Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Thirty-Four

Joels bok og den laodikeiske syvendedags adventistkirke – nummer trettifire

Number Thirty-Four

Nummer trettifire

Author

Jeff Pippenger

Published

January 27, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

In order for there to be a voice in the wilderness, there must be a wilderness. In July of 2023, a voice began to sound identifying that the Lion of the tribe of Judah was then unsealing the revelation of Himself as set forth in chapter one of the book of Revelation. The disappointment of Sabbath, July 18, 2020, began the three and a half days of Revelation eleven that ended on Sabbath, December 30, 2023. That Sabbath, for the first time since July 2020, Future for America spoke publicly on a zoom meeting.

For at det skal være en røst i ørkenen, må det være en ørken. I juli 2023 begynte en røst å lyde, som identifiserte at Løven av Judas stamme da avforseglet åpenbaringen om seg selv, slik den er fremstilt i det første kapittel av Johannes’ åpenbaring. Skuffelsen på sabbaten, 18. juli 2020, innledet de tre og en halv dagene i Åpenbaringen elleve, som endte på sabbaten, 30. desember 2023. Den sabbaten talte Future for America offentlig for første gang siden juli 2020, på et Zoom-møte.

From that point on, the Revelation of Jesus Christ has been opening progressively. It started with a revelation of the word “truth,” that was then seen to represent a framework of three steps outlined by the first, thirteenth and twenty-second letters of the Hebrew alphabet, when brought together form the word “truth.” The three steps represented in the framework of the word “truth” was an old truth, placed in a new setting.

Fra det tidspunkt av har Jesu Kristi åpenbaring blitt gradvis åpnet. Den begynte med en åpenbaring av ordet «sannhet», som deretter ble sett å representere en struktur av tre trinn, skissert ved den hebraiske alfabetets første, trettende og tjueandre bokstav, som, når de føyes sammen, danner ordet «sannhet». De tre trinnene som er representert i strukturen til ordet «sannhet», var en gammel sannhet, satt inn i en ny ramme.

For years we have shown the three steps of the courtyard, holy place and Most Holy Place, were parallel to the three works of the Holy Spirit as He convicts of sin in the courtyard, manifests righteousness in the holy place and judges in the Most Holy Place. We have identified these three steps are manifested throughout God’s Word, but all those understandings were magnified with the framework of “truth,” as of 2023. Taking an old truth and placing it in a new framework of truth is what Christ does as He progressively unseals His Word. The “wilderness” that ended in 2023, represents a prophetic “time of the end,” when a prophecy is unsealed. That prophecy is the revelation of Jesus Christ, who is the “Truth.”

I årevis har vi vist at forgårdens, det helliges og Det Aller Helligstes tre trinn var parallelle med Den Hellige Ånds tre gjerninger, idet Han overbeviser om synd i forgården, åpenbarer rettferdighet i det hellige og dømmer i Det Aller Helligste. Vi har fastslått at disse tre trinnene kommer til uttrykk gjennom hele Guds Ord, men alle disse forståelsene ble forstørret innenfor rammeverket av «sannhet» fra og med 2023. Å ta en gammel sannhet og plassere den i et nytt sannhetsrammeverk er det Kristus gjør idet Han gradvis avforsegler sitt Ord. «Ørkenen» som tok slutt i 2023, representerer en profetisk «endetid», når en profeti blir avforseglet. Denne profetien er Jesu Kristi åpenbaring, Han som er «Sannheten».

> “In the time of the Savior, the Jews had so covered over the precious jewels of truth with the rubbish of tradition and fable, that it was impossible to distinguish the true from the false. The Savior came to clear away the rubbish of superstition and long-cherished errors, and to set the jewels of God’s word in the framework of truth. What would the Savior do if he should come to us now as he did to the Jews? He would have to do a similar work in clearing away the rubbish of tradition and ceremony. The Jews were greatly disturbed when he did this work. They had lost sight of the original truth of God, but Christ brought it again to view. It is our work to free the precious truths of God from superstition and error. What a work is committed to us in the gospel!” Review and Herald, June 4, 1889.

> «På Frelserens tid hadde jødene i så høy grad dekket sannhetens dyrebare juveler til med tradisjonens og fablenes skrap, at det var umulig å skjelne det sanne fra det falske. Frelseren kom for å rydde bort overtroens og lenge næret villfarelses skrap og sette juvelene i Guds ord inn i sannhetens innfatning. Hva ville Frelseren gjøre dersom han kom til oss nå, slik han kom til jødene? Han måtte utføre et lignende arbeid med å rydde bort tradisjonens og seremonienes skrap. Jødene ble sterkt foruroliget da han gjorde dette arbeidet. De hadde mistet den opprinnelige sannheten fra syne, men Kristus førte den fram for synet igjen. Det er vår oppgave å frigjøre Guds dyrebare sannheter fra overtro og villfarelse. For et verk som er betrodd oss i evangeliet!» Review and Herald, 4. juni 1889.

It “is our work to free the precious truths of God from superstition and error,” and “set the jewels of God’s Word in the framework of truth.” In 2023 the Lord introduced the framework of truth, in the structure represented by the word “truth.” That framework brings to view the “original” truths “of God.”

Det «er vår oppgave å frigjøre Guds dyrebare sannheter fra overtro og villfarelse» og å «innfatte Guds Ords juveler i sannhetens rammeverk». I 2023 introduserte Herren sannhetens rammeverk, i den struktur som er fremstilt ved ordet «sannhet». Dette rammeverket bringer de «opprinnelige» sannhetene «fra Gud» til syne.

> “The dust and rubbish of error have buried the precious jewels of truth, but the Lord’s workers can uncover these treasures, so that thousands will look upon them with delight and awe. Angels of God will be beside the humble worker, giving grace and divine enlightenment, and thousands will be led to pray with David, ‘Open thou mine eyes that I may behold wondrous things out of thy law.’ Truths that have been for ages unseen and unheeded, will blaze forth from the illuminated pages of God’s holy word. The churches generally that have heard, refused, and trampled upon the truth, will do more wickedly; but ‘the wise,’ those who are honest, will understand. The book is open, and the words of God reach the hearts of those who desire to know his will. At the loud cry of the angel from heaven who joins the third angel, thousands will awake from the stupor that has held the world for ages, and will see the beauty and value of the truth.” Review and Herald, December 15, 1885.

> «Feiltagelsens støv og skrap har begravd sannhetens dyrebare juveler, men Herrens arbeidere kan avdekke disse skattene, slik at tusener vil betrakte dem med fryd og ærefrykt. Guds engler vil være ved den ydmyke arbeiders side og gi nåde og guddommelig opplysning, og tusener vil bli ledet til å be med David: ‘Lukk opp mine øyne, så jeg kan skue de underfulle ting i din lov.’ Sannheter som i århundrer har vært usett og uaktet, vil stråle frem fra de opplyste sidene i Guds hellige ord. De menigheter som har hørt, avslått og trampet sannheten under fot, vil i alminnelighet handle enda mer ugudelig; men ‘de forstandige’, de som er oppriktige, vil forstå. Boken er åpnet, og Guds ord når hjertene til dem som ønsker å kjenne hans vilje. Ved det høye rop fra engelen fra himmelen som slutter seg til den tredje engel, vil tusener våkne opp av den dvale som i århundrer har holdt verden fast, og de vil se sannhetens skjønnhet og verdi.» Review and Herald, 15. desember 1885.

The “Lord’s workers” who are “the wise” and “who are honest” “will understand,” and will “uncover” “treasures, so that thousands will look upon them with delight and awe.” Unfortunately for Laodicean Adventism it is not they who wake up from their stupor at the loud cry of the third angel, for that is the Sunday law, and that is much too late for Adventism to awaken. The eleventh-hour workers awaken from their “stupor” “at the loud cry of the angel who joins the third angel” at the soon-coming Sunday law. Since 2024, “Truths that have been for ages unseen and unheeded,” have been blazing “forth from the illuminated pages of God’s holy word.”

«Herrens arbeidere», som er «de vise» og «som er ærlige», «skal forstå» og skal «avdekke» «skatter, så tusener vil se på dem med glede og ærefrykt». Dessverre for laodikeisk adventisme er det ikke de som våkner opp fra sin sløvhet ved den tredje engels høye rop, for det er søndagsloven, og da er det altfor sent for adventismen å våkne. Arbeiderne i den ellevte time våkner av sin «sløvhet» «ved det høye rop fra den engelen som slutter seg til den tredje engel» ved den snart kommende søndagsloven. Siden 2024 har «sannheter som i tidsaldre har vært usette og uten aktelse» flammet «frem fra de opplyste sidene i Guds hellige ord».

In Isaiah 22:22 Eliakim is given a key, and in Matthew 16 Peter is given the keys to the kingdom.

I Jesaja 22,22 blir Eljakim gitt en nøkkel, og i Matteus 16 blir Peter gitt nøklene til riket.

> And the key of the house of David will I lay upon his shoulder; so he shall open, and none shall shut; and he shall shut, and none shall open. Isaiah 22:22.

> Og nøkkelen til Davids hus vil jeg legge på hans skulder; når han lukker opp, skal ingen lukke igjen, og når han lukker igjen, skal ingen lukke opp. Jesaja 22:22.

The “key” is given to Philadelphia, for that is the only other place in the Scriptures the key of opening and shutting is referenced.

«Nøkkelen» blir gitt til Filadelfia, for det er det eneste andre stedet i Skriftene hvor nøkkelen til å åpne og lukke blir omtalt.

> And to the angel of the church in Philadelphia write; These things saith he that is holy, he that is true, he that hath the key of David, he that openeth, and no man shutteth; and shutteth, and no man openeth; I know thy works: behold, I have set before thee an open door, and no man can shut it: for thou hast a little strength, and hast kept my word, and hast not denied my name. Revelation 3:7, 8.

> Og skriv til engelen for menigheten i Filadelfia: Dette sier han som er hellig, han som er sann, han som har Davids nøkkel, han som åpner, og ingen lukker; og lukker, og ingen åpner: Jeg vet om dine gjerninger. Se, jeg har satt foran deg en åpnet dør, og ingen kan lukke den; for du har liten styrke, og har holdt fast på mitt ord, og har ikke fornektet mitt navn. Åpenbaringen 3:7, 8.

At the last interaction with the quibbling Jews, Christ raised a question that the Jews could not answer.

Ved den siste samtalen med de kverulerende jødene reiste Kristus et spørsmål som jødene ikke kunne besvare.

> While the Pharisees were gathered together, Jesus asked them, Saying, What think ye of Christ? whose son is he? They say unto him, The Son of David. He saith unto them, How then doth David in spirit call him Lord, saying, The Lord said unto my Lord, Sit thou on my right hand, till I make thine enemies thy footstool? If David then call him Lord, how is he his son?

> Mens fariseerne var samlet, spurte Jesus dem og sa: Hva mener dere om Kristus? Hvem er han sønn av? De sa til ham: Davids Sønn. Han sa til dem: Hvordan kan da David i Ånden kalle ham Herre når han sier: Herren sa til min Herre: Sett deg ved min høyre hånd, til jeg legger dine fiender under dine føtter? Dersom da David kaller ham Herre, hvordan kan han da være hans sønn?

> And no man was able to answer him a word, neither durst any man from that day forth ask him any more questions. Matthew 22:41–46.

> Og ingen kunne svare ham et ord, og fra den dag våget heller ingen å stille ham flere spørsmål. Matteus 22:41–46.

The Jews were unable to understand the prophetic relationship of David and Christ, for they lacked the prophetic keys to understand the biblical language of line upon line. Christ ended His interaction with the Jews by identifying their blindness was based upon their inability to correctly divide the Word of truth. He had identified that if you understood Moses, you would understand Christ, but they did not understand the Scriptures they claimed to uphold and defend.

Jødene var ute av stand til å forstå det profetiske forholdet mellom David og Kristus, for de manglet de profetiske nøklene til å forstå det bibelske språket, linje på linje. Kristus avsluttet sitt samkvem med jødene ved å påpeke at deres blindhet var grunnlagt på deres manglende evne til rett å dele sannhetens ord. Han hadde påpekt at dersom man forstod Moses, ville man forstå Kristus, men de forstod ikke de Skriftene som de hevdet å opprettholde og forsvare.

The “key” of the “house of David” was given to the Millerites, who were the church of Philadelphia. The “key” was a reformatory movement that was represented by open and shut doors. From 1798 unto 1863 the Millerite movement went from the experience of Philadelphia unto the experience of Laodicea, while going from a movement unto a church. A door opened and a door closed on April 19, 1844, as a door opened and a door closed on October 22, 1844, as a door opened and a door closed in 1863.

«Nøkkelen» til «Davids hus» ble gitt til millerittene, som var Filadelfia-menigheten. «Nøkkelen» var en reformatorisk bevegelse som ble framstilt ved åpne og lukkede dører. Fra 1798 til 1863 gikk millerittbevegelsen fra Filadelfias erfaring til Laodikeas erfaring, samtidig som den gikk fra å være en bevegelse til å være en menighet. En dør ble åpnet og en dør ble lukket den 19. april 1844, slik en dør ble åpnet og en dør ble lukket den 22. oktober 1844, slik en dør ble åpnet og en dør ble lukket i 1863.

Eliakim had a key, but Peter was given “keys.” The key in the singular was the shut door of 1844.

Eliakim hadde en nøkkel, men Peter fikk «nøkler». Nøkkelen i entall var den stengte døren i 1844.

> “The subject of the sanctuary was the key which unlocked the mystery of the disappointment of 1844. It opened to view a complete system of truth, connected and harmonious, showing that God’s hand had directed the great advent movement and revealing present duty as it brought to light the position and work of His people.” The Great Controversy, 423.

> «Helligdommens emne var nøkkelen som låste opp mysteriet ved skuffelsen i 1844. Det åpnet for synet et fullstendig system av sannhet, sammenhengende og harmonisk, og viste at Guds hånd hadde ledet den store adventbevegelsen og åpenbarte den nåværende plikt idet det brakte Hans folks stilling og gjerning fram i lyset.» The Great Controversy, 423.

The subject of the sanctuary was the key that unlocked the shut door of 1844, but Peter was also given the keys of the kingdom.

Læren om helligdommen var nøkkelen som låste opp den stengte døren i 1844, men Peter fikk også nøklene til riket.

> And Jesus answered and said unto him, Blessed art thou, Simon Barjona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but my Father which is in heaven. And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Matthew 16:17–19.

> Og Jesus svarte og sa til ham: Salig er du, Simon Barjona; for kjøtt og blod har ikke åpenbart dette for deg, men min Far som er i himlene. Og jeg sier også til deg at du er Peter, og på denne klippe vil jeg bygge min kirke; og dødsrikets porter skal ikke få makt over den. Og jeg vil gi deg nøklene til himlenes rike; og hva du enn binder på jorden, skal være bundet i himlene; og hva du enn løser på jorden, skal være løst i himlene. Matteus 16:17–19.

Line upon line, Philadelphia, the last covenant bride as represented by Peter, is given the key of the house of David as well as the keys to the kingdom of heaven. The key of the house of David is the last subject Jesus interacted with the Pharisees over.

Linje på linje gis Filadelfia, den siste paktsbrud slik den er representert ved Peter, nøkkelen til Davids hus så vel som nøklene til himlenes rike. Nøkkelen til Davids hus er det siste emnet Jesus hadde med fariseerne å gjøre.

> While the Pharisees were gathered together, Jesus asked them, Saying, What think ye of Christ? whose son is he? They say unto him, The Son of David. He saith unto them, How then doth David in spirit call him Lord, saying, The Lord said unto my Lord, Sit thou on my right hand, till I make thine enemies thy footstool? If David then call him Lord, how is he his son?

> Mens fariseerne var samlet, spurte Jesus dem og sa: Hva tenker dere om Kristus? Hvem er han sønn av? De sa til ham: Davids sønn. Han sa til dem: Hvordan kan da David i Ånden kalle ham Herre når han sier: Herren sa til min Herre: Sett deg ved min høyre hånd, til jeg får lagt dine fiender som skammel for dine føtter? Hvis da David kaller ham Herre, hvordan kan han da være hans sønn?

> And no man was able to answer him a word, neither durst any man from that day forth ask him any more questions. Matthew 22:41–46.

> Og ingen kunne svare ham et ord, og heller ikke våget noen fra den dag av å stille ham flere spørsmål. Matteus 22:41–46.

The subject of David and his Lord is exactly where Peter begins at Pentecost in the upper room at the third hour. The subject that closed the door of interaction between the Pharisees and Christ is the key Peter used to open the door of the upper room at Pentecost.

Emnet om David og hans Herre er nettopp der Peter begynner på pinsedagen i den øvre sal ved den tredje time. Emnet som lukket døren for samhandling mellom fariseerne og Kristus, er nøkkelen Peter brukte til å åpne døren til den øvre sal på pinsedagen.

> For David is not ascended into the heavens: but he saith himself, The Lord said unto my Lord, Sit thou on my right hand, Until I make thy foes thy footstool. Therefore let all the house of Israel know assuredly, that God hath made that same Jesus, whom ye have crucified, both Lord and Christ.

> For David er ikkje faren opp til himlane; men han seier sjølv: Herren sa til min Herre: Set deg ved mi høgre hand, til eg legg dine fiendar som skammel for dine føter. Så skal då heile Israels hus vita visst at Gud har gjort han til både Herre og Kristus, denne Jesus som de krossfeste.

> Now when they heard this, they were pricked in their heart, and said unto Peter and to the rest of the apostles, Men and brethren, what shall we do?

> Da de nå hørte dette, stakk det dem i hjertet, og de sa til Peter og de øvrige apostlene: Menn og brødre, hva skal vi gjøre?

> Then Peter said unto them, Repent, and be baptized every one of you in the name of Jesus Christ for the remission of sins, and ye shall receive the gift of the Holy Ghost. For the promise is unto you, and to your children, and to all that are afar off, even as many as the Lord our God shall call. And with many other words did he testify and exhort, saying, Save yourselves from this untoward generation. Then they that gladly received his word were baptized: and the same day there were added unto them about three thousand souls. Acts 2:34–41.

> Da sa Peter til dem: Omvend eder, og la eder alle døpe på Jesu Kristi navn til syndenes forlatelse, og I skal få Den Hellige Ånds gave. For løftet hører eder til og eders barn og alle dem som er langt borte, så mange som Herren vår Gud kaller til sig. Og med mange andre ord vidnet han og formante dem og sa: La eder frelse fra denne vrange slekt. Da blev de døpt, de som tok imot hans ord med glede; og samme dag blev omkring tre tusen sjeler lagt til dem. Apostlenes gjerninger 2:34–41.

Peter had the keys to bind or loose, and when he did so, heaven was in agreement with Peter’s action. Peter represents Divinity and humanity working together to unseal the truths of God’s Word. When those truths are unsealed, they are represented as knowledge.

Peter hadde nøklene til å binde eller løse, og når han gjorde det, var himmelen i samklang med Peters handling. Peter representerer guddommelighet og menneskelighet som virker sammen for å åpne sannhetene i Guds Ord. Når disse sannhetene blir åpnet, fremstilles de som kunnskap.

> “The key of knowledge in Christ’s day had been taken away by those who should have held it to unlock the treasure house of wisdom in the Old Testament Scriptures. The rabbis and teachers had virtually shut up the kingdom of heaven from the poor and the afflicted, and left them to perish. In His discourses Christ did not bring many things before them at once, lest He might confuse their minds. He made every point clear and distinct. He did not disdain the repetition of old and familiar truths in prophecies if they would serve His purpose to inculcate ideas.

> Kunnskapens nøkkel på Kristi tid var blitt tatt bort av dem som burde ha hatt den for å åpne skattkammeret av visdom i Det gamle testamentes skrifter. Rabbinerne og lærerne hadde så godt som lukket himlenes rike for de fattige og de lidende og latt dem gå fortapt. I sine taler la Kristus ikke mange ting frem for dem på én gang, for at Han ikke skulle forvirre deres sinn. Hvert punkt gjorde Han klart og tydelig. Han foraktet ikke gjentakelsen av gamle og velkjente sannheter i profetiene dersom de kunne tjene Hans hensikt med å innprente ideer.

> “Christ was the originator of all the ancient gems of truth. Through the work of the enemy these truths had been displaced. They had been disconnected from their true position, and placed in the framework of error. Christ’s work was to readjust and establish the precious gems in the framework of truth. The principles of truth which had been given by Himself to bless the world had, through Satan’s agency, been buried and had apparently become extinct. Christ rescued them from the rubbish of error, gave them a new, vital force, and commanded them to shine as precious jewels, and stand fast forever.

> «Kristus var opphavsmannen til alle sannhetens gamle edelstener. Ved fiendens verk var disse sannhetene blitt fortrengt. De var blitt revet løs fra sin rette plass og satt inn i villfarelsens rammeverk. Kristi gjerning var å ordne de kostbare edelstenene på nytt og feste dem i sannhetens rammeverk. Sannhetens prinsipper, som Han selv hadde gitt for å velsigne verden, var ved Satans medvirkning blitt begravd og syntes tilsynelatende å være utdødd. Kristus berget dem ut av villfarelsens skraphaug, gav dem ny, livgivende kraft og befalte dem å skinne som kostbare juveler og stå fast til evig tid.»

> “Christ Himself could use any of these old truths without borrowing the smallest particle, for He had originated them all. He had cast them into the minds and thoughts of each generation, and when He came to our world He rearranged and vitalized the truths which had become dead, making them more forcible for the benefit of future generations. It was Jesus Christ who had the power of rescuing the truths from the rubbish, and again giving them to the world with more than their original freshness and power.” Manuscript Releases, volume 13, 240, 241.

> «Kristus selv kunne benytte enhver av disse gamle sannhetene uten å låne den minste partikkel, for Han hadde opphavt dem alle. Han hadde preget dem inn i hver generasjons sinn og tanker, og da Han kom til vår verden, omordnet og levendegjorde Han sannhetene som var blitt døde, og gjorde dem mer slagkraftige til gagn for fremtidige slekter. Det var Jesus Kristus som hadde makt til å redde sannhetene ut av skraphaugen og igjen gi dem til verden med mer enn deres opprinnelige friskhet og kraft.» Manuscript Releases, bind 13, 240, 241.

Peter’s keys were to bind and to loose, and Peter represents the last Christian bride, who are the one hundred and forty-four thousand. The binding message of Peter represented in the witness of the one hundred and forty-four thousand is the sealing. The loosing message of Peter in the witness of the one hundred and forty-four thousand is Islam of the third woe.

Peters nøkler var å binde og å løse, og Peter representerer den siste kristne brud, som er de hundre og førtifire tusen. Peters bindende budskap, representert i vitnesbyrdet fra de hundre og førtifire tusen, er beseglingen. Peters løsende budskap i vitnesbyrdet fra de hundre og førtifire tusen er islam i det tredje ve.

> “I then saw the third angel. Said my accompanying angel, ‘Fearful is his work. Awful is his mission. He is the angel that is to select the wheat from the tares, and seal, or bind, the wheat for the heavenly garner. These things should engross the whole mind, the whole attention.’” Early Writings, 119.

> «Deretter så jeg den tredje engelen. Min ledsagende engel sa: ‘Fryktinngytende er hans gjerning. Alvorlig er hans oppdrag. Han er den engelen som skal skille hveten fra ugresset og besegle, eller binde, hveten for den himmelske låve. Disse ting burde oppta hele sinnet, hele oppmerksomheten.’» Early Writings, 119.

The wheat that are bound are represented by the first fruit wheat offering of Pentecost, that as a wave offering would represent the lifting up of the ensign of the one hundred and forty-four thousand. The sealing of God’s people is Peter’s internal message, that occurs during the history of Islam of the third woe that is progressively loosed from 9/11 onward.

Hveten som bindes, er framstilt ved pinsehøytidens førstegrødeoffer av hvete, som som et svingeoffer ville representere oppreisningen av banneret for de hundre og førtifire tusen. Beseglingen av Guds folk er Peters indre budskap, som finner sted under islams historie i det tredje ve, som gradvis løses fra 11. september og videre.

> And after these things I saw four angels standing on the four corners of the earth, holding the four winds of the earth, that the wind should not blow on the earth, nor on the sea, nor on any tree. And I saw another angel ascending from the east, having the seal of the living God: and he cried with a loud voice to the four angels, to whom it was given to hurt the earth and the sea, Saying, Hurt not the earth, neither the sea, nor the trees, till we have sealed the servants of our God in their foreheads. Revelation 7:1–3.

> Og etter dette så jeg fire engler stå på jordens fire hjørner og holde jordens fire vinder tilbake, for at ingen vind skulle blåse over jorden, heller ikke over havet, heller ikke over noe tre. Og jeg så en annen engel stige opp fra øst, med den levende Guds segl; og han ropte med høy røst til de fire englene, som det var gitt å skade jorden og havet, og sa: Skad ikke jorden, heller ikke havet, heller ikke trærne, før vi har beseglet vår Guds tjenere på deres panner. Åpenbaringen 7:1–3.

Those four winds that are restrained during the binding of God’s people were released at 9/11, and then restrained by George Bush the lesser. The external message of Peter is Islam, and the loosening and the restraining if Islam is the external message that runs through the sealing time. Peter’s humanity is connected with Divinity, for the keys given to him represent agreement between heaven and earth.

De fire vindene som holdes tilbake under beseglingen av Guds folk, ble sluppet løs ved 11. september, og deretter holdt tilbake av George Bush den yngre. Peters ytre budskap er islam, og løsgivelsen og tilbakeholdelsen av islam er det ytre budskapet som løper gjennom beseglingstiden. Peters menneskelighet er forbundet med guddommelighet, for nøklene som ble gitt ham, representerer enighet mellom himmel og jord.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> “The darkness of the evil one encloses those who neglect to pray. The whispered temptations of the enemy entice them to sin; and it is all because they do not make use of the privileges that God has given them in the divine appointment of prayer. Why should the sons and daughters of God be reluctant to pray, when prayer is the key in the hand of faith to unlock heaven’s storehouse, where are treasured the boundless resources of Omnipotence? Without unceasing prayer and diligent watching we are in danger of growing careless and of deviating from the right path. The adversary seeks continually to obstruct the way to the mercy seat, that we may not by earnest supplication and faith obtain grace and power to resist temptation.

> Den ondes mørke omslutter dem som forsømmer å be. Fiendens hviskede fristelser lokker dem til synd; og alt dette er fordi de ikke gjør bruk av de privilegier Gud har gitt dem i bønnens guddommelige ordning. Hvorfor skulle Guds sønner og døtre være tilbakeholdne med å be, når bønnen er nøkkelen i troens hånd til å åpne himmelens forrådskammer, hvor Allmaktens grenseløse ressurser er oppbevart? Uten uavlatelig bønn og årvåken våkenhet er vi i fare for å bli skjødesløse og for å vike av fra den rette vei. Motstanderen søker stadig å stenge veien til nådens trone, for at vi ikke ved alvorlig bønn og tro skal oppnå nåde og kraft til å stå imot fristelsen.

> “There are certain conditions upon which we may expect that God will hear and answer our prayers. One of the first of these is that we feel our need of help from Him. He has promised, ‘I will pour water upon him that is thirsty, and floods upon the dry ground.’ Isaiah 44:3. Those who hunger and thirst after righteousness, who long after God, may be sure that they will be filled. The heart must be open to the Spirit’s influence, or God’s blessing cannot be received.

> «Det finnes visse betingelser på hvilke vi kan vente at Gud vil høre og besvare våre bønner. En av de første av disse er at vi kjenner vårt behov for hjelp fra Ham. Han har lovet: ‘For jeg vil øse vann over den tørste og strømmer over det tørre land.’ Jesaja 44:3. De som hungrer og tørster etter rettferdighet, som lengter etter Gud, kan være visse på at de skal bli mettet. Hjertet må være åpent for Åndens innflytelse, ellers kan Guds velsignelse ikke mottas.»

> “Our great need is itself an argument and pleads most eloquently in our behalf. But the Lord is to be sought unto to do these things for us. He says, ‘Ask, and it shall be given you.’ And ‘He that spared not His own Son, but delivered Him up for us all, how shall He not with Him also freely give us all things?’ Matthew 7:7; Romans 8:32.

> «Vårt store behov er i seg selv et argument og taler mest veltalende til vår fordel. Men Herren må søkes for at Han skal gjøre disse tingene for oss. Han sier: «Be, så skal dere få.» Og «Han som ikke sparte sin egen Sønn, men gav Ham for oss alle, hvordan skulle Han kunne gjøre noe annet enn å gi oss alle ting med Ham?» Matteus 7:7; Romerne 8:32.

> “If we regard iniquity in our hearts, if we cling to any known sin, the Lord will not hear us; but the prayer of the penitent, contrite soul is always accepted. When all known wrongs are righted, we may believe that God will answer our petitions. Our own merit will never commend us to the favor of God; it is the worthiness of Jesus that will save us, His blood that will cleanse us; yet we have a work to do in complying with the conditions of acceptance.

> «Dersom vi gir rom for urett i våre hjerter, dersom vi holder fast ved noen kjent synd, vil Herren ikke høre oss; men den angrende, sønderknuste sjels bønn blir alltid tatt imot. Når all kjent urett er gjort opp, kan vi tro at Gud vil besvare våre bønner. Vår egen fortjeneste vil aldri anbefale oss til Guds velvilje; det er Jesu verdighet som vil frelse oss, hans blod som vil rense oss; likevel har vi en gjerning å gjøre ved å oppfylle vilkårene for å bli tatt imot.»

> “Another element of prevailing prayer is faith. ‘He that cometh to God must believe that He is, and that He is a rewarder of them that diligently seek Him.’ Hebrews 11:6. Jesus said to His disciples, ‘What things soever ye desire, when ye pray, believe that ye receive them, and ye shall have them.’ Mark 11:24. Do we take Him at His word?” Steps to Christ, 94–96.

> «Et annet element i seirende bønn er tro. ‘Den som kommer til Gud, må tro at han er til, og at han lønner dem som søker ham med iver.’ Hebreerne 11:6. Jesus sa til sine disipler: ‘Alt det dere ber om når dere ber, tro at dere har fått det, så skal det bli gitt dere.’ Markus 11:24. Tar vi ham på hans ord?» Veien til Kristus, 94–96.

> “Here is a lesson for young men who profess to be servants of God, bearing His message, who are exalted in their own estimation. They can trace nothing remarkable in their experience, as could Elijah, yet they feel above performing duties which to them appear menial. They will not come down from their ministerial dignity to do needful service, fearing that they will be doing the work of a servant. All such should learn from the example of Elijah. His word locked the treasures of heaven, the dew and rain, from the earth three years. His word alone was the key to unlock heaven and bring showers of rain. He was honored of God as he offered his simple prayer in the presence of the king and the thousands of Israel, in answer to which fire flashed from heaven and kindled the fire upon the altar of sacrifice. His hand executed the judgment of God in slaying eight hundred and fifty priests of Baal; and yet, after the exhausting toil and most signal triumph of the day, he who could bring clouds and rain and fire from heaven was willing to perform the service of a menial and run before the chariot of Ahab in the darkness and in the wind and rain to serve the sovereign whom he had not feared to rebuke to his face because of his sins and crimes. The king passed within the gates. Elijah wrapped himself in his mantle and lay upon the bare earth.” Testimonies, volume 3, 287.

> «Her er en lærdom for unge menn som bekjenner seg til å være Guds tjenere, bærere av Hans budskap, og som er opphøyet i sin egen vurdering. De kan ikke peke på noe bemerkelsesverdig i sin erfaring, slik Elia kunne, og likevel føler de seg hevet over å utføre plikter som for dem synes å være ringe. De vil ikke stige ned fra sin tjenstlige verdighet for å gjøre nødvendig tjeneste, fordi de frykter at de da vil gjøre en tjeners arbeid. Alle slike burde lære av Elias eksempel. Hans ord stengte himmelens forråd, duggen og regnet, fra jorden i tre år. Hans ord alene var nøkkelen til å åpne himmelen og la regnskurer komme. Han ble æret av Gud da han fremsatte sin enkle bønn i kongens og Israels tuseners nærvær, som svar på hvilken ild fór ned fra himmelen og opptente ilden på offeralteret. Hans hånd fullbyrdet Guds dom ved å slå i hjel åtte hundre og femti Ba’als prester; og likevel, etter dagens utmattende slit og mest strålende seier, var han, som kunne frembringe skyer og regn og ild fra himmelen, villig til å utføre en tjeners gjerning og løpe foran Akabs vogn i mørket og i vind og regn for å tjene den fyrste som han ikke hadde fryktet å irettesette ansikt til ansikt for hans synder og forbrytelser. Kongen drog innenfor portene. Elia svøpte seg i sin kappe og la seg på den bare jord.» Testimonies, bind 3, 287.

Back to Articles