Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-Three

Daniels bok – nummer ett hundre og sekstitre

Unveiling Prophecy: Exploring Chapter Eleven of Daniel

Avsløring av profeti: En utforskning av det ellevte kapittel i Daniel

Author

Jeff Pippenger

Published

March 28, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We will now begin to proceed through chapter eleven of Daniel.

Vi skal nå begynne å gå gjennom kapittel elleve i Daniel.

> Also I in the first year of Darius the Mede, even I, stood to confirm and to strengthen him. And now will I show thee the truth. Behold, there shall stand up yet three kings in Persia; and the fourth shall be far richer than they all: and by his strength through his riches he shall stir up all against the realm of Grecia. And a mighty king shall stand up, that shall rule with great dominion, and do according to his will. And when he shall stand up, his kingdom shall be broken, and shall be divided toward the four winds of heaven; and not to his posterity, nor according to his dominion which he ruled: for his kingdom shall be plucked up, even for others beside those. Daniel 11:1–4.

> Også jeg stod fram i perseren Darius’ første år for å stadfeste og styrke ham. Og nå vil jeg kunngjøre deg sannheten. Se, ennå skal tre konger framstå i Persia; og den fjerde skal være langt rikere enn dem alle; og ved sin makt gjennom sin rikdom skal han egge alle opp mot Grekenlands rike. Og en mektig konge skal stå fram, som skal herske med stort herredømme og gjøre etter sin egen vilje. Og når han er stått fram, skal hans rike bli knust og deles mot himmelens fire vinder; og ikke tilfalle hans etterkommere, heller ikke være i samsvar med det herredømmet han hersket med; for hans rike skal rykkes opp med rot, ja, gis til andre enn disse. Daniel 11:1–4.

Gabriel begins by informing Daniel that he also worked with Darius in his first year, which is the year Darius’ nephew, his general, took Babylon and slew Belshazzar. Daniel is receiving this vision in the third year of Cyrus, according to the first verse of chapter ten, so Gabriel is marking both Darius and Cyrus as the symbols representing the “time of the end.” Belshazzar and Babylon were taken by the Medo-Persian Empire in the year 538 BC.

Gabriel begynner med å underrette Daniel om at også han arbeidet sammen med Darius i hans første regjeringsår, det året da Darius’ nevø, hans hærfører, inntok Babylon og drepte Belsasar. Ifølge det første verset i kapittel ti mottar Daniel dette synet i Kyros’ tredje regjeringsår, så Gabriel fremhever både Darius og Kyros som de symbolene som representerer «endetiden». Belsasar og Babylon ble erobret av det medisk-persiske riket i år 538 f.Kr.

> “Cyrus besieged Babylon, which he took by stratagem in 538 BC, and with the death of Belshazzar, whom the Persians killed, the kingdom of Babylon ceased to exist.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 46.

> «Kyros beleiret Babylon, som han inntok ved list i 538 f.Kr., og med Belsasars død, som perserne drepte, opphørte Babylons rike å eksistere.» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 46.

In the year 538 BC, Daniel recorded chapter nine.

I året 538 f.Kr. nedtegnet Daniel kapittel ni.

> “The vision recorded in the preceding chapter [chapter eight] was given in the third year of Belshazzar, BC 538. In the same year, which was also the first of Darius, the events narrated in this chapter [chapter nine] occurred.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 205.

> «Synet som er nedtegnet i det foregående kapitlet [kapittel åtte], ble gitt i Belsasars tredje regjeringsår, 538 f.Kr. I det samme året, som også var Darius’ første, fant begivenhetene som skildres i dette kapitlet [kapittel ni] sted.» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 205.

The first year of Darius, which was the third and last year of Belshazzar, in 538 BC, the Lord punished the land of the Chaldeans, and made it desolate.

Det første året av Darius, som var det tredje og siste året av Belsasar, i 538 f.Kr., straffet Herren kaldeernes land og gjorde det øde.

> And this whole land shall be a desolation, and an astonishment; and these nations shall serve the king of Babylon seventy years. And it shall come to pass, when seventy years are accomplished, that I will punish the king of Babylon, and that nation, saith the Lord, for their iniquity, and the land of the Chaldeans, and will make it perpetual desolations. Jeremiah 25:11, 12.

> Og hele dette landet skal bli en ødemark og til forferdelse; og disse folkene skal tjene kongen i Babylon i sytti år. Og det skal skje, når sytti år er til ende, at jeg vil hjemsøke kongen i Babylon og dette folket, sier Herren, for deres misgjerning, og kaldeernes land, og jeg vil gjøre det til evige ødemarker. Jeremia 25:11, 12.

In verse ten, the Lord employs the word “after,” as He leads into the punishment of Babylon. “After” Babylon is made desolate, the Lord would perform his good work for God’s people.

I vers ti bruker Herren ordet «etter» idet Han innleder straffen over Babylon. «Etter» at Babylon er gjort øde, ville Herren fullbyrde sitt gode verk for Guds folk.

> For thus saith the Lord, That after seventy years be accomplished at Babylon I will visit you, and perform my good word toward you, in causing you to return to this place. Jeremiah 25:10.

> For så sier Herren: Når sytti år er fullendt for Babel, vil jeg se til dere og oppfylle mitt gode ord til dere ved å føre dere tilbake til dette stedet. Jeremia 25:10.

The captivity of seventy years began in 606 BC.

Fangenskapet på sytti år begynte i 606 f.Kr.

> “Commencing the seventy years BC 606, Daniel understood that they were now drawing to their termination.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 205.

> «Da de sytti årene begynte i 606 f.Kr., forsto Daniel at de nå nærmet seg sin avslutning.» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 205.

The seventy-year captivity began in 606 BC, and ended in 536 BC, which was two years after the death of Belshazzar and the desolation of Babylon in 538 BC. It was the third year of Cyrus. Gabriel places the prophecy of the Hiddekel River in the third year of Cyrus, and begins the narrative of chapter eleven, by referencing the first year of Darius, and in doing so he is identifying two specific years. 538 BC and 536 BC were both appointed times, 538 BC was the appointed time for the prophecy of seventy years to conclude, and 536 BC was the appointed prophetic time when “after” 538 BC, the Lord would perform His good work for His people.

Det syttiårige fangenskapet begynte i 606 f.Kr. og endte i 536 f.Kr., hvilket var to år etter Belsasars død og Babylons ødeleggelse i 538 f.Kr. Det var Kyros’ tredje regjeringsår. Gabriel tidfester profetien ved elven Hiddekel til Kyros’ tredje år, og innleder fortellingen i kapittel elleve ved å henvise til Dareios’ første år, og ved å gjøre dette identifiserer han to bestemte år. 538 f.Kr. og 536 f.Kr. var begge fastsatte tider; 538 f.Kr. var den fastsatte tiden for at profetien om de sytti år skulle nå sin avslutning, og 536 f.Kr. var den fastsatte profetiske tiden da Herren «etter» 538 f.Kr. ville oppfylle sitt gode verk for sitt folk.

538 BC and 536 BC, are both appointed times, and they are represented by two historical figures, one was the first king of Media and the second the first king of Persia. The end of the seventy years of literal Israel being captive in literal Babylon, represented the twelve hundred and sixty years that spiritual Israel was captive in spiritual Babylon, from the year 538 AD to 1798. 1798 was an “appointed time”, and then the period that is prophetically identified as the “time of the end,” began. 538 BC, and 536 BC which are represented as an “appointed time”, also mark the beginning of a period represented as “the time of the end”.

538 f.Kr. og 536 f.Kr. er begge fastsatte tider, og de er representert ved to historiske skikkelser; den ene var den første kongen av Media og den andre den første kongen av Persia. Slutten på de sytti årene da det bokstavelige Israel var i fangenskap i det bokstavelige Babylon, representerte de ett tusen to hundre og seksti årene da det åndelige Israel var i fangenskap i det åndelige Babylon, fra året 538 e.Kr. til 1798. 1798 var en «fastsatt tid», og deretter begynte den perioden som profetisk blir identifisert som «endens tid». 538 f.Kr. og 536 f.Kr., som er fremstilt som en «fastsatt tid», markerer også begynnelsen på en periode fremstilt som «endens tid».

> “God’s church on earth was as verily in captivity during this long period of relentless persecution as were the children of Israel held captive in Babylon during the period of the exile.” Prophets and Kings, 714.

> «Guds menighet på jorden var like visselig i fangenskap under denne lange perioden med ubønnhørlig forfølgelse som Israels barn var holdt fangne i Babylon under eksilet.» Prophets and Kings, 714.

All prophecy is addressing more specifically the last days, than the days in which they were first fulfilled, so 538 BC, and king Darius, along with 536 BC, and king Cyrus, represent the “time of the end” in 1989, and the two kings typify President Reagan and President Bush the first. 538 BC and 536 BC represent a waymark that is fulfilled with both dates understood to represent the one waymark. The waymark of the “time of the end,” consists of two symbols, and sometimes as with Reagan and Bush the first, both symbols are fulfilled in the same year. But that is the exception to the rule, for the waymark of the “time of the end” in the time of Moses was the birth of both Aaron and Moses, which was separated by three years. In the history of Christ, it was the birth of John the Baptist and Christ that was separated by six months.

All profeti henvender seg mer særskilt til de siste dager enn til de dager da de først ble oppfylt; derfor representerer 538 f.Kr. og kong Darius, sammen med 536 f.Kr. og kong Kyros, «endens tid» i 1989, og de to kongene er forbilder på president Reagan og president Bush den første. 538 f.Kr. og 536 f.Kr. representerer et veimerke som blir oppfylt idet begge datoene forstås å representere det ene veimerket. Veimerket for «endens tid» består av to symboler, og noen ganger, som med Reagan og Bush den første, blir begge symbolene oppfylt i samme år. Men det er unntaket fra regelen, for veimerket for «endens tid» på Moses’ tid var fødselen av både Aron og Moses, som var atskilt med tre år. I Kristi historie var det fødselen til døperen Johannes og Kristus som var atskilt med seks måneder.

With the “time of the end,” in the history of the antichrist it was 1798 and 1799. The French Revolution is a subject of prophecy, and it began in 1789, and lasted ten years ending in 1799, at its appointed time, just as 1798 was an appointed time. Together they identify the deadly wound given to the beast, and also the woman that rode upon and reigned over the beast. Darius was the king that defeated his enemy by sending his army in through the “wall”, and he represents Reagan, who defeated his enemy by bringing down the wall of the “iron curtain.” Cyrus represents Bush the first, for Cyrus is known as Cyrus the Great, and George Bush the first is Bush the greater, and Bush the last is Bush the lesser.

Med «endetiden» var det i antikrists historie 1798 og 1799. Den franske revolusjon er et emne for profeti, og den begynte i 1789 og varte i ti år, til den endte i 1799, på sin fastsatte tid, liksom 1798 var en fastsatt tid. Sammen identifiserer de det dødelige såret som ble gitt dyret, og også kvinnen som red på og hersket over dyret. Darius var den kongen som beseiret sin fiende ved å sende hæren sin inn gjennom «muren», og han representerer Reagan, som beseiret sin fiende ved å rive ned muren til «jernteppet». Kyros representerer Bush den første, for Kyros er kjent som Kyros den store, og George Bush den første er Bush den større, og Bush den siste er Bush den mindre.

Because these two kings and the two dates they represent are actually one symbol. One marks the seventy years that Babylon would rule. That seventy-year period reached its appointed time in 538 BC and is represented by Darius. The completion of the captivity of seventy years reached its appointed time in 536 BC and is represented by Cyrus. Together they represent the “time of the end,” when prophetic light is to be unsealed. In 1798 the first angel of Revelation fourteen arrived at the “time of the end,” and Sister White says that angel “was no less a personage than Jesus Christ.”

For disse to kongene og de to årstallene de representerer, er i virkeligheten ett symbol. Det ene markerer de sytti årene da Babylon skulle herske. Denne syttiårsperioden nådde sin fastsatte tid i 538 f.Kr. og representeres av Dareios. Fullendelsen av fangenskapet på sytti år nådde sin fastsatte tid i 536 f.Kr. og representeres av Kyros. Samlet representerer de «endetiden», da profetisk lys skal bli avforseglet. I 1798 kom den første engelen i Åpenbaringen fjorten til «endetiden», og Søster White sier at denne engelen «var intet mindre enn Jesus Kristus».

In the third year of Cyrus, Michael, the prince of God’s people, and the archangel to the angels, descended to engage with Cyrus and confirm the light that would lead Cyrus to pronounce the first of three decrees that would allow God’s people to return to Jerusalem, and rebuild the city, the sanctuary, and the streets and walls. That work typified the work of the first and second angels’, which began at the “time of the end” in 1798.

I Kyros’ tredje regjeringsår steg Mikael, fyrsten for Guds folk og erkeengelen over englene, ned for å tre i forbindelse med Kyros og stadfeste det lyset som ville lede Kyros til å kunngjøre det første av tre dekreter som skulle gi Guds folk adgang til å vende tilbake til Jerusalem og gjenoppbygge byen, helligdommen samt gatene og murene. Dette arbeidet var et forbilde på den første og den andre engels verk, som begynte ved «endetiden» i 1798.

The descent of Michael at the time of the end in the days of Darius and Cyrus, represented the arrival of the first angel in 1798, and together they mark the arrival of the same angel, at the “time of the end,” in 1989. 1989 began the period of the “time of the end,” and it was also an appointed time. An appointed time identifies the termination of a prophetic period of time. The rebellion of 1863, at the first “Kadesh” for modern spiritual Israel, was the beginning of a period of one hundred and twenty-six years that terminated at “the time appointed” in 1989. One hundred and twenty-six is a tithe, or a tenth, of twelve hundred and sixty, and at the end of twelve hundred and sixty years in 1798, the movement of the first angel arrived into history. At the end of one hundred and twenty-six years, in 1989, the movement of the third angel arrived into history.

Mikaels nedstigning ved endens tid i Darius’ og Kyros’ dager representerte den første engelens ankomst i 1798, og sammen markerer de den samme engelens ankomst ved «endens tid» i 1989. 1989 innledet perioden som kalles «endens tid», og det var også en fastsatt tid. En fastsatt tid betegner avslutningen på en profetisk tidsperiode. Opprøret i 1863, ved det første «Kadesj» for det moderne åndelige Israel, var begynnelsen på en periode på hundre og tjueseks år som endte ved «den fastsatte tid» i 1989. Hundre og tjueseks er en tiende, eller en tidel, av tolv hundre og seksti, og ved slutten av tolv hundre og seksti år i 1798 trådte den første engelens bevegelse inn i historien. Ved slutten av hundre og tjueseks år, i 1989, trådte den tredje engelens bevegelse inn i historien.

In verse one of Daniel chapter eleven, Gabriel is careful and precise in his identification that the history represented begins with Cyrus, at the time of the end in 1989. Cyrus the Great there represents Bush the greater, who would be followed by three kings, and then a fourth king which would be far richer than they all. Thus, the fourth rich king, that stirs up all of Grecia, is the sixth president since 1989.

I vers én i Daniel kapittel elleve er Gabriel omhyggelig og presis i sin identifikasjon av at den framstilte historien begynner med Kyros ved endens tid i 1989. Kyros den store representerer der Bush den større, som skulle bli etterfulgt av tre konger, og deretter en fjerde konge som skulle være langt rikere enn dem alle. Således er den fjerde rike kongen, som hisser opp hele Hellas, den sjette presidenten siden 1989.

In the events of chapter ten, Daniel is represented as mourning, and in his experience of mourning he is changed unto the image of Christ, as he beholds the vision. The twenty-one-day period of mourning, represents a period of death that concludes with a resurrection. In chapter ten, Michael has come down out of heaven, and in Jude seven, when He descends, He resurrects Moses. In Revelation chapter eleven Moses (and Elijah) have been slain, and are dead in the street for three and a half symbolic days. Then Moses, (along with Elijah) are resurrected by “a great voice”.

I hendelsene i kapittel ti fremstilles Daniel som sørgende, og i sin sorgopplevelse blir han forvandlet til Kristi bilde idet han skuer synet. Den tjueen dager lange sørgeperioden representerer en dødsperiode som avsluttes med en oppstandelse. I kapittel ti er Mikael kommet ned fra himmelen, og i Judas 7, når Han stiger ned, oppvekker Han Moses. I Åpenbaringen kapittel elleve er Moses (og Elia) blitt drept og ligger døde på gaten i tre og en halv symbolske dager. Deretter blir Moses (sammen med Elia) oppreist ved «en høy røst».

> And after three days and an half the Spirit of life from God entered into them, and they stood upon their feet; and great fear fell upon them which saw them. And they heard a great voice from heaven saying unto them, Come up hither. And they ascended up to heaven in a cloud; and their enemies beheld them. Revelation 11:11, 12.

> Og etter tre og en halv dag kom livets Ånd fra Gud inn i dem, og de stod på sine føtter; og stor frykt falt over dem som så dem. Og de hørte en høy røst fra himmelen som sa til dem: Kom hit opp. Og de steg opp til himmelen i en sky; og deres fiender så dem. Åpenbaringen 11:11, 12.

The “great voice” that resurrects is the voice of the archangel, and the archangel is Michael.

Den «høye røst» som oppvekker de døde, er erkeengelens røst, og erkeengelen er Mikael.

> For the Lord himself shall descend from heaven with a shout, with the voice of the archangel, and with the trump of God: and the dead in Christ shall rise first. 1 Thessalonians 4:16.

> For Herren selv skal stige ned fra himmelen med et rop, med overengelens røst og med Guds basun; og de døde i Kristus skal oppstå først. 1 Tessalonikerne 4:16.

The history where Moses and Elijah are murdered and resurrected is the history of the sealing of the one hundred and forty-four thousand. That history began on September 11, 2001 with the “first voice” of the angel of Revelation eighteen, which Sister White identifies as arriving when the great buildings of New York City were thrown down. The “second voice” of Revelation chapter eighteen, is sounded at the soon coming Sunday law, when God’s other flock is called out of Babylon. It is that history, the history of the sealing, where Daniel is represented as being changed into the image of Christ by beholding the “marah” vision, which is the feminine expression of the “mareh” vision. It is the “causative” vision, that “causes” the image beheld to be reproduced in those who behold it.

Historien der Moses og Elia blir myrdet og oppreist, er historien om beseglingen av de hundre og førtifire tusen. Den historien begynte den 11. september 2001 med «den første røst» fra engelen i Åpenbaringen atten, som Søster White identifiserer som ankommet da de store bygningene i New York City ble kastet ned. «Den andre røst» i Åpenbaringen kapittel atten lyder ved den snart kommende søndagsloven, når Guds andre hjord kalles ut av Babylon. Det er den historien, beseglingens historie, hvor Daniel fremstilles som forvandlet til Kristi bilde ved å betrakte «marah»-synet, som er den feminine uttrykksformen av «mareh»-synet. Det er det «kausative» synet, som «forårsaker» at bildet som betraktes, blir gjenskapt i dem som betrakter det.

That history of the sealing, and of the transformation of Daniel in chapter ten, includes the descent of Michael when He resurrects and transforms those represented by Moses, Elijah and Daniel. He accomplishes the resurrection with the “great voice” of the archangel, thus providing a third “voice,” in the middle of the first and last voices, which are both the same, for they are both the voice of Revelation chapter eighteen. The middle voice, is where rebellion is represented, for when Michael resurrected Moses, he did not argue with Satan, though Satan, the author of rebellion, was there to protest.

Denne historien om beseglingen og om forvandlingen av Daniel i kapittel ti innbefatter Michaels nedstigning når han oppvekker og forvandler dem som er representert ved Moses, Elia og Daniel. Han fullbyrder oppstandelsen med erkeengelens «høye røst», og frembringer således en tredje «røst», mellom den første og den siste røsten, som begge er den samme, for de er begge røsten i Åpenbaringen kapittel atten. Den midterste røsten er der opprøret blir fremstilt; for da Mikael oppvakte Moses, gikk han ikke i rette med Satan, selv om Satan, opprørets opphavsmann, var der for å protestere.

> Yet Michael the archangel, when contending with the devil he disputed about the body of Moses, durst not bring against him a railing accusation, but said, The Lord rebuke thee. Jude 7.

> Men erkeengelen Mikael våget ikke å føre fram en spottende anklage mot djevelen da han trettet med ham om Moses’ legeme, men sa: Herren refse deg. Judas 7.

The beginning of the sealing time that began on September 11, 2001, and ends at the soon coming Sunday law, is marked with the signature of “Truth,” for in the middle of that period, in July of 2023, the great voice of the archangel began the work of resurrecting the dead in Christ, who choose to hear His middle voice. Note that 2023 comes twenty-two years after 2001, and twenty-two is a tenth of two hundred and twenty, which is the symbol of the link between Divinity and humanity, and is also a symbol of restoration.

Begynnelsen på beseglingstiden, som tok til 11. september 2001 og ender ved den snart kommende søndagsloven, er merket med signaturen «Sannhet», for midt i denne perioden, i juli 2023, begynte erkeengelens store røst verket med å oppvekke de døde i Kristus, som velger å høre Hans midtre røst. Legg merke til at 2023 kommer tjueto år etter 2001, og tjueto er en tidel av to hundre og tjue, som er symbolet på forbindelsen mellom guddommelighet og menneskelighet, og er også et symbol på gjenopprettelse.

In July 2023, the mighty angel that is no less a personage than Jesus Christ, and who is the Truth, who is also Michael, and who is the Alpha and Omega descending with a message in His hand. The little book in His hand is the portion of Daniel that was sealed up until the last days.

I juli 2023 steg den mektige engelen ned, som ikke er ringere enn Jesus Kristus selv, og som er Sannheten, som også er Mikael, og som er Alfa og Omega, med et budskap i sin hånd. Den lille boken i hans hånd er den delen av Daniel som var forseglet inntil de siste dager.

> “In the Revelation all the books of the Bible meet and end. Here is the complement of the book of Daniel. One is a prophecy; the other a revelation. The book that was sealed is not the Revelation, but that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days. The angel commanded, ‘But thou, O Daniel, shut up the words, and seal the book, even to the time of the end.’ Daniel 12:4.” Acts of the Apostles, 585.

> «I Åpenbaringen møtes og avsluttes alle Bibelens bøker. Her er fullendelsen av Daniels bok. Den ene er en profeti; den andre en åpenbaring. Boken som ble forseglet, er ikke Åpenbaringen, men den delen av Daniels profeti som gjelder de siste dager. Engelen bød: ‘Men du, Daniel, gjem ordene og forsegl boken inntil endens tid.’ Daniel 12:4.» Apostlenes gjerninger, 585.

The portion of the prophecy of Daniel that relates to the last days, is chapter eleven. It is the last six verses of chapter eleven, but more specifically it is the histories found within the chapter that are repeated in those last six verses.

Den delen av Daniels profeti som gjelder de siste dager, er kapittel elleve. Det er de siste seks versene i kapittel elleve, men mer spesifikt er det de historiene som finnes i kapitlet, som gjentas i disse siste seks versene.

> “We have no time to lose. Troublous times are before us. The world is stirred with the spirit of war. Soon the scenes of trouble spoken of in the prophecies will take place. The prophecy in the eleventh of Daniel has nearly reached its complete fulfillment. Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.” Manuscript Releases, number 13, 394.

> «Vi har ingen tid å miste. Trengselstider ligger foran oss. Verden er opphisset av krigens ånd. Snart vil de trengselsscener det er talt om i profetiene, finne sted. Profetien i det ellevte kapittel av Daniel har nesten nådd sin fullstendige oppfyllelse. Mye av den historien som har funnet sted som oppfyllelse av denne profetien, vil bli gjentatt.» Manuscript Releases, nummer 13, 394.

Verse sixteen, of Daniel chapter eleven, illustrates a history that is repeated in verse forty-one, for in the verse the king of the north stands in the glorious land. The history of verse sixteen identifies when the Roman general Pompey brought Judah and Jerusalem into captivity.

Vers seksten i Daniel kapittel elleve fremstiller en historie som gjentas i vers førtien, for i dette verset står kongen i nord i det herlige landet. Historien i vers seksten identifiserer tidspunktet da den romerske generalen Pompeius førte Juda og Jerusalem i fangenskap.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. Daniel 11:16.

> Men han som kommer imot ham, skal gjøre etter sin egen vilje, og ingen skal kunne stå seg mot ham; og han skal bli stående i det herlige landet, som skal fortæres ved hans hånd. Daniel 11:16.

I intend to use this verse as an anchor for our consideration of the verses which precede the verse, so I will put this understanding in place first. We intend to show that the history that follows the breakup of Alexander the Great’s kingdom in verses three and four, begins in 1989 and then identifies the current Ukrainian War, the victory of Putin over the forces of the West, and Putin’s subsequent defeat, which leads into verse sixteen.

Jeg har til hensikt å bruke dette verset som et anker for vår betraktning av versene som går forut for verset, så jeg vil først legge denne forståelsen til grunn. Vi har til hensikt å påvise at den historien som følger etter oppløsningen av Aleksander den stores rike i vers tre og fire, begynner i 1989 og deretter identifiserer den nåværende krigen i Ukraina, Putins seier over Vestens styrker, og Putins påfølgende nederlag, som leder inn i vers seksten.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> «Selv om Egypt ikke kunne stå seg mot Antiokus, kongen i nord, kunne Antiokus ikke stå seg mot romerne, som nå kom mot ham. Ingen riker var lenger i stand til å motstå denne oppadstigende makten. Syria ble erobret og innlemmet i Romerriket da Pompeius i år 65 f.Kr. fratok Antiokus Asiaticus hans besittelser og reduserte Syria til en romersk provins.»

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 161, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> Den samme makten skulle også stå i det hellige land og fortære det. Roma ble knyttet til Guds folk, jødene, ved en allianse i 161 f.Kr., fra hvilket tidspunkt det inntar en fremtredende plass i den profetiske kalender. Det fikk imidlertid ikke herredømme over Judea ved faktisk erobring før i 63 f.Kr.; og da på følgende måte.

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> «Da Pompeius vendte tilbake fra sitt felttog mot Mithridates, kongen av Pontos, kjempet to rivaler, Hyrkanos og Aristobulos, om Judeas krone. Deres sak ble lagt fram for Pompeius, som snart innså urettferdigheten i Aristobulos’ krav, men ønsket å utsette avgjørelsen i saken til etter sitt lenge ønskede felttog inn i Arabia, idet han lovet da å vende tilbake og ordne deres anliggender slik det måtte synes rett og riktig. Aristobulos, som gjennomskuet Pompeius’ virkelige holdning, skyndte seg tilbake til Judea, væpnet sine undersåtter og forberedte et kraftig forsvar, fast bestemt på, for enhver pris, å beholde kronen, som han forutså ville bli tilkjent en annen. Pompeius fulgte tett etter flyktningen. Da han nærmet seg Jerusalem, kom Aristobulos, som begynte å angre på sin handlemåte, ut for å møte ham og søkte å ordne saken ved å love fullstendig underkastelse og store pengesummer. Pompeius godtok dette tilbudet og sendte Gabinius, i spissen for en avdeling soldater, for å motta pengene. Men da denne generalløytnanten kom til Jerusalem, fant han portene stengt for seg, og fra toppen av murene fikk han høre at byen ikke ville holde seg til avtalen.»

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> «For at Pompeius ikke ustraffet skulle bli ført bak lyset på denne måten, lot han Aristobulus, som han hadde holdt hos seg, legge i jern, og marsjerte straks mot Jerusalem med hele sin hær. Aristobulus’ tilhengere gikk inn for å forsvare stedet; Hyrkanos’ tilhengere for å åpne portene. Da de sistnevnte var i flertall og fikk overtaket, ble Pompeius gitt fri adgang til byen. Derpå trakk Aristobulus’ tilhengere seg tilbake til tempelberget, fast besluttet på å forsvare dette stedet like fullt som Pompeius var besluttet på å innta det. Ved utløpet av tre måneder var det slått en brekk i muren stor nok til et stormangrep, og stedet ble tatt med sverdets egg. I den fryktelige nedslaktningen som fulgte, ble tolv tusen mennesker drept. Det var et gripende syn, bemerker historieskriveren, å se prestene, opptatt som de da var med den guddommelige tjeneste, med rolig hånd og urokkelig forsett fortsette sitt vanlige arbeid, tilsynelatende uvitende om det ville røre, skjønt deres venner overalt omkring dem ble gitt til nedslaktning, og skjønt ofte deres eget blod blandet seg med blodet fra deres ofre.»

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the “glorious land” in its iron grasp till it had utterly consumed it.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259, 260.

> «Etter å ha satt en stopper for krigen rev Pompeius Jerusalems murer ned, overførte flere byer fra Judeas jurisdiksjon til Syrias, og påla jødene skatt. Slik ble Jerusalem for første gang ved erobring lagt i hendene på den makt som skulle holde «det herlige land» i sitt jerngrep inntil den fullstendig hadde fortært det.» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 259, 260.

We will continue this study in our next article.

Vi vil fortsette denne studien i vår neste artikkel.

> “The fact that there is no controversy or agitation among God’s people should not be regarded as conclusive evidence that they are holding fast to sound doctrine. There is reason to fear that they may not be clearly discriminating between truth and error. When no new questions are started by investigation of the Scriptures, when no difference of opinion arises which will set men to searching the Bible for themselves to make sure that they have the truth, there will be many now, as in ancient times, who will hold to tradition and worship they know not what.

> Det forhold at det ikke finnes noen strid eller uro blant Guds folk, bør ikke betraktes som avgjørende bevis for at de holder fast ved den sunne lære. Det er grunn til å frykte at de ikke klart skjelner mellom sannhet og villfarelse. Når ingen nye spørsmål reises ved gransking av Skriftene, når ingen meningsforskjell oppstår som vil få mennesker til selv å ransake Bibelen for å forvisse seg om at de har sannheten, da vil mange nå, som i oldtiden, holde fast ved tradisjonen og tilbe det de ikke vet hva er.

> “I have been shown that many who profess to have a knowledge of present truth know not what they believe. They do not understand the evidences of their faith. They have no just appreciation of the work for the present time. When the time of trial shall come, there are men now preaching to others who will find, upon examining the positions they hold, that there are many things for which they can give no satisfactory reason. Until thus tested they knew not their great ignorance. And there are many in the church who take it for granted that they understand what they believe; but, until controversy arises, they do not know their own weakness. When separated from those of like faith and compelled to stand singly and alone to explain their belief, they will be surprised to see how confused are their ideas of what they had accepted as truth. Certain it is that there has been among us a departure from the living God and a turning to men, putting human in place of divine wisdom.

> «Det er blitt vist meg at mange som bekjenner å ha kunnskap om den nåværende sannhet, ikke vet hva de tror. De forstår ikke bevisene for sin tro. De har ingen rett forståelse av arbeidet for den nåværende tid. Når prøvelsens tid kommer, finnes det menn som nå forkynner for andre, men som ved å granske de standpunkter de holder fast ved, vil oppdage at det er mange ting som de ikke kan gi noen tilfredsstillende grunn for. Inntil de således blir prøvet, kjente de ikke sin store uvitenhet. Og det er mange i menigheten som tar det for gitt at de forstår det de tror; men inntil strid oppstår, kjenner de ikke sin egen svakhet. Når de skilles fra dem som har samme tro og blir tvunget til å stå enkeltvis og alene for å forklare sin tro, vil de bli overrasket over å se hvor forvirrede deres forestillinger er om det de hadde tatt imot som sannhet. Det er sikkert at det blant oss har funnet sted et frafall fra den levende Gud og en vending til mennesker, idet menneskelig visdom er blitt satt i stedet for guddommelig visdom.»

> “God will arouse His people; if other means fail, heresies will come in among them, which will sift them, separating the chaff from the wheat. The Lord calls upon all who believe His word to awake out of sleep. Precious light has come, appropriate for this time. It is Bible truth, showing the perils that are right upon us. This light should lead us to a diligent study of the Scriptures and a most critical examination of the positions which we hold. God would have all the bearings and positions of truth thoroughly and perseveringly searched, with prayer and fasting. Believers are not to rest in suppositions and ill-defined ideas of what constitutes truth. Their faith must be firmly founded upon the word of God so that when the testing time shall come and they are brought before councils to answer for their faith they may be able to give a reason for the hope that is in them, with meekness and fear.

> «Gud vil vekke sitt folk; dersom andre midler svikter, vil vranglærer komme inn iblant dem, og de vil sikte dem, idet agnene skilles fra hveten. Herren kaller alle som tror Hans ord, til å våkne opp av søvnen. Dyrebart lys er kommet, passende for denne tid. Det er bibelsk sannhet som viser de farer som er rett over oss. Dette lyset burde lede oss til en flittig gransking av Skriftene og en ytterst kritisk prøvelse av de standpunkter vi holder. Gud vil at alle sannhetens sider og standpunkter grundig og utholdende skal undersøkes, med bønn og faste. De troende skal ikke slå seg til ro med antakelser og uklart definerte forestillinger om hva som utgjør sannheten. Deres tro må være fast grunnlagt på Guds ord, slik at når prøvetiden kommer og de blir ført fram for råd for å svare for sin tro, kan de være i stand til å gi grunn for det håp som er i dem, med saktmodighet og frykt.》

> “Agitate, agitate, agitate. The subjects which we present to the world must be to us a living reality. It is important that in defending the doctrines which we consider fundamental articles of faith we should never allow ourselves to employ arguments that are not wholly sound. These may avail to silence an opposer, but they do not honor the truth. We should present sound arguments, that will not only silence our opponents, but will bear the closest and most searching scrutiny. With those who have educated themselves as debaters there is great danger that they will not handle the word of God with fairness. In meeting an opponent it should be our earnest effort to present subjects in such a manner as to awaken conviction in his mind, instead of seeking merely to give confidence to the believer.

> «Vekk, vekk, vekk. De emner som vi legger frem for verden, må for oss være en levende virkelighet. Det er viktig at vi, når vi forsvarer de læresetninger som vi anser som grunnleggende trosartikler, aldri tillater oss å benytte argumenter som ikke er fullt ut holdbare. Slike kan være til nytte for å bringe en motstander til taushet, men de ærer ikke sannheten. Vi bør fremføre holdbare argumenter, som ikke bare vil bringe våre motstandere til taushet, men som vil tåle den nærmeste og mest inngående granskning. Hos dem som har utdannet seg selv til ordskiftere, er det stor fare for at de ikke vil behandle Guds ord med rettferdighet. Når vi møter en motstander, bør det være vår alvorlige bestrebelse å legge frem emnene på en slik måte at det vekker overbevisning i hans sinn, i stedet for bare å søke å gi den troende tillit.»

> “Whatever may be man’s intellectual advancement, let him not for a moment think that there is no need of thorough and continuous searching of the Scriptures for greater light. As a people we are called individually to be students of prophecy. We must watch with earnestness that we may discern any ray of light which God shall present to us. We are to catch the first gleamings of truth; and through prayerful study clearer light may be obtained, which can be brought before others.

> «Uansett hvor langt mennesket enn måtte være kommet i sin intellektuelle utvikling, må det ikke et øyeblikk tenke at det ikke er behov for grundig og vedvarende gransking av Skriftene for å få større lys. Som folk er vi kalt, hver enkelt av oss, til å være studenter av profetien. Vi må våke med alvor, så vi kan skjelne enhver lysstråle som Gud vil åpenbare for oss. Vi skal fange opp sannhetens første glimt; og gjennom bønnfullt studium kan klarere lys oppnås, som kan legges fram for andre.»

> “When God’s people are at ease and satisfied with their present enlightenment, we may be sure that He will not favor them. It is His will that they should be ever moving forward to receive the increased and ever-increasing light which is shining for them. The present attitude of the church is not pleasing to God. There has come in a self-confidence that has led them to feel no necessity for more truth and greater light. We are living at a time when Satan is at work on the right hand and on the left, before and behind us; and yet as a people we are asleep. God wills that a voice shall be heard arousing His people to action.” Testimonies, volume 5, 707, 708.

> «Når Guds folk er vel tilfreds og fornøyd med sin nåværende opplysning, kan vi være sikre på at Han ikke vil ha velbehag i dem. Det er Hans vilje at de stadig skal gå framover for å motta det tiltagende og stadig voksende lys som skinner for dem. Menighetens nåværende holdning behager ikke Gud. Det har sneket seg inn en selvtillit som har ført dem til å føle intet behov for mer sannhet og større lys. Vi lever i en tid da Satan er virksom på høyre hånd og på venstre, foran og bak oss; og likevel sover vi som folk. Gud vil at en røst skal høres som vekker Hans folk til handling.» Testimonies, bind 5, 707, 708.

Back to Articles