Article

# The Revelation of Jesus Christ - Number Eight

Jesu Kristi åpenbaring – nummer åtte

The Birth of a Nation

Fødselen av en nasjon

Author

Jeff Pippenger

Published

October 31, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

The Midnight Cry message in the beginning ended at the opening of the investigative judgment, and the Midnight Cry message ends, at the opening of the executive judgment. The third woe of Islam brings judgment upon the United States for the passage of the Sunday law, and it represents a continuing and escalating judgment upon the entire world for their acceptance of their own Sunday law under the pressure of the civil persecuting power, represented by the ten kings who have committed fornication with Jezebel, the whore of Tyre.

Budskapet om midnattsropet tok i begynnelsen slutt ved åpningen av den undersøkende dom, og budskapet om midnattsropet tar slutt ved åpningen av den utøvende dom. Islams tredje ve bringer dom over De forente stater for vedtakelsen av søndagsloven, og det representerer en vedvarende og tiltagende dom over hele verden for deres godkjennelse av sin egen søndagslov under presset fra den sivile, forfølgende makt, representert ved de ti konger som har drevet hor med Jesabel, Tyrus’ skjøge.

> “As America, the land of religious liberty, shall unite with the Papacy in forcing the conscience and compelling men to honor the false sabbath, the people of every country on the globe will be led to follow her example.” Testimonies, volume 6, 18.

> «Når Amerika, den religiøse frihets land, forener seg med pavedømmet for å tvinge samvittigheten og nøde mennesker til å ære den falske sabbat, vil folket i alle land over hele jorden bli ledet til å følge hennes eksempel.» Testimonies, bind 6, 18.

The Sunday law battle of the great controversy, is then fully engaged. Satan then appears to personate Christ.

Søndagslovens kamp i den store strid er da fullt og helt satt inn. Satan fremtrer da for å utgi seg for å være Kristus.

> “By the decree enforcing the institution of the Papacy in violation of the law of God, our nation will disconnect herself fully from righteousness. When Protestantism shall stretch her hand across the gulf to grasp the hand of the Roman power, when she shall reach over the abyss to clasp hands with Spiritualism, when, under the influence of this threefold union, our country shall repudiate every principle of its Constitution as a Protestant and republican government, and shall make provision for the propagation of papal falsehoods and delusions, then we may know that the time has come for the marvelous working of Satan and that the end is near.” Testimonies, volume 5, 451.

> «Ved det dekret som håndhever innstiftelsen av pavedømmet i strid med Guds lov, vil vår nasjon fullstendig løsrive seg fra rettferdigheten. Når protestantismen skal strekke sin hånd over kløften for å gripe den romerske makts hånd, når den skal rekke over avgrunnen for å slutte hånd med spiritismen, når vårt land, under innflytelsen av denne trefoldige union, skal forkaste ethvert prinsipp i sin grunnlov som en protestantisk og republikansk regjering, og skal treffe foranstaltninger for utbredelsen av pavelige usannheter og villfarelser, da kan vi vite at tiden er kommet for Satans forunderlige virksomhet, og at enden er nær.» Testimonies, bind 5, 451.

National apostasy is followed by national ruin.

Nasjonalt frafall etterfølges av nasjonal undergang.

> “The people of the United States have been a favored people; but when they restrict religious liberty, surrender Protestantism, and give countenance to popery, the measure of their guilt will be full, and ‘national apostasy’ will be registered in the books of heaven. The result of this apostasy will be national ruin.” Review and Herald, May 2, 1893.

> «Folket i De forente stater har vært et begunstiget folk; men når de innskrenker religionsfriheten, oppgir protestantismen og gir støtte til pavedømmet, vil deres skylds mål være fullt, og ‘nasjonalt frafall’ vil bli opptegnet i himmelens bøker. Resultatet av dette frafallet vil være nasjonal undergang.» Review and Herald, 2. mai 1893.

The foolish Laodicean Adventists join hands with the papal power and are overthrown while the other flock of Christ that is still in Babylon escapes the hand of the papacy.

De dårlige laodikeiske adventistene slår seg sammen med pavemakten og blir styrtet, mens Kristi andre hjord, som fremdeles er i Babylon, unnslipper pavemaktens hånd.

> He shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> Han skal også dra inn i det herlige land, og mange land skal bli styrtet; men disse skal slippe unna hans hånd: Edom og Moab og de fremste av Ammons barn. Daniel 11,41.

Islam suddenly strikes the United States, as the seventh trumpet brings a judgment woe for the passage of the Sunday law.

Islam slår plutselig til mot De forente stater, idet den sjuende basunen bringer et domsve over vedtagelsen av søndagsloven.

> And I beheld, and heard an angel flying through the midst of heaven, saying with a loud voice, Woe, woe, woe, to the inhabiters of the earth by reason of the other voices of the trumpet of the three angels, which are yet to sound! Revelation 8:13.

> Og jeg så, og jeg hørte en engel som fløy midt gjennom himmelen og sa med høy røst: Ve, ve, ve over dem som bor på jorden, på grunn av de andre lydene av basunen fra de tre englene som ennå skal blåse! Åpenbaringen 8:13.

The ensign that represents the two witnesses in Revelation eleven is then portrayed by John in Revelation chapter twelve as a woman clothed with the sun, and prophetically portrayed with the symbolism of the beginning and the end.

Banneret som representerer de to vitnene i Åpenbaringen 11, blir deretter fremstilt av Johannes i Åpenbaringen kapittel 12 som en kvinne kledd i solen, og profetisk fremstilt med symbolikken om begynnelsen og enden.

> And there appeared a great wonder in heaven; a woman clothed with the sun, and the moon under her feet, and upon her head a crown of twelve stars: And she being with child cried, travailing in birth, and pained to be delivered. And there appeared another wonder in heaven; and behold a great red dragon, having seven heads and ten horns, and seven crowns upon his heads. And his tail drew the third part of the stars of heaven, and did cast them to the earth: and the dragon stood before the woman which was ready to be delivered, for to devour her child as soon as it was born. And she brought forth a man child, who was to rule all nations with a rod of iron: and her child was caught up unto God, and to his throne. Revelation 12:1–5.

> Og det viste seg et stort tegn i himmelen: en kvinne, kledd i solen, med månen under sine føtter og på sitt hode en krone av tolv stjerner. Og hun var med barn og skrek i fødselsveer og i smerte for å føde. Og et annet tegn viste seg i himmelen; og se, en stor ildrød drage, med sju hoder og ti horn og sju kroner på sine hoder. Og dens hale drog med seg en tredjedel av himmelens stjerner og kastet dem ned på jorden. Og dragen stod foran kvinnen som skulle føde, for å sluke hennes barn så snart det var født. Og hun fødte et guttebarn, som skal styre alle folkeslag med jernstav; og hennes barn ble rykket opp til Gud og til hans trone. Åpenbaringen 12:1–5.

She is standing upon the moon, and clothed with the sun. The moon is a reflection of the sun, and therefore prophetically typifies the sun. The twelve stars in her crown represent the twelve tribes of ancient Israel at the beginning of ancient Israel, which typify the twelve disciples at the end of ancient Israel. The twelve stars that are the twelve disciples at the end of ancient Israel, are also the twelve apostles at the beginning of modern Israel. They therefore typify the one hundred and forty-four thousand at the end of modern Israel, who are disciples and apostles. At the beginning of the history where the disciples represent both an ending of ancient Israel and the apostles the beginning of modern Israel, the woman who is the church, was pregnant with Christ. He is the “man child” who would be caught up to God after His death and resurrection.

Hun står på månen og er kledd med solen. Månen er en gjenspeiling av solen og er derfor profetisk et forbilde på solen. De tolv stjernene i hennes krone representerer de tolv stammene i det gamle Israel ved begynnelsen av det gamle Israel, som er forbilleder på de tolv disiplene ved slutten av det gamle Israel. De tolv stjernene, som er de tolv disiplene ved slutten av det gamle Israel, er også de tolv apostlene ved begynnelsen av det moderne Israel. De er derfor forbilleder på de hundre og førtifire tusen ved slutten av det moderne Israel, som er disipler og apostler. Ved begynnelsen av den historien der disiplene representerer både avslutningen på det gamle Israel og apostlene begynnelsen på det moderne Israel, var kvinnen, som er kirken, svanger med Kristus. Han er «guttebarnet» som skulle rykkes opp til Gud etter sin død og oppstandelse.

The woman therefore, also typifies the birth of the one hundred and forty-four thousand, who also ascend into heaven after being resurrected from the valley of death. Once they are in heaven, she would also give birth to another child, that represents the other flock that comes out of Babylon at the Sunday law.

Kvinnen er derfor også et forbilde på fødselen av de hundre og førtifire tusen, som også stiger opp til himmelen etter å ha blitt oppreist fra dødens dal. Når de er i himmelen, vil hun også føde et annet barn, som representerer den andre hjorden som kommer ut av Babylon ved søndagsloven.

> Before she travailed, she brought forth; before her pain came, she was delivered of a man child. Who hath heard such a thing? who hath seen such things? Shall the earth be made to bring forth in one day? or shall a nation be born at once? for as soon as Zion travailed, she brought forth her children. Shall I bring to the birth, and not cause to bring forth? saith the Lord: shall I cause to bring forth, and shut the womb? saith thy God. Isaiah 66:7–9.

> Før hun fikk veer, fødte hun; før smerten kom over henne, ble hun forløst med et guttebarn. Hvem har hørt noe slikt? Hvem har sett slike ting? Skal et land bli født på én dag? Eller skal et folk bli til på én gang? For så snart Sion fikk veer, fødte hun sine barn. Skulle jeg føre fram til fødsel, og ikke la fødselen skje? sier Herren. Skulle jeg la fødselen skje og så lukke morslivet? sier din Gud. Jesaja 66:7–9.

In the time of the earth beast’s rule, a nation is born at once. That nation is the one hundred and forty-four thousand, for they are those who perfectly reflect the character of Christ. They are those typified by the “man child” Jesus. They are Isaiah’s “man child,” who is born before the woman goes into labor. The dead dry bones that the world rejoiced over when they were murdered by the beast from the bottomless pit, will be comforted in Jerusalem, and they will then rejoice with the woman who brings forth the “man child.” They are brought forth before she travails and then she travails and brings forth “her” other “children,” as the Gentiles then respond to the message of the third angel as a flowing river, as the message sweeps across the land as a tidal wave. They are born in a great crisis, representing her travail. The woman of Revelation twelve, essentially has twins. The first born are the one hundred and forty-four thousand who are identified as the first fruits, and the Gentiles as the great ingathering of the summertime harvest.

I den tiden da jorddyret hersker, blir en nasjon født på én gang. Denne nasjonen er de hundre og førtifire tusen, for de er dem som fullkomment gjenspeiler Kristi karakter. De er dem som er forbildet ved «guttebarnet» Jesus. De er Jesajas «guttebarn», som blir født før kvinnen kommer i fødselsveer. De døde, tørre ben som verden frydet seg over da de ble myrdet av dyret fra avgrunnen, skal bli trøstet i Jerusalem, og da skal de glede seg sammen med kvinnen som føder «guttebarnet». De blir født frem før hun kommer i veer, og så kommer hun i veer og føder sine andre «barn», idet hedningene da svarer på den tredje engels budskap som en strømmende elv, mens budskapet skyller over landet som en flodbølge. De blir født i en stor krise, som representerer hennes fødselsveer. Kvinnen i Åpenbaringen tolv har i hovedsak tvillinger. De førstefødte er de hundre og førtifire tusen, som blir identifisert som førstegrøden, og hedningene som den store innhøstningen av sommerhøsten.

> Rejoice ye with Jerusalem, and be glad with her, all ye that love her: rejoice for joy with her, all ye that mourn for her: That ye may suck, and be satisfied with the breasts of her consolations; that ye may milk out, and be delighted with the abundance of her glory. For thus saith the Lord, Behold, I will extend peace to her like a river, and the glory of the Gentiles like a flowing stream: then shall ye suck, ye shall be borne upon her sides, and be dandled upon her knees. As one whom his mother comforteth, so will I comfort you; and ye shall be comforted in Jerusalem. And when ye see this, your heart shall rejoice, and your bones shall flourish like an herb: and the hand of the Lord shall be known toward his servants, and his indignation toward his enemies. Isaiah 66:10–14.

> Gled eder med Jerusalem og fryd dere med henne, alle dere som elsker henne; fryd dere med henne i jubel, alle dere som sørger over henne, så dere kan die og mettes ved hennes trøsts bryster, så dere kan suge og glede dere over fylden av hennes herlighet. For så sier Herren: Se, jeg lar fred strømme til henne som en elv, og folkeslagenes herlighet som en flommende bekk. Da skal dere die, dere skal bæres på hoften og vugges på knærne. Som en mor trøster sitt barn, slik vil jeg trøste dere; og i Jerusalem skal dere finne trøst. Når dere ser dette, skal deres hjerte glede seg, og deres ben skal grønnes som gresset; Herrens hånd skal bli kjent overfor hans tjenere, og hans harme overfor hans fiender. Jesaja 66:10–14.

Those that “mourn” for Jerusalem are those that sigh and cry for the abominations done within her and who have been sealed, and they are sealed in advance of the Sunday law. We are now in the “closing work for the church,” which are the final moments of the sealing of the one hundred and forty-four thousand.

De som «sørger» over Jerusalem, er de som sukker og roper over de styggedommer som blir gjort i henne, og som er blitt beseglet, og de blir beseglet før søndagsloven. Vi befinner oss nå i «det avsluttende arbeidet for menigheten», som er de siste øyeblikkene av beseglingen av de hundre og førtifire tusen.

> “The true people of God, who have the spirit of the work of the Lord and the salvation of souls at heart, will ever view sin in its real, sinful character. They will always be on the side of faithful and plain dealing with sins which easily beset the people of God. Especially in the closing work for the church, in the sealing time of the one hundred and forty-four thousand who are to stand without fault before the throne of God, will they feel most deeply the wrongs of God’s professed people. This is forcibly set forth by the prophet’s illustration of the last work under the figure of the men each having a slaughter weapon in his hand. One man among them was clothed with linen, with a writer’s inkhorn by his side. ‘And the Lord said unto him, Go through the midst of the city, through the midst of Jerusalem, and set a mark upon the foreheads of the men that sigh and that cry for all the abominations that be done in the midst thereof.’” Testimonies, volume 3, 266.

> «Guds sanne folk, som bærer Herrens verk og sjelenes frelse i sitt hjerte, vil alltid betrakte synd i dens virkelige, syndige karakter. De vil alltid stå på siden til trofast og direkte behandling av synder som så lett fanger Guds folk. Særlig i avslutningsverket for menigheten, i beseglingstiden for de hundre og førtifire tusen som skal stå uten lyte for Guds trone, vil de føle mest dypt de urettene som finnes blant Guds bekjennende folk. Dette fremstilles med stor kraft i profetens illustrasjon av det siste verk under bildet av mennene som hver hadde et slagvåpen i sin hånd. Én mann iblant dem var kledd i lin, med et skriverblekkhus ved sin side. ‘Og Herren sa til ham: Gå gjennom byen, gjennom Jerusalem, og sett et merke på pannen til de menn som sukker og roper over alle de styggedommer som blir gjort der inne.’» Testimonies, bind 3, 266.

Those that “sigh and cry” are sealed before the destroying angels with the slaughter weapons go through the church, which is represented as Jerusalem.

De som «sukker og klager», blir beseglet før de ødeleggende englene med slaktevåpnene går gjennom menigheten, som er framstilt som Jerusalem.

> “The command is: ‘Go through the midst of the city, through the midst of Jerusalem, and set a mark upon the foreheads of the men that sigh and that cry for all the abominations that be done in the midst thereof.’ These sighing, crying ones had been holding forth the words of life; they had reproved, counseled, and entreated. Some who had been dishonoring God repented and humbled their hearts before Him. But the glory of the Lord had departed from Israel; although many still continued the forms of religion, His power and presence were lacking.

> Befalingen er: «Gå gjennom byen, gjennom Jerusalem, og sett et merke på pannen til de menn som sukker og klager over alle de vederstyggeligheter som blir gjort der.» Disse som sukket og klaget, hadde båret frem livets ord; de hadde irettesatt, rådet og formant. Noen som hadde vanæret Gud, omvendte seg og ydmyket sine hjerter for Ham. Men Herrens herlighet hadde veket fra Israel; selv om mange fremdeles fortsatte religionens former, manglet Hans kraft og nærvær.

> “In the time when His wrath shall go forth in judgments, these humble, devoted followers of Christ will be distinguished from the rest of the world by their soul anguish, which is expressed in lamentation and weeping, reproofs and warnings. While others try to throw a cloak over the existing evil, and excuse the great wickedness everywhere prevalent, those who have a zeal for God’s honor and a love for souls will not hold their peace to obtain favor of any. Their righteous souls are vexed day by day with the unholy works and conversation of the unrighteous. They are powerless to stop the rushing torrent of iniquity, and hence they are filled with grief and alarm. They mourn before God to see religion despised in the very homes of those who have had great light. They lament and afflict their souls because pride, avarice, selfishness, and deception of almost every kind are in the church. The Spirit of God, which prompts to reproof, is trampled underfoot, while the servants of Satan triumph. God is dishonored, the truth made of none effect.

> «I den tid da Hans vrede skal gå ut i domshandlinger, vil disse ydmyke, hengivne Kristi etterfølgere bli skilt ut fra resten av verden ved sin sjels kval, som kommer til uttrykk i klage og gråt, irettesettelser og advarsler. Mens andre forsøker å dekke over det rådende onde og unnskylde den store ugudeligheten som er utbredt overalt, vil de som har nidkjærhet for Guds ære og kjærlighet til sjelene, ikke tie for å oppnå noens gunst. Deres rettferdige sjeler pines dag etter dag av de ugudeliges vanhellige gjerninger og tale. De er maktesløse til å stanse den fremstormende strøm av misgjerning, og derfor er de fylt av sorg og uro. De sørger for Guds åsyn når de ser religionen foraktet i selve hjemmene til dem som har hatt stort lys. De klager og plager sine sjeler fordi stolthet, havesyke, selviskhet og bedrag av nesten alle slag finnes i menigheten. Guds Ånd, som driver til irettesettelse, trampes under fot, mens Satans tjenere triumferer. Gud blir vanæret, sannheten gjort til intet.»

> “The class who do not feel grieved over their own spiritual declension, nor mourn over the sins of others, will be left without the seal of God. The Lord commissions His messengers, the men with slaughtering weapons in their hands: ‘Go ye after him through the city, and smite: let not your eye spare, neither have ye pity: slay utterly old and young, both maids, and little children, and women: but come not near any man upon whom is the mark; and begin at My sanctuary. Then they began at the ancient men which were before the house.

> «Den klasse som ikke kjenner sorg over sitt eget åndelige forfall, og heller ikke sørger over andres synder, skal bli etterlatt uten Guds segl. Herren gir sine sendebud, mennene med slaktevåpen i sine hender, denne befaling: «Gå etter ham gjennom byen og slå ned; la ikke deres øye skåne, og vis ingen medynk: drep tilintet gamle og unge, både jomfruer og små barn og kvinner; men kom ikke nær noen mann som merket er på; og begynn ved Min helligdom.» Da begynte de med de gamle mennene som var foran huset.»

> “Here we see that the church—the Lord’s sanctuary—was the first to feel the stroke of the wrath of God. The ancient men, those to whom God had given great light and who had stood as guardians of the spiritual interests of the people, had betrayed their trust. They had taken the position that we need not look for miracles and the marked manifestation of God’s power as in former days. Times have changed. These words strengthen their unbelief, and they say: The Lord will not do good, neither will He do evil. He is too merciful to visit His people in judgment. Thus ‘Peace and safety’ is the cry from men who will never again lift up their voice like a trumpet to show God’s people their transgressions and the house of Jacob their sins. These dumb dogs that would not bark are the ones who feel the just vengeance of an offended God. Men, maidens, and little children all perish together.” Testimonies, volume 5, 210, 211.

> «Her ser vi at menigheten – Herrens helligdom – var den første som kjente slaget fra Guds vrede. De gamle menn, de som Gud hadde gitt stort lys, og som hadde stått som voktere av folkets åndelige interesser, hadde sviktet det ansvar som var betrodd dem. De hadde inntatt den holdning at vi ikke behøver å vente mirakler og det tydelige åpenbarelsen av Guds kraft som i tidligere dager. Tidene har forandret seg. Disse ordene styrker deres vantro, og de sier: Herren vil ikke gjøre godt, og heller ikke vil Han gjøre ondt. Han er for barmhjertig til å hjemsøke sitt folk med dom. Slik er ‘Fred og trygghet’ ropet fra menn som aldri mer vil løfte sin røst som en basun for å vise Guds folk deres overtredelser og Jakobs hus deres synder. Disse stumme hunder som ikke ville gjø, er de som kjenner den rettferdige hevn fra en krenket Gud. Menn, unge kvinner og små barn omkommer alle sammen.» Testimonies, bind 5, 210, 211.

Isaiah forty begins by employing the symbolism of a doubling, which is a prophetic marker of the Midnight Cry message that is a second message that unites with the message of the fall of Babylon. The fall of Babylon is doubled when it is expressed prophetically. The phrase is “Babylon is fallen, is fallen.”

Jesaja førti begynner med å benytte symbolikken i en fordobling, som er et profetisk kjennetegn på Midnattsropets budskap, et annet budskap som forenes med budskapet om Babylons fall. Babylons fall fordobles når det uttrykkes profetisk. Uttrykket er: «Babylon er falt, er falt.»

> And there followed another angel, saying, Babylon is fallen, is fallen, that great city, because she made all nations drink of the wine of the wrath of her fornication. Revelation 14:8.

> Og en annen engel fulgte etter og sa: Falt, falt er Babylon, den store by, fordi hun lot alle folkeslag drikke av hennes horskaps vredes vin. Åpenbaringen 14:8.

There are two biblical falls of literal Babylon, and there are two biblical falls of spiritual Babylon. Together they represent four historical witnesses which identify the prophetic characteristics of Babylon’s fall.

Det finnes to bibelske fall av det bokstavelige Babylon, og det finnes to bibelske fall av det åndelige Babylon. Sammen utgjør de fire historiske vitner som identifiserer de profetiske kjennetegnene ved Babylons fall.

> And he cried mightily with a strong voice, saying, Babylon the great is fallen, is fallen, and is become the habitation of devils, and the hold of every foul spirit, and a cage of every unclean and hateful bird. Revelation 18:2.

> Og han ropte med høy røst og sa: «Falt, falt er Babylon, den store, og er blitt et tilholdssted for djevler og et fengsel for hver uren ånd og et bur for hver uren og avskyelig fugl.» Åpenbaringen 18:2.

Literal Babylon fell as Babel in the time of Nimrod, and literal Babylon also fell in the time of Belshazzar. Spiritual Babylon fell in 1798, and its final fall is repeatedly illustrated in the Scriptures. For this reason, the message of the fall of Babylon contains the prophetic symbolism of the doubling. With Babylon’s fall there is a doubling, but there are also two other primary prophetic reasons for the phenomenon of doubling.

Det bokstavelige Babylon falt som Babel på Nimrods tid, og det bokstavelige Babylon falt også på Belsasars tid. Det åndelige Babylon falt i 1798, og dets endelige fall blir gjentatte ganger fremstilt i Skriftene. Av denne grunn inneholder budskapet om Babylons fall den profetiske symbolikken om fordoblingen. Med Babylons fall er det en fordobling, men det finnes også to andre hovedsakelige profetiske grunner til fenomenet fordobling.

The second reason is that as a message it represents a message that is joined by a second message. It represents two messages. There are other significant truths associated with the meaning and structure of the second angel’s message, but we are simply noting that Isaiah’s final prophetic narrative that begins in chapter forty, begins with the doubling of the symbol of the Comforter, which Christ promised to provide His people, while he tarried in the heavenly sanctuary.

Den andre grunnen er at det som budskap representerer et budskap som er forenet med et annet budskap. Det representerer to budskap. Det finnes andre betydningsfulle sannheter knyttet til meningen og strukturen i den andre engels budskap, men vi nøyer oss ganske enkelt med å bemerke at Jesajas siste profetiske framstilling, som begynner i kapittel førti, begynner med en fordobling av symbolet på Trøsteren, som Kristus lovet å gi sitt folk, mens han oppholdt seg i den himmelske helligdom.

> Comfort ye, comfort ye my people, saith your God. Speak ye comfortably to Jerusalem, and cry unto her, that her warfare is accomplished, that her iniquity is pardoned: for she hath received of the Lord’s hand double for all her sins. Isaiah 40:1, 2.

> Trøst, trøst mitt folk, sier deres Gud. Tal vennlig til Jerusalem og rop til henne at hennes strid er fullført, at hennes misgjerning er tilgitt; for hun har fått dobbelt av Herrens hånd for alle sine synder. Jesaja 40:1, 2.

There is no other passage in the Bible that speaks more specifically concerning the element of Christ’s character as the Alpha and Omega, as the passage in Isaiah forty to the end of the book. As the Alpha and Omega, Christ places the signature of His name as Alpha and Omega upon this passage, for when you get to the end of Isaiah, he once again refers to the Comforter, for Christ is the Word, and He is the beginning and ending.

Det finnes ikke noe annet avsnitt i Bibelen som taler mer spesifikt om det element i Kristi karakter som er Alfa og Omega, enn avsnittet i Jesaja førti og fram til bokens slutt. Som Alfa og Omega setter Kristus sitt navns signatur som Alfa og Omega på dette avsnittet, for når du kommer til slutten av Jesaja, henviser han nok en gang til Trøsteren, for Kristus er Ordet, og Han er begynnelsen og enden.

> Thus saith the Lord, The heaven is my throne, and the earth is my footstool: where is the house that ye build unto me? and where is the place of my rest? For all those things hath mine hand made, and all those things have been, saith the Lord: but to this man will I look, even to him that is poor and of a contrite spirit, and trembleth at my word. He that killeth an ox is as if he slew a man; he that sacrificeth a lamb, as if he cut off a dog’s neck; he that offereth an oblation, as if he offered swine’s blood; he that burneth incense, as if he blessed an idol. Yea, they have chosen their own ways, and their soul delighteth in their abominations. I also will choose their delusions, and will bring their fears upon them; because when I called, none did answer; when I spake, they did not hear: but they did evil before mine eyes, and chose that in which I delighted not. Isaiah 66:1–4.

> Så sier Herren: Himmelen er min trone, og jorden er min fotskammel. Hvor er det hus dere vil bygge for meg? Og hvor er stedet for min hvile? For alle disse ting har min hånd gjort, og slik er de alle blitt til, sier Herren. Men den jeg vil se til, er den som er fattig og har en sønderbrutt ånd, og som skjelver for mitt ord. Den som slakter en okse, er som en som slår i hjel et menneske; den som ofrer et lam, som en som knekker nakken på en hund; den som bærer fram et matoffer, som en som ofrer svineblod; den som tenner røkelse, som en som priser en avgud. Ja, de har valgt sine egne veier, og deres sjel har behag i sine vederstyggeligheter. Derfor vil også jeg velge deres hjemsøkelser og la det de frykter, komme over dem. For da jeg kalte, var det ingen som svarte, da jeg talte, var det ingen som hørte. De gjorde det som var ondt i mine øyne, og valgte det jeg ikke hadde behag i. Jesaja 66:1–4.

The question is raised concerning what house did God’s people build for Him? Did they raise Peter’s spiritual house or the synagogue of Satan? God identifies that the house that He built, is made up of those that are of a “poor and of a contrite spirit, and” those who “trembleth at” God’s “word.” He contrasts those who tremble at His word with another class that offer unclean offerings, who have chosen their own way. Those of the class that are offering unclean offerings will find as did the Jews, that their house is to be left to them desolate.

Spørsmålet reises om hvilket hus Guds folk bygde for Ham. Reiste de Peters åndelige hus eller Satans synagoge? Gud gjør det klart at det huset Han bygde, består av dem som er «fattige og av en sønderknust ånd, og» dem som «skjelver for» Hans «ord». Han setter dem som skjelver for Hans ord, i motsetning til en annen klasse som bærer fram urene offergaver, som har valgt sin egen vei. De som tilhører den klassen som bærer fram urene offergaver, skal erfare, slik jødene gjorde, at deres hus skal bli overlatt til dem øde.

All the prophets speak of the end of the world, and this is an illustration of the distinction between the wise, who tremble at His Word, and the foolish that are offering abominations to God, abominations that their souls delight in. For this reason, God will choose the delusions for the foolish Laodicean virgins, which is the delusion which the apostle Paul identifies is brought about for accepting a “lie.”

Alle profetene taler om verdens ende, og dette er en illustrasjon av skillet mellom de vise, som skjelver for Hans Ord, og de dårlige, som bærer fram vederstyggeligheter for Gud, vederstyggeligheter som deres sjeler finner behag i. Av denne grunn vil Gud velge villfarelsene for de dårlige laodikeiske jomfruene, den villfarelse som apostelen Paulus identifiserer som forårsaket ved å ta imot «løgnen».

The “lie” is a specific symbol in Adventism’s history, and it was accepted by the builders in 1863, and built upon throughout Advent history. It was a lie that produced a false foundation, and they there began to erect a counterfeit false temple. Their work of counterfeiting the true temple continues until “the last days.” Isaiah places the context of chapter sixty-six within the separation of the wise and foolish virgins. Isaiah is identifying the prophetic history that he marked in the first verse of Isaiah forty when Christ promised to send the Comforter three and a half symbolic days after the disappointment of July 18, 2020.

«Løgnen» er et bestemt symbol i adventismens historie, og den ble godtatt av byggmestrene i 1863 og bygget videre på gjennom hele adventhistorien. Det var en løgn som frembrakte en falsk grunnvoll, og der begynte de å reise et forfalsket falskt tempel. Deres verk med å forfalske det sanne tempel fortsetter inntil «de siste dager». Jesaja plasserer sammenhengen i kapittel sekstiseks innenfor adskillelsen mellom de vise og de dårlige jomfruer. Jesaja identifiserer den profetiske historien som han markerte i det første verset av Jesaja førti, da Kristus lovet å sende Talsmannen tre og en halv symbolske dager etter skuffelsen den 18. juli 2020.

> Hear the word of the Lord, ye that tremble at his word; Your brethren that hated you, that cast you out for my name’s sake, said, Let the Lord be glorified: but he shall appear to your joy, and they shall be ashamed. A voice of noise from the city, a voice from the temple, a voice of the Lord that rendereth recompence to his enemies. Isaiah 66:5, 6.

> Hør Herrens ord, dere som skjelver for hans ord: Deres brødre som hatet dere, som støtte dere ut for mitt navns skyld, sa: «La Herren bli herliggjort!» Men han skal åpenbare seg til deres glede, og de skal bli til skamme. En røst av larm fra byen, en røst fra templet, Herrens røst som gjengjelder sine fiender. Jesaja 66:5, 6.

From 1798 to 1844, in the movement of the Millerites, the Lord erected a spiritual temple that, as the messenger of the covenant He came suddenly unto in 1844. The Lord erects a spiritual temple in the movement of the one hundred and forty-four thousand, that He might suddenly come and enter into covenant with that temple. Peter, in his first epistle, chapter two calls that temple a “spiritual house.” Those that “hear the word of the Lord” are those that John in the Revelation refers to when he says those that hear are “blessed.” They are the ensign, for the ensign is made up of “the outcasts of Israel.” The foolish Laodiceans will be ashamed when the Lord glorifies Himself in the Philadelphians who tremble at His Word, and His Word is “truth.”

Fra 1798 til 1844, i millerittenes bevegelse, reiste Herren et åndelig tempel, som Han, som paktens budbærer, plutselig kom til i 1844. Herren reiser et åndelig tempel i de hundre og førtifire tusens bevegelse, for at Han plutselig skal komme og tre inn i pakt med det tempelet. Peter kaller i sitt første brev, kapittel to, dette tempelet et «åndelig hus». De som «hører Herrens ord», er dem Johannes i Åpenbaringen viser til når han sier at de som hører, er «salige». De er banneret, for banneret består av «Israels fordrevne». De dårlige laodikeere skal bli til skamme når Herren herliggjør Seg i filadelfierne som skjelver for Hans Ord, og Hans Ord er «sannhet».

The three voices that are heard during the period when the wise and foolish are being separated from the other class, comes from “the city,” from “the temple” and from “the Lord that renders recompense.” The first “voice” from the city is “a voice of noise,” and the “noise” is the arrival of the Comforter that comes suddenly.

De tre røstene som høres i den perioden da de vise og de dårlige blir skilt ut fra den andre klassen, kommer fra «byen», fra «templet» og fra «Herren som gjengjelder». Den første «røsten» fra byen er «en larmende røst», og «larmen» er Trøsterens komme, han som kommer plutselig.

> And when the day of Pentecost was fully come, they were all with one accord in one place. And suddenly there came a sound from heaven as of a rushing mighty wind, and it filled all the house where they were sitting. And there appeared unto them cloven tongues like as of fire, and it sat upon each of them. Acts 2:1-3.

> Og da pinsefestens dag var kommet fullt ut, var de alle samlet på samme sted med ett sinn. Og plutselig kom det en lyd fra himmelen, som av en mektig, farende vind, og den fylte hele huset hvor de satt. Og det viste seg for dem delte tunger, likesom av ild, og de satte seg på hver enkelt av dem. Apostlenes gjerninger 2:1-3.

The word translated as “sound” in Acts chapter two, verse two, means a “noise,” and a “rumor.” A “rumor,” is a prophecy. The “sound” or “noise” that comes from “the city” is represented by “a mighty wind.” The “voice of noise from the city,” is the “rumor” or prophetic message of Islam that marks the arrival of the Comforter in the valley of dry bones that were slain in “the street of the great city, which spiritually is called Sodom and Egypt, where also our Lord was crucified.”

Ordet som er oversatt med «lyd» i Apostlenes gjerninger kapittel to, vers to, betyr en «støy» og et «rykte». Et «rykte» er en profeti. «Lyden» eller «støyen» som kommer fra «byen», er fremstilt ved «en mektig vind». «Røsten av støy fra byen» er «ryktet» eller Islams profetiske budskap som markerer Trøsterens ankomst i dalen med de tørre ben som ble drept i «den store bys gate, som i åndelig forstand kalles Sodoma og Egypt, der også vår Herre ble korsfestet.»

In chapter forty of Isaiah, the “voice” that was to prepare the way for “the messenger of the covenant,” asked what message he should “cry.” He was told to “cry” the message of Islam. In Acts the “sound” that filled Peter’s spiritual “house” was a “rushing mighty wind,” which in Ezekiel thirty-seven, came from the four winds of Islam.

I kapittel førti av Jesaja spurte «røsten» som skulle berede veien for «paktens budbærer», hvilket budskap han skulle «rope». Han fikk beskjed om å «rope» Islams budskap. I Apostlenes gjerninger var «lyden» som fylte Peters åndelige «hus», «en veldig stormende vind», som i Esekiel trettisju kom fra Islams fire vinder.

> A voice of noise from the city, a voice from the temple, a voice of the Lord that rendereth recompence to his enemies. Isaiah 66:6.

> En røst av larm fra byen, en røst fra templet, Herrens røst, som gjengjelder sine fiender. Jesaja 66:6.

From the street where our Lord was crucified the Comforter first informs the “voice” of the one who cries in the wilderness, what the message is to be. Then the mighty army that is the temple that has been erected, as typified in the beginning movement from 1798 to 1844, swells the cry. The movement of the mighty army as they proclaim the cry of Islam leads to the third “voice” identifying God’s voice of the judgment upon the United States for the passage of the Sunday law. It is there that the Lord renders recompense. The three voices are governed within the structure of the hidden history of the seven thunders, which represents the beginning, middle and ending letters of the Hebrew word that was created by the Wonderful Linguist and is translated as “truth”. You cannot make this stuff up!

Fra gaten hvor vår Herre ble korsfestet, underretter Trøsteren først «røsten» til ham som roper i ørkenen om hva budskapet skal være. Deretter lar den veldige hæren, som er det tempel som er blitt reist, slik det ble forbildet i den innledende bevegelsen fra 1798 til 1844, ropet svulme. Bevegelsen til den veldige hæren, idet de forkynner Islams rop, leder til den tredje «røst» som identifiserer Guds røst i dommen over De forente stater for vedtakelsen av søndagsloven. Det er der Herren yter gjengjeld. De tre røstene styres innenfor strukturen i den skjulte historien om de sju tordener, som representerer begynnelses-, mellom- og endebokstavene i det hebraiske ordet som ble skapt av den vidunderlige lingvist og oversettes som «sannhet». Dette kan man ikke finne på!

In agreement with the prophetic history we have been identifying, Isaiah then addresses the birth of a nation.

I samsvar med den profetiske historien vi har identifisert, omtaler Jesaja deretter fødselen av en nasjon.

> Before she travailed, she brought forth; before her pain came, she was delivered of a man child. Who hath heard such a thing? who hath seen such things? Shall the earth be made to bring forth in one day? or shall a nation be born at once? for as soon as Zion travailed, she brought forth her children. Shall I bring to the birth, and not cause to bring forth? saith the Lord: shall I cause to bring forth, and shut the womb? saith thy God. Isaiah 66:7–9.

> Før hun kom i barnsnød, fødte hun; før hennes veer kom over henne, fødte hun et guttebarn. Hvem har hørt slikt? hvem har sett slike ting? Blir et land født på én dag? eller blir et folk til på én gang? For så snart Sion kom i barnsnød, fødte hun sine barn. Skulle jeg føre fram til fødsel og ikke la henne føde? sier Herren. Skulle jeg la henne føde og så lukke morslivet? sier din Gud. Jesaja 66:7–9.

The nation that is born before the woman travails was recently in the street, dead and dry while the whole world rejoiced over her circumstances. But when the two witnesses stood, those who had been rejoicing in their death were afraid. Once the dead dry slain bodies stand up as a nation, all that love Jerusalem will then rejoice with her. Those that love Jerusalem include not only the nation of the one hundred and forty-four thousand, but also God’s other flock that are then called out of Babylon. The resurrection from the disappointment of July 18, 2020, is accomplished by the arrival of the Comforter, which will make the dead dry “bones” “flourish like an herb.”

Nasjonen som blir født før kvinnen kommer i fødsel, var nylig ute på gaten, død og tørr, mens hele verden gledet seg over hennes omstendigheter. Men da de to vitnene stod opp, ble de som hadde gledet seg over deres død, grepet av frykt. Når de døde, tørre, drepte kroppene reiser seg som en nasjon, skal alle som elsker Jerusalem, da glede seg med henne. De som elsker Jerusalem, omfatter ikke bare nasjonen av de hundre og førtifire tusen, men også Guds andre hjord, som da blir kalt ut av Babylon. Oppstandelsen fra skuffelsen den 18. juli 2020 fullbyrdes ved Trøsterens komme, som vil få de døde, tørre «beinene» til å «blomstre som gress».

> Rejoice ye with Jerusalem, and be glad with her, all ye that love her: rejoice for joy with her, all ye that mourn for her: That ye may suck, and be satisfied with the breasts of her consolations; that ye may milk out, and be delighted with the abundance of her glory. For thus saith the Lord, Behold, I will extend peace to her like a river, and the glory of the Gentiles like a flowing stream: then shall ye suck, ye shall be borne upon her sides, and be dandled upon her knees. As one whom his mother comforteth, so will I comfort you; and ye shall be comforted in Jerusalem. And when ye see this, your heart shall rejoice, and your bones shall flourish like an herb: and the hand of the Lord shall be known toward his servants, and his indignation toward his enemies. Isaiah 66:10–14.

> Gled eder med Jerusalem, og fryd dere med henne, alle dere som elsker henne; jubel med henne av glede, alle dere som sørger over henne, så dere kan die og mettes ved hennes trøstende bryster, så dere kan drikke i fulle drag og glede dere over hennes herlighets overflod. For så sier Herren: Se, jeg lar fred strømme til henne som en elv, og folkeslagenes herlighet som en overstrømmende bekk; da skal dere die, dere skal bæres på hoften og vugges på knærne. Som en mor trøster sitt barn, slik vil jeg trøste dere; og i Jerusalem skal dere finne trøst. Når dere ser dette, skal deres hjerte glede seg, og deres ben få ny kraft som gresset; og Herrens hånd skal bli kjent overfor hans tjenere, og hans harme overfor hans fiender. Jesaja 66:10–14.

The Alpha and Omega places the ending of Isaiah’s last narrative right where it started in the beginning, with the identification of the arrival of the Comforter. And as is always the case, with every message that represents the Elijah message, it is placed within the context of the Lord striking the earth with a curse.

Alfa og Omega plasserer avslutningen på Jesajas siste fortelling nettopp der den begynte i begynnelsen, med identifiseringen av Trøsterens ankomst. Og som alltid er tilfellet med ethvert budskap som representerer Elias-budskapet, blir det plassert innenfor rammen av at Herren slår jorden med en forbannelse.

> For, behold, the Lord will come with fire, and with his chariots like a whirlwind, to render his anger with fury, and his rebuke with flames of fire. For by fire and by his sword will the Lord plead with all flesh: and the slain of the Lord shall be many. They that sanctify themselves, and purify themselves in the gardens behind one tree in the midst, eating swine’s flesh, and the abomination, and the mouse, shall be consumed together, saith the Lord. For I know their works and their thoughts: it shall come, that I will gather all nations and tongues; and they shall come, and see my glory. Isaiah 66:15–18.

> For se, Herren skal komme med ild og med sine vogner som en virvelvind, for å la sin vrede komme til uttrykk med harme og sin refselse med ildsluer. For med ild og med sitt sverd skal Herren holde dom over alt kjød; og mange skal være de som blir drept av Herren. De som helliger seg og renser seg i hagene bak ett tre midt i, de som eter svinekjøtt og avskyeligheter og mus, skal alle omkomme sammen, sier Herren. For jeg kjenner deres gjerninger og deres tanker; tiden skal komme da jeg vil samle alle folkeslag og tungemål, og de skal komme og se min herlighet. Jesaja 66:15–18.

The foolish Laodicean Adventists that are behind the “tree” of the knowledge of good and evil that is “in the midst” of “the garden” of Eden, profess to be sanctifying and purifying themselves, while they are actually eating the unclean doctrines of Babylon, and hiding as did Adam and Eve because of the sins they loved too much to surrender. They shall be consumed with all the other nations. They are contrasted with the wise who will be a “sign.” The “sign” is the “ensign,” which represents the Sabbath, which is the sign of the Lord thy God that actually sanctifies His people.

De dåraktige laodikeiske adventistene, som står bak «treet» til kunnskap om godt og ondt, som er «midt i» Edens «hage», gir seg ut for å hellige og rense seg selv, mens de i virkeligheten eter Babylons urene læresetninger og skjuler seg slik Adam og Eva gjorde, på grunn av de synder de elsket for høyt til å oppgi. De skal fortæres sammen med alle de andre nasjonene. De står i kontrast til de vise, som skal være et «tegn». «Tegnet» er «banneret», som representerer sabbaten, som er Herren din Guds tegn, det som faktisk helliger Hans folk.

> Wherefore the children of Israel shall keep the sabbath, to observe the sabbath throughout their generations, for a perpetual covenant. It is a sign between me and the children of Israel for ever: for in six days the Lord made heaven and earth, and on the seventh day he rested, and was refreshed. Exodus 31:16, 17.

> Derfor skal Israels barn holde sabbaten, så de feirer sabbaten gjennom sine slekter, som en evig pakt. Den er et tegn mellom meg og Israels barn til evig tid; for på seks dager gjorde Herren himmelen og jorden, og på den sjuende dag hvilte han og ble vederkveget. 2 Mosebok 31:16, 17.

The wise are not hiding behind a tree of profession, they are lifted up as an ensign, presenting the glory of God in the final scenes of the great controversy. His glory is His character, and the element of His character that they represent to the world is Alpha and Omega, the beginning and ending, the first and last which is represented as “Truth.”

De vise skjuler seg ikke bak et tre av bekjennelse; de er løftet opp som et banner og fremviser Guds herlighet i de siste scener av den store strid. Hans herlighet er Hans karakter, og den side ved Hans karakter som de representerer for verden, er Alfa og Omega, begynnelsen og enden, den første og den siste, som er fremstilt som «Sannhet».

> And I will set a sign among them, and I will send those that escape of them unto the nations, to Tarshish, Pul, and Lud, that draw the bow, to Tubal, and Javan, to the isles afar off, that have not heard my fame, neither have seen my glory; and they shall declare my glory among the Gentiles. And they shall bring all your brethren for an offering unto the Lord out of all nations upon horses, and in chariots, and in litters, and upon mules, and upon swift beasts, to my holy mountain Jerusalem, saith the Lord, as the children of Israel bring an offering in a clean vessel into the house of the Lord. And I will also take of them for priests and for Levites, saith the Lord. For as the new heavens and the new earth, which I will make, shall remain before me, saith the Lord, so shall your seed and your name remain. And it shall come to pass, that from one new moon to another, and from one sabbath to another, shall all flesh come to worship before me, saith the Lord. And they shall go forth, and look upon the carcases of the men that have transgressed against me: for their worm shall not die, neither shall their fire be quenched; and they shall be an abhorring unto all flesh. Isaiah 66:16–24.

> Og jeg vil sette et tegn iblant dem, og jeg vil sende noen av dem som slipper unna, ut til folkeslagene, til Tarsis, Pul og Lud, som spenner buen, til Tubal og Javan, til de fjerne øyer, som ikke har hørt mitt ry og heller ikke sett min herlighet; og de skal forkynne min herlighet blant hedningefolkene. Og de skal føre alle deres brødre som en offergave til Herren fra alle folkeslag, på hester og i vogner og i bærestoler og på muldyr og på raske dyr, til mitt hellige berg Jerusalem, sier Herren, likesom Israels barn fører en offergave i et rent kar inn i Herrens hus. Og også av dem vil jeg ta noen til prester og levitter, sier Herren. For likesom de nye himler og den nye jord som jeg vil skape, blir stående for mitt åsyn, sier Herren, slik skal deres ætt og deres navn bli stående. Og det skal skje at fra nymåne til nymåne og fra sabbat til sabbat skal alt kjød komme for å tilbe for mitt åsyn, sier Herren. Og de skal gå ut og se likene av de menn som har gjort opprør mot meg; for deres mark skal ikke dø, og deres ild skal ikke slukkes, og de skal være til avsky for alt kjød. Jesaja 66:16–24.

Isaiah’s final prophetic narrative begins with the arrival of the Comforter in July of 2023, and the narrative ends right where it started. It arrives in the hidden history of the seven thunders that is unsealed just before probation closes. It identifies the repetition of the Millerite movement at the beginning with the history of the movement of the one hundred and forty-four thousand at the end. It represents the message of the curse that accompanies the Elijah message as the message of Islam’s prophetic work of angering the nations as it is employed by the Lord to bring judgment ‘first’ upon the United States for a Sunday law, and ‘last’ upon the entire world, for the same rebellion.

Jesajas siste profetiske fortelling begynner med Trøsterens ankomst i juli 2023, og fortellingen ender akkurat der den begynte. Den kommer til syne i den skjulte historien om de sju tordener, som blir avforseglet like før nådetiden lukkes. Den identifiserer gjentakelsen av millerittbevegelsen i begynnelsen med historien om de hundre og førtifire tusens bevegelse ved enden. Den fremstiller forbannelsens budskap, som ledsager Elias-budskapet, som budskapet om Islams profetiske verk med å oppegge nasjonene til vrede, idet det blir anvendt av Herren til å bringe dom ‘først’ over De forente stater for en søndagslov, og ‘til sist’ over hele verden, for det samme opprør.

We will continue our consideration of Isaiah’s last narrative in the next article.

Vi vil fortsette vår behandling av Jesajas siste fortelling i neste artikkel.

Back to Articles