Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eighty

Daniels bok - nummer ett hundre og åtti

The Prophetic Intersection of Rome, the Maccabees, and Modern Times: A Study in Daniel’s Visions

Det profetiske skjæringspunktet mellom Roma, makkabeerne og moderne tider: En studie i Daniels syner

Author

Jeff Pippenger

Published

April 10, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Uriah Smith wrote, “Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162.” Most modern historians mark the date as 161 BC, and Smith twice references 161 BC, in the same book. My assumption is that this reference to 162 BC, is a typo.

Uriah Smith skrev: «Roma ble knyttet til Guds folk, jødene, ved allianse, 162 f.Kr.» De fleste moderne historikere angir årstallet til 161 f.Kr., og Smith viser to ganger til 161 f.Kr. i den samme boken. Min antakelse er at denne henvisningen til 162 f.Kr. er en trykkfeil.

> “By verses 23 and 24 we are brought down this side of the league between the Jews and the Romans, BC 161, to the time when Rome had acquired universal dominion.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 273.

> «Ved versene 23 og 24 føres vi ned på denne siden av forbundet mellom jødene og romerne, 161 f.Kr., til den tid da Roma hadde ervervet verdensherredømme.» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 273.

Verses eleven and twelve, identify the victory and aftermath of the Battle of Raphia, which occurred in 217 BC, between the Seleucid Empire, led by Antiochus III the Great, and the Ptolemaic Kingdom of Egypt, led by King Ptolemy IV Philopator.

Vers elleve og tolv identifiserer seieren og etterspillet etter slaget ved Raphia, som fant sted i 217 f.Kr., mellom det selevkidiske riket, ledet av Antiochos III den store, og det ptolemeiske kongeriket Egypt, ledet av kong Ptolemaios IV Filopator.

The Battle of Panium, which occurred seventeen years later in 200 BC, was again between the Seleucid kingdom, and the Ptolemaic kingdom.

Slaget ved Panium, som fant sted sytten år senere, i 200 f.Kr., stod igjen mellom det selevkidiske riket og det ptolemeiske riket.

The Maccabean Revolt, began in 167 BC, and was the Jewish rebellion against the Seleucid Empire’s attempts to suppress Jewish religious practices and impose Greek culture.

Makkabeeropprøret begynte i 167 f.Kr. og var jødenes opprør mot Selevkiderikets forsøk på å undertrykke jødisk religionsutøvelse og påtvinge gresk kultur.

The rededication of the Second Temple in Jerusalem, which marks the historical event celebrated during Hanukkah, occurred in 164 BC, three years before the “league” of verse twenty-three. This event followed the successful military campaign of the Maccabees against the forces of the Seleucid Empire, led by the infamous Antiochus IV Epiphanes, who had desecrated the Temple and outlawed Jewish religious practices. Antiochus IV Epiphanes died shortly after the victory that is commemorated by Hanukkah, and marks the descent of Syrian power from that point onward in history.

Gjeninnvielsen av det annet tempel i Jerusalem, som markerer den historiske begivenheten som feires under Hanukka, fant sted i 164 f.Kr., tre år før «forbundet» i vers tjuetre. Denne begivenheten fulgte etter makkabeernes vellykkede militære felttog mot styrkene til selevkideriket, ledet av den beryktede Antiokus IV Epifanes, som hadde vanhelliget tempelet og forbudt jødiske religiøse skikker. Antiokus IV Epifanes døde kort tid etter seieren som minnes ved Hanukka, og dette markerer derfra i historien den syriske makts tilbakegang.

In 200 BC, (which was also the time of the Battle of Panium), Rome, for the first time inserted itself into the prophetic history of Daniel chapter eleven. There is the symbol which establishes the vision. Its purposeful influence in that history identifies the work of Jezebel, a symbol of a church that pulls strings from behind the scenes. Jezebel was home in Samaria when her husband Ahab watched her prophets get slain by Elijah. Herodias was not at Herod’s birthday party, where her daughter Salome seduced Herod. In the history of the United States, the papacy, represented by the whore of Tyre, is forgotten, until the end of the symbolic seventy years. She then begins to sing her songs of deception to the kings of the earth. The year 200 BC typifies when she begins to openly sing to the kings in the last days, just before the soon coming Sunday law, as represented in verse sixteen.

I 200 f.Kr. (som også var tiden for slaget ved Panion) grep Roma for første gang inn i den profetiske historien i Daniel kapittel elleve. Der finnes symbolet som stadfester synet. Dets målbevisste innflytelse i den historien identifiserer Jesabels verk, et symbol på en kirke som trekker i trådene bak kulissene. Jesabel var hjemme i Samaria da hennes ektemann Akab så hennes profeter bli drept av Elia. Herodias var ikke ved Herodes’ fødselsdagsfest, hvor hennes datter Salome forførte Herodes. I De forente staters historie er pavedømmet, fremstilt ved skjøgen fra Tyrus, glemt inntil slutten på de symbolske sytti år. Deretter begynner hun å synge sine bedragets sanger for jordens konger. Året 200 f.Kr. er et forbilde på når hun begynner å synge åpent for kongene i de siste dager, like før den snart kommende søndagslov, slik dette er fremstilt i vers seksten.

Before the “league” of the Jews in 161 BC to 158 BC, the Maccabees rededicated the temple, as is commemorated by Hanukkah in 164 BC. Then three years later, still in an ongoing struggle with the Syrians, the Maccabean Jews reached out to Rome for support. The “league” with Rome that was then formed becomes a prophetic test for God’s last-day students of prophecy.

Før jødenes «forbund» i 161 f.Kr. til 158 f.Kr. gjeninnviet makkabeerne tempelet, slik det markeres ved Hanukka i 164 f.Kr. Tre år senere, mens kampen mot syrerne fortsatt pågikk, søkte de makkabeiske jødene støtte hos Roma. Det «forbundet» med Roma som da ble inngått, blir en profetisk prøve for Guds profetistuderende i endetiden.

History identifies 161 BC as the point where the “league” took place, but the pioneers identify that history as 158 BC. Was Miller right, or are the modern historians right? Miller added six hundred and sixty-six years (666), to the year 158 BC, and arrived at the year 508, when “the daily” was taken away. Search as you might, it will be extremely difficult, if not actually impossible to find a historical support for 158 BC as the league between the Jews and the Romans.

Historien angir 161 f.Kr. som tidspunktet da «forbundet» fant sted, men pionerene identifiserer denne historien som 158 f.Kr. Hadde Miller rett, eller har de moderne historikerne rett? Miller la seks hundre og sekstiseks år (666) til året 158 f.Kr. og kom frem til året 508, da «det daglige» ble tatt bort. Let så mye du vil; det vil være ytterst vanskelig, om ikke faktisk umulig, å finne historisk støtte for 158 f.Kr. som forbundet mellom jødene og romerne.

Verse sixteen is the Sunday law, but before that history Rome enters into history to establish the vision in the year 200 BC. The Maccabean revolt began at Modein in 167 BC, and eventually they rededicated the temple in 164 BC. Then from 161 BC, to 158 BC, the Jews enter into a covenant with the Roman power. 161 BC to 158 BC represents a period of time which was required to establish the “league.” This understanding identifies the “league” in agreement with the historians’ testimony, and also with the chart that was directed by the hand of the Lord and should not be altered.

Vers seksten er søndagsloven, men før denne historien trer Roma inn i historien for å stadfeste synet i år 200 f.Kr. Makkabeeropprøret begynte i Modein i 167 f.Kr., og til slutt gjeninnviet de templet i 164 f.Kr. Deretter, fra 161 f.Kr. til 158 f.Kr., inngår jødene en pakt med den romerske makten. 161 f.Kr. til 158 f.Kr. representerer et tidsrom som var nødvendig for å stadfeste «forbundet». Denne forståelsen identifiserer «forbundet» i samsvar med historikernes vitnesbyrd, og også med kartet som ble ledet av Herrens hånd og ikke bør forandres.

The historians inform us that the process of negotiating treaties between ancient nations like Judah and Rome in the second century BC, varied depending on the specific circumstances, diplomatic protocols, and power dynamics involved. Typically, the process would begin with one party expressing interest in establishing a treaty or alliance with the other. In the case of Judah and Rome, Judah initiated contact with Rome to propose a formal alliance.

Historikerne forteller oss at prosessen med å forhandle fram traktater mellom oldtidsnasjoner som Juda og Roma i det andre århundre f.Kr. varierte avhengig av de konkrete omstendighetene, de diplomatiske protokollene og de involverte maktforholdene. Vanligvis ville prosessen begynne med at den ene parten ga uttrykk for interesse i å opprette en traktat eller allianse med den andre. I tilfellet Juda og Roma var det Juda som tok initiativ til kontakt med Roma for å foreslå en formell allianse.

Diplomatic channels would have been utilized to convey the proposal and initiate negotiations. This had to involve sending ambassadors or envoys to Rome to meet with its leaders or representatives. Once negotiations commenced, both parties would discuss the terms of the proposed treaty. This could involve a series of meetings, exchanges of diplomatic messages, and possibly the involvement of intermediaries or mediators to facilitate discussions. During negotiations, each party would consider the terms proposed by the other and may offer counter-proposals or seek amendments to certain terms. This process could involve careful deliberation, consultation with advisors, and assessments of the potential benefits and drawbacks of the proposed treaty.

Diplomatiske kanaler ville ha blitt benyttet for å formidle forslaget og innlede forhandlinger. Dette måtte innebære å sende ambassadører eller utsendinger til Roma for å møte dets ledere eller representanter. Når forhandlingene var kommet i gang, ville begge parter drøfte vilkårene i den foreslåtte traktaten. Dette kunne innebære en rekke møter, utveksling av diplomatiske budskap og muligens bruk av mellomledd eller meglere for å lette drøftelsene. Under forhandlingene ville hver part vurdere de vilkår den andre foreslo, og kunne fremme motforslag eller søke endringer i enkelte bestemmelser. Denne prosessen kunne innebære nøye overveielse, rådslagning med rådgivere og vurderinger av de mulige fordeler og ulemper ved den foreslåtte traktaten.

If both parties reached an agreement on the terms of the treaty, formal documentation would be prepared outlining the terms and conditions agreed upon by both sides. The treaty would then need to be ratified by the respective authorities of each nation. In the case of Rome, this might involve approval by the Senate or other governing bodies. Similarly, in Judah, the treaty would likely require approval by its leadership or governing council. Once ratified, the treaty would be implemented, and both parties would be expected to adhere to its terms. This might involve various forms of cooperation, mutual defense agreements, trade relations, or other forms of diplomatic engagement outlined in the treaty.

Dersom begge parter kom til enighet om traktatens vilkår, ville det bli utarbeidet formell dokumentasjon som redegjorde for de vilkår og betingelser som begge sider hadde samtykket i. Traktaten måtte deretter ratifiseres av de respektive myndigheter i hver nasjon. I Romas tilfelle kunne dette innebære godkjennelse fra senatet eller andre styrende organer. Tilsvarende ville traktaten i Juda sannsynligvis kreve godkjennelse fra dets lederskap eller styrende råd. Når den først var ratifisert, ville traktaten bli iverksatt, og begge parter ville være forventet å holde seg til dens vilkår. Dette kunne innebære ulike former for samarbeid, gjensidige forsvarsavtaler, handelsforbindelser eller andre former for diplomatisk samkvem som var fastsatt i traktaten.

In the second century BC, travel from Judea (located in the eastern Mediterranean region) to Rome (located in central Italy) would have been a challenging and time-consuming endeavor, especially considering the limitations of ancient transportation methods. The distance between Judea and Rome is approximately 1,500 to 2,000 kilometers (930 to 1,240 miles) depending on the specific route taken. Sea travel was often faster and more efficient than overland travel in ancient times, but sea travel was subject to the prevailing winds. Traveling by ship from a port in Judea to a port in Italy (such as Ostia, the port of Rome) could take several weeks, depending on factors like wind conditions, sea currents, and the type of vessel used.

På 100-tallet f.Kr. ville reiser fra Judea (som lå i det østlige Middelhavsområdet) til Roma (som lå i det sentrale Italia) ha vært et krevende og tidkrevende foretak, særlig når en tar i betraktning begrensningene ved oldtidens transportmidler. Avstanden mellom Judea og Roma er omtrent 1 500 til 2 000 kilometer (930 til 1 240 miles), avhengig av den konkrete ruten som ble fulgt. Sjøfart var ofte raskere og mer effektiv enn reiser over land i oldtiden, men sjøreiser var underlagt de rådende vindene. Å reise med skip fra en havn i Judea til en havn i Italia (slik som Ostia, Romas havn) kunne ta flere uker, avhengig av faktorer som vindforhold, havstrømmer og hvilken type fartøy som ble benyttet.

Overland travel from Judea to Rome would have been slower and more arduous. Travelers would have to navigate through various terrains, including mountains, valleys, and rivers, and contend with obstacles such as bandits and hostile territories. It’s estimated that travel by foot or by horse-drawn carriage could take several months. Travel time would have also been influenced by factors such as the condition of roads, availability of accommodations and rest stops, and the need to rest and resupply along the way.

Reise over land fra Judea til Roma ville ha vært langsommere og mer anstrengende. Reisende måtte ha tatt seg fram gjennom ulike terrengtyper, herunder fjell, daler og elver, og håndtert hindringer som røverbander og fiendtlige områder. Det anslås at reise til fots eller med hestetrukket vogn kunne ta flere måneder. Reisetiden ville også ha vært påvirket av faktorer som veienes tilstand, tilgjengeligheten av herberger og hvilesteder, samt behovet for å hvile og skaffe nye forsyninger underveis.

When the Maccabean Jews sought a league with Rome, they would have needed to send ambassadors to Rome. Once those ambassadors were received by the Roman authorities, there would be a period of negotiation. In historical theory, for no precise record is available, once a treaty was formalized, it would need to be taken back to Judea for confirmation, and then probably it would need to be returned to Rome to confirm the acceptance of the Jews. It is almost impossible to believe that the process of forming an alliance in that period of time would have been accomplished in one year, so the understanding that the “league” represents a process from 161 BC to 158 BC fits other lines of prophecy that identify the history that leads to the Sunday law of verse sixteen.

Da de makkabeiske jødene søkte en allianse med Roma, ville de ha hatt behov for å sende sendebud til Roma. Når disse sendebudene var blitt mottatt av de romerske myndighetene, ville det ha fulgt en forhandlingsperiode. I historisk teori, ettersom ingen nøyaktig beretning foreligger, måtte en traktat, når den først var blitt formalisert, bringes tilbake til Judea for stadfestelse, og deretter måtte den sannsynligvis sendes tilbake til Roma for å bekrefte jødenes godkjennelse. Det er nesten umulig å tro at prosessen med å inngå en allianse i den tidsperioden ville ha blitt fullført på ett år, så forståelsen av at «alliansen» representerer en prosess fra 161 f.Kr. til 158 f.Kr., stemmer overens med andre profetiske linjer som identifiserer historien som leder frem til søndagsloven i vers seksten.

A “league” that all historians agree was initiated by the Maccabean Jews, began in Judea in 161 BC. The purpose was that the Jews wanted support against the Syrians who they had been struggling with since their revolt began in 167 BC. The revolt was sparked by the efforts of Mattathias, a Jewish priest, and his five sons, particularly Judas Maccabee, to resist the Hellenization policies imposed by the Seleucid ruler Antiochus IV Epiphanes. These policies included attempts to suppress Jewish religious practices and force the adoption of Greek customs and beliefs.

En «pakt» som alle historikere er enige om ble innledet av de makkabeiske jødene, begynte i Judea i 161 f.Kr. Hensikten var at jødene ønsket støtte mot syrerne, som de hadde kjempet mot siden deres opprør begynte i 167 f.Kr. Opprøret ble utløst av bestrebelsene til Mattatias, en jødisk prest, og hans fem sønner, særlig Judas Makkabeus, på å gjøre motstand mot helleniseringspolitikken som ble påtvunget av den selevkidiske herskeren Antiokus IV Epifanes. Denne politikken omfattet forsøk på å undertrykke jødiske religiøse praksiser og tvinge fram innføringen av greske skikker og trosforestillinger.

The catalyst for the revolt was an incident in the village of Modein, where Mattathias refused to comply with a decree to offer a sacrifice to a Greek deity. “Modein” is derived from the Hebrew word “modi’a,” which means “to declare” or “to protest.” In his protest, Mattathias killed a Jewish apostate who was about to perform the sacrifice, and he and his sons fled to the hills, initiating a guerrilla warfare campaign against the Seleucid forces. The Maccabean Revolt lasted for several years, during which the Maccabees engaged in numerous battles against the Seleucids and their allies. Despite being vastly outnumbered and out-equipped, the Maccabees achieved several significant victories.

Katalysatoren for opprøret var en hendelse i landsbyen Modein, der Mattatias nektet å etterkomme et påbud om å bære fram et offer til en gresk guddom. «Modein» er avledet av det hebraiske ordet «modi’a», som betyr «å forkynne» eller «å protestere». I sin protest drepte Mattatias en jødisk frafallen som var i ferd med å utføre offeret, og han og hans sønner flyktet til fjellene og innledet en geriljakrigføring mot de seleukidiske styrkene. Makkabeeropprøret varte i flere år, og i løpet av denne tiden utkjempet makkabeerne tallrike slag mot seleukidene og deres allierte. Til tross for at de var langt undertallige og dårligere utrustet, vant makkabeerne flere betydelige seire.

The Seleucid Empire was seeking to impose the religion of Greece upon the Jews, and the Greeks represent the globalists of the last days. Their religion is expressed in the woke-ism that is currently being forced upon the United States and the world, by the globalist forces of the banking system, the mainstream media, the educational centers, and the tearing down of national distinctions through the forced immigration of illegal aliens. When Antiochus Epiphanes was forcing the Greek religion upon the Jews, there were Jews who were cooperating with his efforts. The Maccabees represent one class of apostate Jews, who were resisting the religion of Greece, but there was also another class of apostate Jews who were supporting the work of enforcing the Greek religion.

Selevkideriket søkte å påtvinge jødene den greske religionen, og grekerne representerer de globalistene som hører de siste dager til. Deres religion kommer til uttrykk i den wokismen som for tiden blir påtvunget Amerikas forente stater og verden av de globalistiske kreftene i banksystemet, de etablerte mediene, utdanningssentrene og gjennom nedbrytningen av nasjonale særpreg ved den tvungne innvandringen av illegale utlendinger. Da Antiokus Epifanes tvang den greske religionen på jødene, fantes det jøder som samarbeidet med hans bestrebelser. Makkabeerne representerer én klasse av frafalne jøder, som motsatte seg den greske religionen, men det fantes også en annen klasse av frafalne jøder som støttet arbeidet med å håndheve den greske religionen.

Verse sixteen is the soon coming Sunday law, and the threefold union of the dragon, the beast and false prophet. That history is preceded by verses thirteen through fifteen, where the three battles of verse forty occur from verse ten (1989), verses eleven and twelve (the Ukrainian war), and the Battle of Panium. The Battle of Panium represents a battle in which the two-horned earth beast prevails over the globalist’s religious and political philosophies.

Vers seksten er den snart kommende søndagsloven, og den trefoldige foreningen av dragen, dyret og den falske profet. Denne historien forutgås av vers tretten til femten, hvor de tre slagene i vers førti finner sted fra vers ti (1989), vers elleve og tolv (den ukrainske krigen) og slaget ved Panium. Slaget ved Panium representerer et slag hvor det tohornede jorddyret seirer over globalistenes religiøse og politiske filosofier.

In that battle the final president of the United States must deal with the aftermath of Putin’s victory and subsequent collapse represented in verses eleven and twelve. He will form an alliance with NATO, or the United Nations, in order to resolve the fallout from the collapse of Russia, and within the history of that alliance he will engage the United Nations in the Battle of Panium. The third battle of verse forty, will be as the first battle of verse forty. As the Soviet Union collapsed under the economic and military force of the United States, the globalists of the United Nations will be forced to repeat “perestroika” the key component of Gorbachev’s efforts to reform the Soviet Union, though they ultimately contributed to the unraveling of the Soviet system and the eventual dissolution of the Soviet Union.

I det slaget må De forente staters siste president håndtere ettervirkningene av Putins seier og det påfølgende sammenbrudd som er fremstilt i vers elleve og tolv. Han vil inngå en allianse med NATO, eller De forente nasjoner, for å løse følgene av Russlands sammenbrudd, og innenfor historien til den alliansen vil han involvere De forente nasjoner i slaget ved Panium. Det tredje slaget i vers førti vil være som det første slaget i vers førti. Slik Sovjetunionen brøt sammen under De forente staters økonomiske og militære makt, vil globalistene i De forente nasjoner bli tvunget til å gjenta «perestrojka», nøkkelkomponenten i Gorbatsjovs bestrebelser på å reformere Sovjetunionen, selv om de til slutt bidro til oppløsningen av det sovjetiske systemet og den endelige oppløsningen av Sovjetunionen.

The third battle is illustrated by the first battle, and through economics and military pressure Trump, as represented by Reagan, will force the United Nations into “perestroika,” which means restructuring or reformation. The restructuring will place the United States upon the head of the ten kings’ system that is the United Nations. In the battle the papacy will then introduce itself into history, claiming to be the defender of the system that Trump is then conquering.

Det tredje slaget illustreres ved det første slaget, og gjennom økonomisk og militært press vil Trump, slik han er representert ved Reagan, tvinge De forente nasjoner inn i «perestrojka», som betyr omstrukturering eller reformasjon. Omstruktureringen vil plassere Amerikas forente stater på hodet av de ti kongers system, som er De forente nasjoner. I slaget vil pavedømmet deretter føre seg selv inn i historien og hevde å være forsvareren av det systemet som Trump da er i ferd med å erobre.

In the same history Trump will face an internal Civil War that he will be forced to address, just as Abraham Lincoln was forced to address. The Civil War will be among two opposing apostate factions within the United States. One class represented by those who have accepted the religion and philosophy of woke-ism, who are the progressive globalists of both political parties. The other class (MAGA-ism) professes to be genuine Protestants, though they lost that mantle in 1844.

I den samme historien vil Trump stå overfor en intern borgerkrig som han vil bli tvunget til å håndtere, slik Abraham Lincoln ble tvunget til å håndtere den. Borgerkrigen vil utkjempes mellom to motstående frafalne fraksjoner innenfor Amerikas forente stater. Den ene klassen er representert ved dem som har akseptert woke-ismens religion og filosofi, og som er de progressive globalistene i begge politiske partier. Den andre klassen (MAGA-ismen) bekjenner seg til å være ekte protestanter, skjønt de mistet denne kappen i 1844.

The President’s faction is represented by MAGA-ism, and is based upon the misguided claim of upholding true Protestantism and the Constitution. Woke-ism’s claim is the religion of Mother Earth, the New Age and the belief that the Constitution is applied by the existing circumstances of society’s norms, not by the archaic ideas of the founding fathers.

Presidentens fraksjon er representert ved MAGA-ismen og bygger på den villedede påstanden om å opprettholde sann protestantisme og Grunnloven. Woke-ismens påstand er Moder Jords religion, New Age og troen på at Grunnloven anvendes ut fra de rådende omstendighetene i samfunnets normer, ikke ut fra grunnlovsfedrenes arkaiske ideer.

Mattathias (Trump) will end the attempts of the globalist-progressive Democrats within the United States as represented by the revolt that began in Modein in 167 BC. Trump will then repeat the history of 164 BC, when the Maccabees rededicated the temple, as commemorated by the observance of Hanukkah. Then in the period represented from 161 BC to 158 BC, Trump will begin the final push for erecting the image of the papacy, which is an image that identifies an illicit relationship between the religious power and the political power. In 158 BC the league will be implemented as the soon coming Sunday law of verse sixteen is enforced.

Mattatias (Trump) vil gjøre ende på de globalistisk-progressive demokratenes forsøk innenfor Amerikas forente stater, slik dette er fremstilt ved opprøret som begynte i Modiin i 167 f.Kr. Trump vil deretter gjenta historien fra 164 f.Kr., da makkabeerne gjeninnviet tempelet, slik dette minnes ved feiringen av Hanukka. Deretter, i perioden som er fremstilt ved tidsrommet fra 161 f.Kr. til 158 f.Kr., vil Trump begynne det endelige fremstøtet for å oppreise pavedømmets bilde, et bilde som identifiserer et ulovlig forhold mellom den religiøse makten og den politiske makten. I 158 f.Kr. vil forbundet bli iverksatt idet den snart kommende søndagsloven i vers seksten blir håndhevet.

Daniel eleven first identifies how Rome politically takes control, and then Daniel repeats and enlarges the same history with a line identifying how Rome deals with God’s people in the very same history. From verse sixteen unto verse nineteen the three obstacles to pagan Rome taking control of the world are illustrated. In verse sixteen, Syria was conquered by pagan Rome in 65 BC, and then Judea was conquered by Pompey in 63 BC. Verse sixteen identifies when Rome was to stand in the glorious land, and in so doing is typifying the Sunday law of verse forty-one of the same chapter.

Daniel elleve identifiserer først hvordan Roma politisk tar kontroll, og deretter gjentar og utvider Daniel den samme historien med en linje som identifiserer hvordan Roma behandler Guds folk i den selvsamme historien. Fra vers seksten til og med vers nitten fremstilles de tre hindringene for at det hedenske Roma skulle ta kontroll over verden. I vers seksten ble Syria erobret av det hedenske Roma i 65 f.Kr., og deretter ble Judea erobret av Pompeius i 63 f.Kr. Vers seksten identifiserer når Roma skulle stå i det herlige landet, og ved å gjøre dette er det et forbilde på søndagsloven i vers førtien i det samme kapitlet.

It is important to note that the history of the conquering occurred in 63 BC [parallel to 1863], in the midst of a Civil War taking place within Jerusalem. Uriah Smith stated, “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea.”

Det er viktig å merke seg at historien om erobringen fant sted i 63 f.Kr. [parallelt med 1863], midt under en borgerkrig som fant sted i Jerusalem. Uriah Smith uttalte: «Ved Pompeius’ tilbakekomst fra sitt felttog mot Mithridates, konge av Pontus, kjempet to rivaler, Hyrkanos og Aristobulus, om Judeas krone.»

The names “Hyrcanus” and “Aristobulus’ are both of Greek origin and have historical significance, particularly in the context of Jewish history during the Hellenistic period and the Hasmonean dynasty. “Hyrcanus” is derived from the Greek word “Hurkanos,” which likely originated from the word “hurkan,” meaning “wolf” in the Persian language. Hyrcanus was a name borne by several Hasmonean rulers. “Aristobulus” means “best counselor” or “best adviser.” Aristobulus was another name borne by several Hasmonean rulers. Both “Hyrcanus” and “Aristobulus” are names associated with significant figures in Jewish history during the Hasmonean period. They were rulers who played important roles in the governance and expansion of the Hasmonean Kingdom in Judea. The prophetic descendants and representatives of the Hasmonean kingdom in the time of Christ was the Pharisees.

Navnene «Hyrcanus» og «Aristobulus» er begge av gresk opprinnelse og har historisk betydning, særlig i sammenheng med jødisk historie i den hellenistiske perioden og det hasmoneiske dynastiet. «Hyrcanus» er avledet av det greske ordet «Hurkanos», som sannsynligvis har sitt opphav i ordet «hurkan», som betyr «ulv» på persisk. Hyrcanus var et navn som ble båret av flere hasmoneiske herskere. «Aristobulus» betyr «beste rådgiver» eller «fremste rådgiver». Aristobulus var et annet navn som ble båret av flere hasmoneiske herskere. Både «Hyrcanus» og «Aristobulus» er navn knyttet til betydningsfulle skikkelser i jødisk historie i den hasmoneiske perioden. De var herskere som spilte viktige roller i styringen og utvidelsen av det hasmoneiske kongeriket i Judea. De profetiske etterkommerne og representantene for det hasmoneiske kongeriket på Kristi tid var fariseerne.

When Pompey conquered Jerusalem, two political parties both traced their origins back to the time of the revolt represented by Modein in 167 BC. Once Pompey was drawn into the rebellion, he determined to take Jerusalem and the political party of Aristobulus determined to resist him, but the party of Hyrcanus determined to open the gates to Pompey. Pompey then mounted his attack upon Jerusalem and three months later Jerusalem was forever under the jurisdiction of Rome.

Da Pompeius erobret Jerusalem, førte begge de to politiske partiene sine røtter tilbake til opprørstiden som var representert ved Modein i 167 f.Kr. Da Pompeius først var blitt trukket inn i opprøret, besluttet han å innta Jerusalem, og Aristobulos’ politiske parti besluttet å gjøre motstand mot ham, mens Hyrkanos’ parti besluttet å åpne portene for Pompeius. Pompeius satte deretter i gang sitt angrep på Jerusalem, og tre måneder senere var Jerusalem for alltid under Romas jurisdiksjon.

By verse nineteen Egypt, the third and final obstacle, was taken by Rome. Then in verse twenty the birth of Christ is identified as Daniel begins to set forth how Rome would deal with God’s people in that history. In verses twenty-one and twenty-two Christ is crucified. In verse twenty-three, the league that began in 161 BC to 158 BC, is identified immediately after the verses that describe the cross where the apostate Jews proclaimed they “had no king, but Caesar.” The line of the apostate Jews, represented by the Maccabees, who had resisted the inroads of Greek religious philosophy, and in so doing formed an unholy relationship with Rome, follows the verse identifying the history of the cross, where the fruit of their unholy relationship was fully manifested.

Ved vers nitten ble Egypt, den tredje og siste hindringen, tatt av Roma. Deretter, i vers tjue, blir Kristi fødsel identifisert idet Daniel begynner å fremstille hvordan Roma ville handle med Guds folk i denne historien. I vers tjueén og tjue-to blir Kristus korsfestet. I vers tjue-tre blir forbundet som begynte i 161 f.Kr. til 158 f.Kr., identifisert umiddelbart etter versene som beskriver korset, hvor de frafalne jødene proklamerte at de «ikke hadde noen konge uten keiseren». Linjen til de frafalne jødene, representert ved makkabeerne, som hadde motstått den greske religionsfilosofiens inntrengen, og som ved å gjøre dette inngikk et vanhellig forhold til Roma, følger etter verset som identifiserer korsets historie, hvor frukten av deres vanhellige forhold ble fullt ut åpenbart.

The Shekinah never returned to the temple that was erected after the seventy years of captivity. The last prophetic testimony, proclaimed by Malachi, was given about the middle of the fifth century BC. There had been no visible presence of God, nor any prophetic testimony for hundreds of years before the Maccabees stood up against the globalist Greek influence. At the beginning of their revolt, they accomplished the very rebellion that both Ptolemy and King Uzziah had attempted, when both kings sought to fulfill the role of priest and make an offering in the temple.

Shekina vendte aldri tilbake til tempelet som ble reist etter de sytti årene i fangenskap. Det siste profetiske vitnesbyrd, forkynt av Malaki, ble gitt omkring midten av det femte århundre f.Kr. Det hadde ikke vært noe synlig nærvær av Gud, heller ikke noe profetisk vitnesbyrd, på hundrevis av år før makkabeerne reiste seg mot den globalistiske greske innflytelsen. Ved begynnelsen av deres opprør fullbyrdet de nettopp det opprøret som både Ptolemaios og kong Ussia hadde forsøkt, da begge konger søkte å fylle prestens rolle og bære fram et offer i tempelet.

Jonathan Apphus (also known as Jonathan Maccabeus), was one of the sons of Mattathias, who initiated the Maccabean Revolt, and he played a significant role in leading the Jewish rebellion against the Seleucid Empire. After the death of his brother Judas Maccabee in battle, Jonathan assumed leadership of the Maccabean forces. In addition to his military and political leadership, Jonathan also took on the role of high priest, serving as the spiritual leader of the Jewish people. Jonathan’s dual role as both leader and high priest marked a significant development in Jewish history, as it consolidated both political and religious authority within the Hasmonean dynasty. His leadership helped to strengthen Jewish autonomy and establish the Hasmonean rule in Judea.

Jonathan Apphus (også kjent som Jonathan Makkabeus) var en av Mattatias’ sønner, han som innledet makkabeeropprøret, og han spilte en betydelig rolle i å lede det jødiske opprøret mot Selevkideriket. Etter at hans bror Judas Makkabeus falt i strid, overtok Jonathan ledelsen av de makkabeiske styrkene. I tillegg til sitt militære og politiske lederskap påtok Jonathan seg også rollen som yppersteprest og tjente som det jødiske folkets åndelige leder. Jonathans dobbelte rolle som både leder og yppersteprest markerte en betydningsfull utvikling i jødisk historie, ettersom den samlet både politisk og religiøs myndighet innenfor det hasmoneiske dynasti. Hans lederskap bidro til å styrke jødisk selvstyre og til å etablere det hasmoneiske herredømmet i Judea.

The very sin which Ptolemy attempted after the victory of Raphia was accomplished at the very beginning of the revolt of the Maccabees. It was the same sin that was resisted by the priests in the time of king Uzziah, but the Maccabees’ professed defense of God’s temple services was a misguided and rebellious manifestation of the combination of church and state, and as such, typifies the rebellion of apostate Protestantism that is now rallying in support of Trump against the inroads of Biden’s globalist woke-ism.

Den selvsamme synd som Ptolemaios forsøkte seg på etter seieren ved Rafia, ble fullbyrdet allerede helt i begynnelsen av makkabeeropprøret. Det var den samme synd som prestene motstod på kong Ussias tid, men makkabeernes bekjente forsvar for Guds tempeltjenester var en villfaren og opprørsk manifestasjon av sammenblandingen av kirke og stat, og som sådan er den et forbilde på det frafalne protestantismens opprør, som nå samler seg til støtte for Trump mot inntrengningen av Bidens globalistiske wokisme.

The Bible teaches that you will know them by their fruits, and the Pharisees during the time of Christ were the final remnants of the Hasmonean dynasty that began with Mattathias. Mattathias, and the rebellion he began, bore the fruits of Pharisee-ism, as does the apostate Protestants that are supporting the concept of “Make America Great Again”. America was great when the Constitution was understood to keep church and state separated from each other, but at the counterfeit miracle represented by the victory that is commemorated by the feast of Hanukkah, the movement for Sunday legislation will come out into the open.

Bibelen lærer at dere skal kjenne dem på deres frukter, og fariseerne på Kristi tid var de siste levningene av det hasmoneiske dynastiet som begynte med Mattatias. Mattatias, og opprøret han satte i gang, bar fariseismens frukter, slik også de frafalne protestantene gjør, som støtter konseptet «Make America Great Again». Amerika var stort da Grunnloven ble forstått slik at kirke og stat skulle holdes atskilt fra hverandre, men ved det forfalskede miraklet som er fremstilt ved seieren som minnes ved Hanukka-høytiden, vil bevegelsen for søndagslovgivning tre åpent fram.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> “Heretofore those who presented the truths of the third angel’s message have often been regarded as mere alarmists. Their predictions that religious intolerance would gain control in the United States, that church and state would unite to persecute those who keep the commandments of God, have been pronounced groundless and absurd. It has been confidently declared that this land could never become other than what it has been—the defender of religious freedom. But as the question of enforcing Sunday observance is widely agitated, the event so long doubted and disbelieved is seen to be approaching, and the third message will produce an effect which it could not have had before.

> «Hittil har de som fremholdt sannhetene i den tredje engels budskap, ofte blitt betraktet som rene alarmister. Deres forutsigelser om at religiøs intoleranse ville få herredømme i De forente stater, at kirke og stat ville forene seg for å forfølge dem som holder Guds bud, er blitt erklært grunnløse og absurde. Det er med stor selvsikkerhet blitt hevdet at dette land aldri kunne bli annet enn det har vært — forsvareren av religionsfriheten. Men idet spørsmålet om å håndheve søndagshelligholdelse blir gjenstand for vid utbredt agitasjon, ser man at den begivenhet som så lenge har vært tvilt på og ikke trodd, er i ferd med å nærme seg, og det tredje budskap vil frembringe en virkning som det ikke kunne ha hatt tidligere.»

> “In every generation God has sent His servants to rebuke sin, both in the world and in the church. But the people desire smooth things spoken to them, and the pure, unvarnished truth is not acceptable. Many reformers, in entering upon their work, determined to exercise great prudence in attacking the sins of the church and the nation. They hoped, by the example of a pure Christian life, to lead the people back to the doctrines of the Bible. But the Spirit of God came upon them as it came upon Elijah, moving him to rebuke the sins of a wicked king and an apostate people; they could not refrain from preaching the plain utterances of the Bible— doctrines which they had been reluctant to present. They were impelled to zealously declare the truth and the danger which threatened souls. The words which the Lord gave them they uttered, fearless of consequences, and the people were compelled to hear the warning.

> I hver slekt har Gud sendt sine tjenere for å irettesette synd, både i verden og i menigheten. Men folket ønsker at det skal tales glatte ord til dem, og den rene, usminkede sannhet er ikke antagelig. Mange reformatorer bestemte seg, da de gikk i gang med sitt arbeid, for å utvise stor klokskap når de gikk til angrep på kirkens og nasjonens synder. De håpet ved eksemplet av et rent kristenliv å føre folket tilbake til Bibelens læresetninger. Men Guds Ånd kom over dem slik den kom over Elia og drev ham til å irettesette syndene hos en ugudelig konge og et frafalt folk; de kunne ikke la være å forkynne Bibelens klare utsagn—læresetninger som de hadde vært tilbakeholdne med å framholde. De ble drevet til nidkjært å forkynne sannheten og den fare som truet sjelene. De ord som Herren gav dem, uttalte de uten frykt for følgene, og folket ble tvunget til å høre advarselen.

> “Thus the message of the third angel will be proclaimed. As the time comes for it to be given with greatest power, the Lord will work through humble instruments, leading the minds of those who consecrate themselves to His service. The laborers will be qualified rather by the unction of His Spirit than by the training of literary institutions. Men of faith and prayer will be constrained to go forth with holy zeal, declaring the words which God gives them. The sins of Babylon will be laid open. The fearful results of enforcing the observances of the church by civil authority, the inroads of spiritualism, the stealthy but rapid progress of the papal power—all will be unmasked. By these solemn warnings the people will be stirred. Thousands upon thousands will listen who have never heard words like these. In amazement they hear the testimony that Babylon is the church, fallen because of her errors and sins, because of her rejection of the truth sent to her from heaven. As the people go to their former teachers with the eager inquiry, Are these things so? the ministers present fables, prophesy smooth things, to soothe their fears and quiet the awakened conscience. But since many refuse to be satisfied with the mere authority of men and demand a plain ‘Thus saith the Lord,’ the popular ministry, like the Pharisees of old, filled with anger as their authority is questioned, will denounce the message as of Satan and stir up the sin-loving multitudes to revile and persecute those who proclaim it.

> «Slik skal den tredje engels budskap bli forkynt. Når tiden kommer da det skal gis med størst kraft, vil Herren virke gjennom ydmyke redskaper og lede tankene hos dem som innvier seg til Hans tjeneste. Arbeiderne vil bli gjort skikket heller ved Hans Ånds salvelse enn ved utdannelse fra litterære institusjoner. Troens og bønnens menn vil føle seg drevet til å gå ut med hellig nidkjærhet og forkynne de ord som Gud gir dem. Babylons synder skal bli lagt åpne. De fryktelige følgene av å håndheve kirkens skikker ved borgerlig myndighet, spiritualismens inntrengning, den listige, men raske fremgangen for pavemakten – alt skal bli avdekket. Ved disse høytidelige advarslene skal folket bli vekket. Tusener på tusener vil lytte, de som aldri har hørt ord som disse. Med forundring hører de vitnesbyrdet om at Babylon er kirken, falt på grunn av sine villfarelser og synder, på grunn av sitt forkastende av den sannhet som er sendt henne fra himmelen. Når folket går til sine tidligere lærere med det ivrige spørsmålet: Er disse ting så? fremfører prestene fabler, profeterer glatte ting, for å lindre deres frykt og stille den oppvåknede samvittighet. Men siden mange nekter å la seg tilfredsstille med menneskers blotte autoritet og krever et klart ‘Så sier Herren’, vil det populære presteskap, lik fariseerne i gammel tid, fylt av vrede fordi deres autoritet blir satt spørsmål ved, fordømme budskapet som fra Satan og opphisse de syndelskende skarer til å håne og forfølge dem som forkynner det.»

> “As the controversy extends into new fields and the minds of the people are called to God’s downtrodden law, Satan is astir. The power attending the message will only madden those who oppose it. The clergy will put forth almost superhuman efforts to shut away the light lest it should shine upon their flocks. By every means at their command they will endeavor to suppress the discussion of these vital questions. The church appeals to the strong arm of civil power, and, in this work, papists and Protestants unite. As the movement for Sunday enforcement becomes more bold and decided, the law will be invoked against commandment keepers. They will be threatened with fines and imprisonment, and some will be offered positions of influence, and other rewards and advantages, as inducements to renounce their faith. But their steadfast answer is: ‘Show us from the word of God our error’—the same plea that was made by Luther under similar circumstances. Those who are arraigned before the courts make a strong vindication of the truth, and some who hear them are led to take their stand to keep all the commandments of God. Thus light will be brought before thousands who otherwise would know nothing of these truths.” The Great Controversy, 605, 606.

> «Ettersom striden brer seg til nye områder og folkets sinn blir vendt mot Guds nedtråkkede lov, kommer Satan i virksomhet. Kraften som følger budskapet, vil bare drive dem som motsetter seg det, til raseri. Presteskapet vil gjøre nesten overmenneskelige anstrengelser for å stenge lyset ute, for at det ikke skal skinne over deres hjorder. Med ethvert middel som står til deres rådighet, vil de søke å undertrykke drøftelsen av disse livsviktige spørsmålene. Kirken appellerer til den sterke arm av den sivile makt, og i dette verk forenes papister og protestanter. Etter hvert som bevegelsen for håndhevelse av søndagen blir dristigere og mer målbevisst, vil loven bli påberopt mot dem som holder Guds bud. De vil bli truet med bøter og fengsel, og noen vil bli tilbudt innflytelsesrike stillinger og andre belønninger og fordeler som lokkemidler til å gi avkall på sin tro. Men deres faste svar er: ‘Vis oss vår villfarelse ut fra Guds ord’—den samme appell som Luther fremsatte under lignende omstendigheter. De som blir stilt for domstolene, forsvarer sannheten med kraft, og noen av dem som hører dem, blir ledet til å ta sitt standpunkt for å holde alle Guds bud. Slik vil lys bli brakt fram for tusener som ellers ikke ville vite noe om disse sannhetene.» The Great Controversy, 605, 606.

Back to Articles