbudskapet. Verdens samfunn lever nå slik menneskene gjorde før syndfloden. De spiser, drikker og forventer at de globalistiske tekno-gigantene skal løse ethvert problem som måtte oppstå. Guds Ord viser at verden nå står på randen av en voldsom krise.

> “‘What of the night?’ Do I discern the import of these messages? Do I understand the place they occupy in the closing work of the great remedial system? Am I so familiar with the ‘sure word of prophecy’ that I can see in the events transpiring around me positive evidence that the coming King is even at the door? Do I sense the responsibility that rests upon me, in view of the light God has given? Am I using every talent entrusted to me as his steward, in well-directed effort to rescue the perishing? or am I lukewarm and indifferent, partly mixed up with a wicked world, using the means and ability God has given me, largely in self-gratification, caring more for my own ease and comfort than for the advancement of his cause? Am I by my course strengthening ‘the conviction that has been gaining ground in the world that Seventh-day Adventists are giving the trumpet an uncertain sound, and are following in the path of worldlings’?

> «Hva med natten?» Skjelner jeg rekkevidden av disse budskapene? Forstår jeg den plass de inntar i avslutningsverket i det store gjenopprettende system? Er jeg så fortrolig med «det sikre profetiske ord» at jeg i de begivenheter som finner sted omkring meg, kan se positive beviser på at den kommende Konge endog står for døren? Kjenner jeg det ansvar som hviler på meg, i lys av det lys Gud har gitt? Bruker jeg hvert talent som er betrodd meg som hans forvalter, i målrettet arbeid for å redde de fortapte? Eller er jeg lunken og likegyldig, delvis innblandet i en ugudelig verden, idet jeg bruker de midler og evner Gud har gitt meg, for en stor del til selvtilfredsstillelse, og bryr meg mer om min egen bekvemmelighet og komfort enn om fremgangen for hans sak? Styrker jeg ved min ferd «den overbevisning som har vunnet terreng i verden, at syvendedagsadventistene gir basunen en usikker lyd og følger i de verdsliges spor»?

> “We hear the footsteps of an approaching God to punish the world for their iniquity. The end of time is close upon us. The world’s inhabitants are being bound in bundles to be burned. Shall you be bound up with the tares? Do you realize that every year thousands and thousands and ten times ten thousand souls are perishing, dying in their sins? The plagues and judgments of God are already doing their work, and souls are going to ruin because the light of truth has not been flashed upon their pathway.” General Conference Daily Bulletin, April 1, 1897.

> «Vi hører fottrinnene av en Gud som nærmer seg for å straffe verden for deres misgjerning. Tidens ende er nær over oss. Verdens innbyggere blir bundet i knipper for å bli brent. Skal du bli bundet sammen med ugresset? Innser du at hvert år går tusener og atter tusener og ti tusen ganger ti tusen sjeler fortapt, idet de dør i sine synder? Guds plager og dommer gjør allerede sitt verk, og sjeler går til grunne fordi sannhetens lys ikke er blitt latt skinne over deres sti.» General Conference Daily Bulletin, 1. april 1897.

> With my soul have I desired thee in the night; yea, with my spirit within me will I seek thee early: for when thy judgments are in the earth, the inhabitants of the world will learn righteousness. Isaiah 26:9.

> Med min sjel har jeg lengtet etter deg om natten; ja, med min ånd i mitt indre vil jeg søke deg tidlig; for når dine dommer er på jorden, lærer verdens innbyggere rettferdighet. Jesaja 26:9.

Back to Articles