Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-Two

Daniels bok - nummer ett hundre og sekstito

Rome’s Prophetic Time: Unveiling the Vision

Romas profetiske tid: avdekking av synet

Author

Jeff Pippenger

Published

March 27, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Rome establishes the vision, and Rome is revealed in its “time”. This is a statement by Sister White where she states what should be understood as the obvious:

Roma stadfester synet, og Roma blir åpenbart i sin «tid». Dette er en uttalelse av søster White, der hun sier det som burde forstås som det åpenbare:

> “Revelation is a sealed book, but it is also an opened book. It records marvelous events that are to take place in the last days of this earth’s history. The teachings of this book are definite, not mystical and unintelligible. In it the same line of prophecy is taken up as in Daniel. Some prophecies God has repeated, thus showing that importance must be given to them. The Lord does not repeat things that are of no great consequence.” Manuscript Releases, volume 9, 8.

> «Åpenbaringen er en forseglet bok, men den er også en åpnet bok. Den nedtegner vidunderlige begivenheter som skal finne sted i de siste dager av denne jords historie. Læresetningene i denne boken er bestemte, ikke mystiske og uforståelige. I den tas den samme profetiske linje opp som i Daniel. Noen profetier har Gud gjentatt, og viser dermed at det må legges vekt på dem. Herren gjentar ikke ting som er uten større betydning.» Manuscript Releases, bind 9, 8.

The “Lord does not repeat things that are of no great consequence” and the “times” associated with Rome are repeated over and over. It is of “great consequence” to understand the “time” associated with Rome, for that is what reveals Rome as the subject that establishes the vision. Seven times the twelve hundred and sixty years of papal rule is directly referenced in Daniel and Revelation.

Herren gjentar ikke ting som er «uten stor betydning», og de «tider» som er forbundet med Roma, blir gjentatt om og om igjen. Det er av «stor betydning» å forstå den «tid» som er forbundet med Roma, for det er dette som åpenbarer Roma som det emnet som fastslår synet. Sju ganger blir de ett tusen to hundre og seksti år med pavelig styre direkte omtalt i Daniel og Åpenbaringen.

> And he shall speak great words against the most High, and shall wear out the saints of the most High, and think to change times and laws: and they shall be given into his hand until a time and times and the dividing of time. Daniel 7:25.

> Og han skal tale store ord mot Den Høyeste, og han skal utmatte Den Høyestes hellige og tenke på å forandre tider og lov. Og de skal bli gitt i hans hånd inntil en tid og tider og en halv tid. Daniel 7:25.

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth for ever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished. Daniel 12:7.

> Og jeg hørte mannen som var kledd i lin, han som stod over elvens vann; og da han løftet sin høyre hånd og sin venstre hånd mot himmelen og svor ved ham som lever i all evighet, at det skal være for en tid, tider og en halv tid; og når han har fullført å knuse det hellige folks makt, da skal alle disse ting være fullendt. Daniel 12:7.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:2.

> Men forgården som er utenfor templet, skal du holde utenfor og ikke måle; for den er gitt til hedningene, og den hellige stad skal de trå under fot i førtito måneder. Åpenbaringen 11:2.

> And I will give power unto my two witnesses, and they shall prophesy a thousand two hundred and threescore days, clothed in sackcloth. Revelation 11:3.

> Og jeg vil gi mine to vitner myndighet, og de skal profetere i ett tusen to hundre og seksti dager, kledd i sekkestrie. Åpenbaringen 11:3.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days. Revelation 12:6.

> Og kvinnen flyktet ut i ørkenen, hvor hun har et sted gjort i stand av Gud, for at de der skulle gi henne føde i ett tusen to hundre og seksti dager. Åpenbaringen 12:6.

> And to the woman were given two wings of a great eagle, that she might fly into the wilderness, into her place, where she is nourished for a time, and times, and half a time, from the face of the serpent. Revelation 12:14.

> Og kvinnen ble gitt den store ørns to vinger, for at hun skulle fly ut i ørkenen, til sitt sted, der hun blir næret i en tid og tider og en halv tid, borte fra slangens åsyn. Åpenbaringen 12:14.

> And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. Revelation 13:5.

> Og det ble gitt ham en munn som talte store ord og bespottelser; og det ble gitt ham makt til å fortsette i førtito måneder. Åpenbaringen 13:5.

These seven direct references present different specific prophetic characteristics of Rome. It is in those passages that Rome is revealed. Sister White adds that these periods are also represented as “three years and a half or 1260 days.” You do not find either three and a half years or twelve hundred and sixty days” in the Bible. Sister White is simply applying the computation of the seven references accordingly.

Disse sju direkte henvisningene fremstiller ulike særskilte profetiske kjennetegn ved Roma. Det er i disse avsnittene at Roma blir åpenbart. Søster White tilføyer at disse tidsperiodene også er fremstilt som «tre og et halvt år eller 1260 dager». Verken «tre og et halvt år» eller «ett tusen to hundre og seksti dager» finner du i Bibelen. Søster White anvender ganske enkelt beregningen av de sju henvisningene i samsvar med dette.

> “In chapter 13 (verses 1–10) is described another beast, ‘like unto a leopard,’ to which the dragon gave ‘his power, and his seat, and great authority.’ This symbol, as most Protestants have believed, represents the papacy, which succeeded to the power and seat and authority once held by the ancient Roman empire. Of the leopardlike beast it is declared: ‘There was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies…. And he opened his mouth in blasphemy against God, to blaspheme His name, and His tabernacle, and them that dwell in heaven. And it was given unto him to make war with the saints, and to overcome them: and power was given him over all kindreds, and tongues, and nations.’ This prophecy, which is nearly identical with the description of the little horn of Daniel 7, unquestionably points to the papacy.

> I kapittel 13 (versene 1–10) beskrives et annet dyr, «likt en leopard», som dragen gav «sin kraft og sitt sete og stor myndighet». Dette symbolet, slik de fleste protestanter har trodd, representerer pavedømmet, som overtok den makt og det sete og den myndighet som en gang ble innehatt av det gamle romerske rike. Om det leopardlignende dyret blir det erklært: «Det ble gitt ham en munn som talte store ord og spott…. Og han åpnet sin munn til spott mot Gud, til å spotte Hans navn og Hans tabernakel og dem som bor i himmelen. Og det ble gitt ham å føre krig mot de hellige og å overvinne dem; og makt ble gitt ham over alle stammer og tungemål og folkeslag.» Denne profetien, som er nesten identisk med beskrivelsen av det lille horn i Daniel 7, peker uten tvil på pavedømmet.

> “‘Power was given unto him to continue forty and two months.’ And, says the prophet, ‘I saw one of his heads as it were wounded to death.’ And again: ‘He that leadeth into captivity shall go into captivity: he that killeth with the sword must be killed with the sword.’ The forty and two months are the same as the ‘time and times and the dividing of time,’ three years and a half, or 1260 days, of Daniel 7—the time during which the papal power was to oppress God’s people. This period, as stated in preceding chapters, began with the supremacy of the papacy, A.D. 538, and terminated in 1798. At that time the pope was made captive by the French army, the papal power received its deadly wound, and the prediction was fulfilled, ‘He that leadeth into captivity shall go into captivity.’” The Great Controversy, 439.

> «‘Makt ble gitt ham til å fortsette i førtito måneder.’ Og, sier profeten, ‘jeg så et av hodene hans som om det var dødelig såret.’ Og igjen: ‘Den som fører i fangenskap, skal selv gå i fangenskap; den som dreper med sverd, må selv bli drept med sverd.’ De førtito månedene er det samme som ‘en tid og tider og en halv tid,’ tre og et halvt år, eller 1260 dager, i Daniel 7—den tiden da pavemakten skulle undertrykke Guds folk. Denne perioden, som det er sagt i de foregående kapitlene, begynte med pavedømmets overhøyhet i år 538 e.Kr. og endte i 1798. På den tiden ble paven tatt til fange av den franske hær, pavemakten fikk sitt dødelige sår, og forutsigelsen ble oppfylt: ‘Den som fører i fangenskap, skal selv gå i fangenskap.’» The Great Controversy, 439.

With the inspired authority to also consider three and a half years as the “time” which “reveals” Rome, other biblical references to Rome emerge.

Med den inspirerte autoriteten til også å betrakte tre og et halvt år som den «tiden» som «åpenbarer» Roma, trer andre bibelske henvisninger til Roma frem.

> But I tell you of a truth, many widows were in Israel in the days of Elias, when the heaven was shut up three years and six months, when great famine was throughout all the land. Luke 4:25.

> Men jeg sier dere i sannhet: Det var mange enker i Israel i Elias’ dager, da himmelen var lukket i tre år og seks måneder, da det var stor hungersnød over hele landet. Lukas 4:25.

The three and a half years of Elijah, connects the time with Jezebel, who is the symbol of papal Rome in the church of Thyatira.

De tre og et halvt årene til Elia knytter tiden til Jesabel, som er symbolet på det pavelige Roma i menigheten i Tyatira.

> Notwithstanding I have a few things against thee, because thou sufferest that woman Jezebel, which calleth herself a prophetess, to teach and to seduce my servants to commit fornication, and to eat things sacrificed unto idols. And I gave her space to repent of her fornication; and she repented not. Revelation 2:20, 21.

> Men jeg har noen få ting imot deg, fordi du lar kvinnen Jesabel, som kaller seg selv en profetinne, lære og forføre mine tjenere til å drive hor og spise avgudsoffer. Og jeg gav henne tid til å omvende seg fra sitt horeliv; men hun omvendte seg ikke. Åpenbaringen 2:20, 21.

The “time” given the fourth church, represented by Jezebel, is also a “space.”

Den «tid» som ble gitt den fjerde menighet, representert ved Jesabel, er også et «rom».

> Elias was a man subject to like passions as we are, and he prayed earnestly that it might not rain: and it rained not on the earth by the space of three years and six months. James 5:17.

> Elia var et menneske underlagt de samme lidenskaper som vi, og han bad inntrengende om at det ikke måtte regne; og det regnet ikke på jorden i tre år og seks måneder. Jakob 5:17.

Commenting on the forty-two months being the same as the thousand two hundred and threescore days, Sister White identifies the period as “those days,” which Christ referred to.

I sin kommentar til at de førtito månedene er det samme som de ett tusen to hundre og seksti dagene, identifiserer søster White tidsperioden som «de dager» som Kristus henviste til.

> “The periods here mentioned—‘forty and two months,’ and ‘a thousand two hundred and threescore days’—are the same, alike representing the time in which the church of Christ was to suffer oppression from Rome. The 1260 years of papal supremacy began in A.D. 538, and would therefore terminate in 1798. At that time a French army entered Rome and made the pope a prisoner, and he died in exile. Though a new pope was soon afterward elected, the papal hierarchy has never since been able to wield the power which it before possessed.

> De tidsperiodene som her er nevnt – «førtito måneder» og «ett tusen to hundre og seksti dager» – er de samme, og representerer begge den tiden da Kristi menighet skulle lide undertrykkelse fra Roma. De 1260 årene med pavelig overherredømme begynte i år 538 e.Kr., og ville derfor ende i 1798. På den tiden rykket en fransk hær inn i Roma og tok paven til fange, og han døde i eksil. Selv om en ny pave kort tid etter ble valgt, har det pavelige hierarki siden den gang aldri igjen vært i stand til å utøve den makt som det tidligere besatt.

> “The persecution of the church did not continue throughout the entire period of the 1260 years. God in mercy to His people cut short the time of their fiery trial. In foretelling the ‘great tribulation’ to befall the church, the Saviour said: ‘Except those days should be shortened, there should no flesh be saved: but for the elect’s sake those days shall be shortened.’ Matthew 24:22. Through the influence of the Reformation the persecution was brought to an end prior to 1798.” The Great Controversy, 266.

> «Forfølgelsen av menigheten fortsatte ikke gjennom hele perioden på 1260 år. Gud forkortet i barmhjertighet mot sitt folk tiden for deres ildprøve. Da Frelseren forutsa den «store trengsel» som skulle komme over menigheten, sa han: «Og dersom ikke de dager ble forkortet, da ble intet kjød frelst; men for de utvalgtes skyld skal de dager forkortes.» Matteus 24:22. Gjennom reformasjonens innflytelse ble forfølgelsen brakt til opphør før 1798.» The Great Controversy, 266.

Christ and Sister White identify the expression of “those days,” as the “time,” which identifies papal Rome. When Daniel speaks of the persecution which followed the placing of the papacy on the throne of the earth in verse thirty-one of chapter eleven, he speaks of that time of persecution as “many days.”

Kristus og søster White identifiserer uttrykket «de dager» som den «tid» som identifiserer det pavelige Roma. Når Daniel taler om forfølgelsen som fulgte etter at pavedømmet ble satt på jordens trone i vers trettien i kapittel elleve, omtaler han denne forfølgelsens tid som «mange dager».

> And arms shall stand on his part, and they shall pollute the sanctuary of strength, and shall take away the daily sacrifice, and they shall place the abomination that maketh desolate. And such as do wickedly against the covenant shall he corrupt by flatteries: but the people that do know their God shall be strong, and do exploits. And they that understand among the people shall instruct many: yet they shall fall by the sword, and by flame, by captivity, and by spoil, many days. Daniel 11:31–33.

> Og armer skal stå på hans side, og de skal vanhellige styrkens helligdom og ta bort det stadige offer, og de skal reise den ødeleggelsens styggedom. Og dem som handler ugudelig mot pakten, skal han forderve ved smiger; men det folk som kjenner sin Gud, skal være sterke og utføre storverk. Og de forstandige blant folket skal undervise mange; likevel skal de falle for sverd og ild, ved fangenskap og plyndring, i mange dager. Daniel 11:31–33.

Rome is revealed in connection with the prophetic time which is associated with it, that is why Paul says the man of sin will be revealed in “his time”. The fact that Rome establishes the vision, which if we do not know, we perish, identifies why that prophetic time is represented so often, and in so many ways, for God “does not repeat things that are of no great consequence.” In the previous verses, the end of the period of time is also marked.

Roma blir åpenbart i forbindelse med den profetiske tid som er knyttet til det, derfor sier Paulus at syndens menneske skal bli åpenbart «i sin tid». Det forhold at Roma stadfester synet, som vi går til grunne uten å kjenne, viser hvorfor denne profetiske tid så ofte, og på så mange måter, blir fremstilt; for Gud «gjentar ikke ting som er uten stor betydning». I de foregående versene blir også slutten på tidsperioden angitt.

> And they that understand among the people shall instruct many: yet they shall fall by the sword, and by flame, by captivity, and by spoil, many days. Now when they shall fall, they shall be holpen with a little help: but many shall cleave to them with flatteries. And some of them of understanding shall fall, to try them, and to purge, and to make them white, even to the time of the end: because it is yet for a time appointed. Daniel 11:33–35.

> Og de av folket som har innsikt, skal gi mange undervisning; men de skal falle ved sverd og ved ild, ved fangenskap og ved plyndring, i mange dager. Når de faller, skal de få litt hjelp; men mange skal slutte seg til dem med smiger. Og noen av dem som har innsikt, skal falle, for å prøve dem og for å rense og gjøre dem hvite, helt til endens tid; for det er ennå fastsatt for en bestemt tid. Daniel 11:33–35.

The “time of the end” “is yet for a time appointed.” The Hebrew word “appointed” is “moed,” and means a fixed time or an appointment. The prophetic relevance and importance of the “time appointed,” in the book of Daniel is identified by how often it is referenced. Very few Laodicean Adventists, if any, recognize that 1989, was a “time of the end,” and therefore 1989 was an appointed time. It was an appointment made by God, when He would unseal the knowledge for the movement of the one hundred and forty-four thousand. For this reason, the book of Daniel provides witnesses to the fact that the “time appointed” marks the arrival of “the time of the end”. In Daniel eight, this prophetic symbol is set forth.

«Endens tid» «er ennå for en fastsatt tid». Det hebraiske ordet for «fastsatt» er «moed» og betyr en fastsatt tid eller en avtalt tid. Den profetiske relevansen og betydningen av den «fastsatte tid» i Daniels bok blir identifisert ved hvor ofte det henvises til den. Svært få laodikeiske adventister, om noen, erkjenner at 1989 var en «endens tid», og derfor var 1989 en fastsatt tid. Det var en tid fastsatt av Gud, da Han ville avsegle kunnskapen for de hundre og førtifire tusens bevegelse. Av denne grunn gir Daniels bok vitner om det faktum at den «fastsatte tid» markerer ankomsten av «endens tid». I Daniel åtte blir dette profetiske symbolet fremstilt.

> And I heard a man’s voice between the banks of Ulai, which called, and said, Gabriel, make this man to understand the vision. So he came near where I stood: and when he came, I was afraid, and fell upon my face: but he said unto me, Understand, O son of man: for at the time of the end shall be the vision. Now as he was speaking with me, I was in a deep sleep on my face toward the ground: but he touched me, and set me upright. And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. Daniel 8:16–19.

> Og jeg hørte en manns røst mellom breddene av Ulai, som ropte og sa: Gabriel, la denne mannen forstå synet. Så kom han nær stedet hvor jeg stod; og da han kom, ble jeg grepet av frykt og falt på mitt ansikt. Men han sa til meg: Forstå, du menneskesønn; for synet gjelder endens tid. Mens han talte med meg, lå jeg i dyp søvn med ansiktet mot jorden; men han rørte ved meg og stilte meg oppreist. Og han sa: Se, jeg vil la deg få vite hva som skal skje ved vredenes siste ende; for ved den fastsatte tid skal enden komme. Daniel 8:16–19.

As with chapter eleven, the word “end,” in “time of the end” in these verses is a different Hebrew word than is translated as “appointed.” The time of the end is representing a period that commences at the time appointed. The “time appointed” (moed) is an appointment, and the time of the end (the Hebrew word “gets”) is a period of time, which begins at the time appointed. It is the “time” that reveals Rome, and that “time” is so important that the end of that period of time, and the period which follows the end of that time, are represented by several witnesses. In verse twenty-four of chapter eleven of Daniel, pagan Rome is identified as ruling the world for a “time.”

Som i kapittel elleve er ordet «ende» i «endetiden» i disse versene et annet hebraisk ord enn det som er oversatt med «fastsatt». Endetiden representerer en periode som begynner ved den fastsatte tid. Den «fastsatte tid» (moed) er en fastsettelse, og endetiden (det hebraiske ordet «gets») er et tidsrom som begynner ved den fastsatte tid. Det er denne «tid» som åpenbarer Roma, og denne «tid» er så viktig at slutten på dette tidsrommet, og den perioden som følger etter slutten av denne tid, blir fremstilt ved flere vitner. I vers tjuefire i Daniels kapittel elleve blir det hedenske Roma identifisert som herskende over verden i en «tid».

A symbolic “time,” is three hundred and sixty years, for there are three hundred and sixty days in a biblical year. Pagan Rome ruled for a “time,” and papal Rome ruled for “a time, times and half a time.” Modern Rome rules for a symbolic “hour,” or a symbolic “forty-two months.” There is no prophetic time after 1844, so the “hour” and the “forty-two months” is the period from the soon-coming Sunday law unto the close of human probation. But pagan Rome ruled supremely from the Battle of Actium in 31 BC, until Constantine moved the capital of the empire to Constantinople in the year 330. We know the following verses are speaking of pagan Rome, for Christ is represented as the “prince of the covenant” that “shall be broken” when He was crucified. The power then ruling was pagan Rome, so the verses we are now going to look at identify pagan Rome.

En symbolsk «tid» er tre hundre og seksti år, for det er tre hundre og seksti dager i et bibelsk år. Det hedenske Roma hersket i «én tid», og det pavelige Roma hersket i «en tid og tider og en halv tid». Det moderne Roma hersker i en symbolsk «time», eller i symbolske «førtito måneder». Det finnes ingen profetisk tid etter 1844, så «timen» og de «førtito månedene» er perioden fra den snart kommende søndagsloven og frem til menneskenes prøvetids avslutning. Men det hedenske Roma hersket suverent fra slaget ved Actium i 31 f.Kr. inntil Konstantin flyttet rikets hovedstad til Konstantinopel i året 330. Vi vet at de følgende vers taler om det hedenske Roma, for Kristus fremstilles som «paktens fyrste» som «skal knuses» da Han ble korsfestet. Makten som da hersket, var det hedenske Roma, så de versene vi nå skal se på, identifiserer det hedenske Roma.

> And in his estate shall stand up a vile person, to whom they shall not give the honour of the kingdom: but he shall come in peaceably, and obtain the kingdom by flatteries. And with the arms of a flood shall they be overflown from before him, and shall be broken; yea, also the prince of the covenant. And after the league made with him he shall work deceitfully: for he shall come up, and shall become strong with a small people. He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:21–24.

> Og i hans sted skal en foraktet mann stå fram, en som de ikke vil gi kongedømmets ære; men han skal komme inn i trygghet og vinne kongedømmet ved smiger. Og med en flods armer skal de skylles bort for hans åsyn og bli knust; ja, også paktsfyrsten. Og etter at forbund er sluttet med ham, skal han fare svikefullt fram; for han skal dra opp og bli sterk med et lite folk. Han skal komme inn i trygghet, ja, over de feteste stedene i provinsen; og han skal gjøre det som hans fedre ikke har gjort, heller ikke hans fedres fedre; bytte og rov og rikdom skal han spre blant dem; ja, mot festningene skal han legge sine planer, men bare for en tid. Daniel 11:21–24.

The word “against” in the last phrase of the verses actually means “from,” and the verse is saying that pagan Rome shall rule (forecast his devices) “from” its stronghold (the City of Rome) for three hundred and sixty years.

Ordet «mot» i den siste setningen i versene betyr egentlig «fra», og verset sier at det hedenske Roma skal herske (forutsi sine anslag) «fra» sitt befestede sentrum (byen Roma) i tre hundre og seksti år.

> “‘VERSE 24. He shall enter peacefully even upon the fattest places of the province: and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strongholds, even for a time.’

> «‘VERS 24. Han skal komme fredelig inn over de feteste stedene i provinsen; og han skal gjøre det som hans fedre ikke har gjort, heller ikke hans fedres fedre; han skal spre blant dem byttet og rov og rikdommer; ja, han skal tenke ut sine planer mot festningene, men bare for en tid.’»

> “The usual manner in which nations had, before the days of Rome, entered upon valuable provinces and rich territory, was by war and conquest. Rome was now to do what had not been done by the fathers or the fathers’ fathers; namely, receive these acquisitions through peaceful means. The custom, before unheard of, was now inaugurated, of kings leaving by legacy their kingdoms to the Romans. Rome came into possession of large provinces in this manner.

> Den vanlige måten som nasjoner før Romas dager hadde skaffet seg verdifulle provinser og rike landområder på, var ved krig og erobring. Roma skulle nå gjøre det som ikke var blitt gjort av fedrene eller fedrenes fedre; nemlig motta disse besittelsene på fredelig vis. Den skikken, som tidligere var uhørt, ble nå innført, at konger ved testament etterlot sine riker til romerne. På denne måten kom Roma i besittelse av store provinser.

> “And those who thus came under the dominion of Rome derived no small advantage therefrom. They were treated with kindness and leniency. It was like having the prey and spoil distributed among them. They were protected from their enemies, and rested in peace and safety under the aegis of the Roman power.

> «Og de som således kom under Romas herredømme, vant ikke liten fordel derav. De ble behandlet med vennlighet og mildhet. Det var som om bytte og rov ble fordelt blant dem. De ble vernet mot sine fiender og hvilte i fred og trygghet under den romerske makts beskyttelse. »

> “To the latter portion of this verse, Bishop Newton gives the idea of forecasting devices from strongholds, instead of against them. This the Romans did from the strong fortress of their seven-hilled city. ‘Even for a time;’ doubtless a prophetic time, 360 years. From what point are these years to be dated? Probably from the event brought to view in the following verse.

> «Til den siste delen av dette verset gir biskop Newton den forståelsen at det forutsies anslag fra festninger, i stedet for mot dem. Dette gjorde romerne fra den sterke festningen i sin by på de sju høyder. «Ja, for en tid»; uten tvil en profetisk tid, 360 år. Fra hvilket tidspunkt skal disse årene regnes? Sannsynligvis fra den begivenheten som føres frem i det følgende verset.

> “‘VERSE 25. And he shall stir up his power and his courage against the king of the south with a great army; and the king of the south shall be stirred up to battle with a very great and mighty army; but he shall not stand: for they shall forecast devices against him.’

> «VERS 25. Og han skal oppby sin makt og sitt mot mot kongen i sør med en stor hær; og kongen i sør skal ruste seg til strid med en meget stor og mektig hær; men han skal ikke bli stående, for de skal legge planer mot ham.»

> “By verses 23 and 24 we are brought down this side of the league between the Jews and the Romans, BC 161, to the time when Rome had acquired universal dominion. The verse now before us brings to view a vigorous campaign against the king of the south, Egypt, and the occurrence of a notable battle between great and mighty armies. Did such events as these transpire in the history of Rome about this time?—They did. The war was the war between Egypt and Rome; and the battle was the battle of Actium. Let us take a brief view of the circumstances that led to this conflict.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 271–273.

> «Ved versene 23 og 24 føres vi ned til tiden på denne siden av forbundet mellom jødene og romerne, 161 f.Kr., til den tid da Roma hadde ervervet verdensherredømme. Verset som nå ligger foran oss, fører frem for synet et kraftfullt felttog mot kongen i sør, Egypt, og forekomsten av et bemerkelsesverdig slag mellom store og mektige hærer. Fant slike begivenheter sted i Romas historie omkring denne tid? — Det gjorde de. Krigen var krigen mellom Egypt og Roma; og slaget var slaget ved Actium. La oss kort ta for oss de omstendigheter som ledet frem til denne konflikten.» Uriah Smith, Daniel og Åpenbaringen, 271–273.

In the following verses the time appointed and the end are again referenced by Daniel.

I de følgende versene blir den fastsatte tiden og enden igjen omtalt av Daniel.

> And he shall stir up his power and his courage against the king of the south with a great army; and the king of the south shall be stirred up to battle with a very great and mighty army; but he shall not stand: for they shall forecast devices against him. Yea, they that feed of the portion of his meat shall destroy him, and his army shall overflow: and many shall fall down slain. And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. Then shall he return into his land with great riches; and his heart shall be against the holy covenant; and he shall do exploits, and return to his own land. At the time appointed he shall return, and come toward the south; but it shall not be as the former, or as the latter. Daniel 11:25–29.

> Og han skal oppby sin makt og sitt mot mot kongen i sør med en stor hær; og kongen i sør skal opprustes til strid med en meget stor og mektig hær; men han skal ikke bli stående; for de skal legge onde planer mot ham. Ja, de som eter av hans mat, skal ødelegge ham, og hans hær skal oversvømme landet; og mange skal falle som falne. Og begge disse kongers hjerter skal være vendt mot ondskap, og de skal tale løgn ved ett og samme bord; men det skal ikke lykkes: for enden skal ennå komme til den fastsatte tid. Deretter skal han vende tilbake til sitt land med store rikdommer; og hans hjerte skal være imot den hellige pakt; og han skal utføre storverk og vende tilbake til sitt eget land. Til den fastsatte tid skal han vende tilbake og komme mot sør; men det skal ikke bli som den første gangen eller som den siste. Daniel 11:25–29.

In chapter eight, Gabriel identified that the “chazon,” vision of the twenty-five hundred and twenty years, would conclude at the time appointed, and then the period represented by “the time of the end” would begin. In this passage, the time appointed is the end of the three hundred and sixty years that pagan Rome would rule the world supremely. In this passage there is no “time of the end,” for there was nothing sealed up that was to be unsealed at the end of that period of history.

I kapittel åtte slo Gabriel fast at «chazon», synet om de to tusen fem hundre og tjue årene, skulle avsluttes ved den fastsatte tid, og deretter skulle den perioden som betegnes ved «endetiden», begynne. I dette avsnittet er den fastsatte tid slutten på de tre hundre og seksti årene da det hedenske Roma skulle herske over verden med overhøyhet. I dette avsnittet finnes ingen «endetid», for det var intet som var forseglet og som skulle avforsegles ved slutten av denne perioden av historien.

In Daniel chapter eight, the vision of the “last end” of the indignation, which was the twenty-five hundred and twenty years that concluded at the same time as the twenty-three hundred years, was sealed up to the “time of the end,” for in 1844, which was the appointed time of both visions, the light of the third angel was unsealed. In Daniel eleven, verses thirty to thirty-six, at the end of the “first indignation” in 1798, there was to be a period represented as the “time of the end,” when the light of the first angel was unsealed. Therefore, the time prophecy of pagan Rome did not have a time of the end, but only a time appointed, identifying when the three hundred and sixty years concluded, but the time appointed in 1798, and the time appointed in 1844, both unsealed a message that was to be understood in the period represented as the “time of the end”.

I Daniels åttende kapittel ble synet om «vredeutbruddets siste ende», som var de to tusen fem hundre og tjue år som endte samtidig med de to tusen tre hundre år, beseglet inntil «endetiden», for i 1844, som var den fastsatte tid for begge synene, ble lyset fra den tredje engel avseglet. I Daniel elleve, vers tretti til trettiseks, ved slutten av den «første vrede» i 1798, skulle det være en periode fremstilt som «endetiden», da lyset fra den første engel ble avseglet. Derfor hadde ikke hedenske Romas tidsprofeti en endetid, men bare en fastsatt tid, som angav når de tre hundre og seksti år tok slutt; men den fastsatte tid i 1798 og den fastsatte tid i 1844 avseglede begge et budskap som skulle forstås i den perioden som fremstilles som «endetiden».

Rome is revealed as it is represented prophetically within its prophetic time. “Time, times and dividing of time”, “forty-two months”, “twelve hundred and sixty days”, and “three and a half years” are some of the various symbols that represent the period when the papacy ruled during the Dark Ages. The period of time that links the movement of the Millerites to the movement of the one hundred and forty-four thousand is one hundred and twenty-six years. One hundred and twenty-six is also a symbol of twelve hundred and sixty days, for it is a tithe or a tenth of that amount. The one hundred and twenty-six years from the rebellion of 1863, unto the time appointed in 1989, identifies 1989 as God’s appointment with His last day people.

Roma åpenbares slik det er profetisk fremstilt innenfor sin profetiske tid. «En tid, tider og en halv tid», «førtito måneder», «tolv hundre og seksti dager» og «tre og et halvt år» er noen av de ulike symbolene som fremstiller den tidsperioden da pavedømmet hersket under den mørke middelalder. Den tidsperioden som knytter millerittenes bevegelse til de hundre og førtifiretusens bevegelse, er ett hundre og tjueseks år. Ett hundre og tjueseks er også et symbol på tolv hundre og seksti dager, for det er en tiende del av dette tallet. De ett hundre og tjueseks årene fra opprøret i 1863 til den fastsatte tid i 1989 identifiserer 1989 som Guds fastsatte møte med sitt siste dags folk.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> “How shall we search the Scriptures? Shall we drive our stakes of doctrine one after another, and then try to make all Scripture meet our established opinions, or shall we take our ideas and views to the Scriptures, and measure our theories on every side by the Scriptures of truth? Many who read and even teach the Bible, do not comprehend the precious truth they are teaching or studying. Men entertain errors, when the truth is clearly marked out, and if they would but bring their doctrines to the word of God, and not read the word of God in the light of their doctrines, to prove their ideas right, they would not walk in darkness and blindness, or cherish error. Many give the words of Scripture a meaning that suits their own opinions, and they mislead themselves and deceive others by their misinterpretations of God’s word. As we take up the study of God’s word, we should do so with humble hearts. All selfishness, all love of originality, should be laid aside. Long-cherished opinions must not be regarded as infallible. It was the unwillingness of the Jews to give up their long established traditions that proved their ruin. They were determined not to see any flaw in their own opinions or in their expositions of the Scriptures; but however long men may have entertained certain views, if they are not clearly sustained by the written word, they should be discarded.

> «Hvordan skal vi granske Skriftene? Skal vi slå ned våre lærepåler den ene etter den andre, og deretter forsøke å få hele Skriften til å samsvare med våre fastlagte oppfatninger, eller skal vi bringe våre tanker og synspunkter til Skriftene og måle våre teorier på alle sider ved sannhetens Skrifter? Mange som leser og endog underviser i Bibelen, forstår ikke den dyrebare sannhet de underviser i eller studerer. Mennesker holder fast ved villfarelser, når sannheten klart er utpekt, og dersom de bare ville bringe sine læresetninger til Guds ord, og ikke lese Guds ord i lyset av sine læresetninger for å bevise at deres egne tanker er riktige, ville de ikke vandre i mørke og blindhet eller nære villfarelse. Mange gir Skriftens ord en mening som passer deres egne meninger, og de fører seg selv vill og bedrar andre ved sine feiltolkninger av Guds ord. Når vi tar fatt på studiet av Guds ord, bør vi gjøre det med ydmyke hjerter. All selviskhet, all kjærlighet til originalitet, bør legges til side. Oppfatninger som lenge har vært næret, må ikke betraktes som ufeilbarlige. Det var jødenes uvillighet til å oppgi sine lenge etablerte tradisjoner som ble deres ruin. De var fast bestemt på ikke å se noen feil i sine egne oppfatninger eller i sine utlegninger av Skriftene; men uansett hvor lenge mennesker måtte ha holdt fast ved bestemte synspunkter, bør de forkastes dersom de ikke klart støttes av det skrevne ord.»

> “Those who sincerely desire truth will not be reluctant to lay open their positions for investigation and criticism, and will not be annoyed if their opinions and ideas are crossed. This was the spirit cherished among us forty years ago. We would come together burdened in soul, praying that we might be one in faith and doctrine; for we knew that Christ is not divided. One point at a time was made the subject of investigation. Solemnity characterized these councils of investigation. The Scriptures were opened with a sense of awe. Often we fasted, that we might be better fitted to understand the truth. After earnest prayer, if any point was not understood, it was discussed, and each one expressed his opinion freely; then we would again bow in prayer, and earnest supplications went up to heaven that God would help us to see eye to eye, that we might be one, as Christ and the Father are one. Many tears were shed. If one brother rebuked another for his dullness of comprehension in not understanding a passage as he understood it, the one rebuked would afterward take his brother by the hand, and say, ‘Let us not grieve the Holy Spirit of God. Jesus is with us; let us keep a humble and teachable spirit;’ and the brother addressed would say, ‘Forgive me, brother, I have done you an injustice.’ Then we would bow down in another season of prayer. We spent many hours in this way. We did not generally study together more than four hours at a time, yet sometimes the entire night was spent in solemn investigation of the Scriptures, that we might understand the truth for our time. On some occasions the Spirit of God would come upon me, and difficult portions were made clear through God’s appointed way, and then there was perfect harmony. We were all of one mind and one Spirit.

> «De som oppriktig ønsker sannheten, vil ikke være uvillige til å legge sine standpunkter åpne for undersøkelse og kritikk, og de vil ikke bli ergerlige dersom deres meninger og tanker blir motsagt. Dette var den ånd som ble næret iblant oss for førti år siden. Vi kom sammen med byrde i sjelen og ba om at vi måtte være ett i tro og lære; for vi visste at Kristus ikke er delt. Ett punkt om gangen ble gjort til gjenstand for gransking. Høytid preget disse rådslagningene til undersøkelse. Skriftene ble åpnet med ærefrykt. Ofte fastet vi, for at vi bedre kunne bli skikket til å forstå sannheten. Etter inderlig bønn, dersom et punkt ikke ble forstått, ble det drøftet, og hver enkelt ga fritt uttrykk for sin mening; deretter bøyde vi oss igjen i bønn, og alvorlige påkallelser steg opp til himmelen om at Gud ville hjelpe oss til å se likt, så vi kunne være ett, slik Kristus og Faderen er ett. Mange tårer ble felt. Dersom én bror irettesatte en annen for hans trege fatteevne fordi han ikke forsto et skriftsted slik han selv forsto det, ville den som var blitt irettesatt, etterpå ta sin bror i hånden og si: ‘La oss ikke bedrøve Guds Hellige Ånd. Jesus er hos oss; la oss bevare en ydmyk og lærvillig ånd;’ og den tiltalte broren ville si: ‘Tilgi meg, bror, jeg har gjort deg urett.’ Deretter ville vi bøye oss ned til enda en stund med bønn. Mange timer tilbrakte vi på denne måten. Vanligvis studerte vi ikke sammen mer enn fire timer om gangen, men iblant ble hele natten brukt til høytidelig gransking av Skriftene, for at vi måtte forstå sannheten for vår tid. Ved noen anledninger kom Guds Ånd over meg, og vanskelige avsnitt ble gjort klare gjennom Guds forordnede vei, og da var det fullkommen harmoni. Vi var alle av ett sinn og én Ånd.

> “We sought most earnestly that the Scriptures should not be wrested to suit any man’s opinions. We tried to make our differences as slight as possible by not dwelling on points that were of minor importance, upon which there were varying opinions. But the burden of every soul was to bring about a condition among the brethren which would answer the prayer of Christ that his disciples might be one as he and the Father are one. Sometimes one or two of the brethren would stubbornly set themselves against the view presented, and would act out the natural feelings of the heart; but when this disposition appeared, we suspended our investigations and adjourned our meeting, that each one might have an opportunity to go to God in prayer, and without conversation with others, study the point of difference, asking light from heaven. With expressions of friendliness we parted, to meet again as soon as possible for further investigation. At times the power of God came upon us in a marked manner, and when clear light revealed the points of truth, we would weep and rejoice together. We loved Jesus; we loved one another.

> «Vi søkte med største alvor at Skriftene ikke skulle fordreies for å tilpasses noe menneskes meninger. Vi forsøkte å gjøre våre forskjeller så små som mulig ved ikke å dvele ved punkter som var av mindre betydning, og hvor det fantes ulike oppfatninger. Men byrden på hver sjel var å tilveiebringe en tilstand blant brødrene som kunne svare til Kristi bønn om at hans disipler måtte være ett, slik han og Faderen er ett. Av og til ville én eller to av brødrene egenrådig stille seg imot det syn som ble fremlagt, og gi uttrykk for hjertets naturlige følelser; men når denne holdningen viste seg, stanset vi våre undersøkelser og hevet møtet, for at hver enkelt skulle få anledning til å gå til Gud i bønn og, uten samtale med andre, granske stridsspørsmålet og be om lys fra himmelen. Med vennskapelige uttrykk skiltes vi, for å møtes igjen så snart som mulig til videre undersøkelse. Til tider kom Guds kraft over oss på en særlig merkbar måte, og når klart lys åpenbarte sannhetens punkter, gråt og gledet vi oss sammen. Vi elsket Jesus; vi elsket hverandre.»

> “In those days God wrought for us, and the truth was precious to our souls. It is necessary that our unity today be of a character that will bear the test of trial. We are in the school of the Master here, that we may be trained for the school above. We must learn to bear disappointment in a Christ-like manner, and the lesson taught by this will be of great importance to us.

> «I de dager virket Gud for oss, og sannheten var dyrebar for våre sjeler. Det er nødvendig at vår enhet i dag er av en slik karakter at den vil bestå prøvelsens test. Vi er her i Mesterens skole, for at vi kan bli opplært for skolen der oppe. Vi må lære å bære skuffelse på en Kristus-liknende måte, og den lærdom som dette lærer oss, vil være av stor betydning for oss.

> “We have many lessons to learn, and many, many to unlearn. God and heaven alone are infallible. Those who think that they will never have to give up a cherished view, never have occasion to change an opinion, will be disappointed. As long as we hold to our own ideas and opinions with determined persistency, we cannot have the unity for which Christ prayed.” Review and Herald, July 26, 1892.

> «Vi har mange lærdommer å tilegne oss, og mange, mange å avlære. Gud og himmelen alene er ufeilbarlige. De som mener at de aldri vil måtte oppgi et kjært synspunkt, aldri få anledning til å endre en oppfatning, vil bli skuffet. Så lenge vi holder fast ved våre egne tanker og meninger med ubøyelig stahet, kan vi ikke ha den enhet som Kristus bad om.» Review and Herald, 26. juli 1892.

Back to Articles