Article

# The Book of Daniel - Number Sixty-Two

Daniels bok – nummer sekstito

Unveiling the Jewels of William Miller’s Prophetic Vision: A Critical Examination of Adventism’s Departure from the ‘Great Light’ and the Call to Return to the True Foundations

Avsløring av juvelene i William Millers profetiske syn: En kritisk undersøkelse av adventismens avvik fra det «store lyset» og kallet til å vende tilbake til de sanne grunnvollene

Author

Jeff Pippenger

Published

January 26, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The jewels of William Miller’s dream will shine ten times brighter than they shone in the history of the Millerites. The Millerites’ understanding of the knowledge that was increased during their history was accurate, but incomplete. When their understanding is placed into a more accurate historical setting it identifies more serious implications, for it not only expands the prophetic truths represented by the jewels, but it also produces the test for ten virgins of the last days. The Millerite understanding is represented upon the two pioneer charts (1843 and 1850). Both charts were a fulfillment of the tables prophesied in Habakkuk’s chapter two, and the fact that the charts were a fulfillment of Habakkuk, and also that those very truths were the foundational truths of Adventism were identified as such by the Spirit of Prophecy.

Juvelene i William Millers drøm vil skinne ti ganger klarere enn de skinte i millerittenes historie. Millerittenes forståelse av den kunnskap som ble øket i løpet av deres historie, var korrekt, men ufullstendig. Når deres forståelse plasseres inn i en mer nøyaktig historisk ramme, avdekker den mer alvorlige implikasjoner, for den utvider ikke bare de profetiske sannheter som er fremstilt ved juvelene, men den frembringer også prøven for de ti jomfruer i de siste dager. Millerittenes forståelse er fremstilt på de to pionerkartene (1843 og 1850). Begge kartene var en oppfyllelse av tavlene som ble profetert i Habakkuks andre kapittel, og det forhold at kartene var en oppfyllelse av Habakkuk, og også at nettopp disse sannhetene var adventismens grunnleggende sannheter, ble som sådanne identifisert av Profetiens Ånd.

The understanding of a few of the foundational truths were increased in glory as the Millerites were led into an understanding of the heavenly sanctuary and the truths associated with the sanctuary, after the great disappointment of October 22, 1844. But Adventism’s transition into a Laodicean condition in 1856, and their ultimate rejection of the “seven times” in 1863, led them into the wilderness of Laodicea. No significant truth has been brought forth through Adventism since the 1850’s. If you doubt that claim, then identify why it is incorrect.

Forståelsen av noen få av de grunnleggende sannhetene ble økt i herlighet idet millerittene etter den store skuffelsen den 22. oktober 1844 ble ledet inn i en forståelse av den himmelske helligdom og de sannheter som er knyttet til helligdommen. Men Adventismens overgang til en laodikeisk tilstand i 1856, og deres endelige forkastelse av «de syv tider» i 1863, førte dem inn i Laodikeas ørken. Ingen betydningsfull sannhet er blitt frembrakt gjennom adventismen siden 1850-årene. Dersom du betviler denne påstanden, så påvis hvorfor den er uriktig.

The Millerites were correct on the understanding of Daniel two, but their understanding was limited. Adventism never went beyond the Millerite understanding. Today all eight kingdoms represented in Daniel chapter two can be seen, as can the symbolism of Daniel praying to understand the secret of Nebuchadnezzar’s dream. That secret represents the final prophetic secret, (all the prophets are identifying the last days), and the last prophetic secret is what John identifies as the Revelation of Jesus Christ. That secret is unsealed when the “time is at hand,” just before probation closes, and that secret is now being unsealed, for those who choose to see.

Millerittene hadde rett i sin forståelse av Daniel to, men deres forståelse var begrenset. Adventismen gikk aldri ut over den millerittiske forståelsen. I dag kan alle de åtte rikene som er framstilt i Daniel kapittel to, sees, likesom symbolikken i at Daniel ber om å få forstå hemmeligheten i Nebukadnesars drøm. Denne hemmeligheten representerer den endelige profetiske hemmeligheten (alle profetene peker ut de siste dager), og den siste profetiske hemmeligheten er det Johannes identifiserer som Jesu Kristi åpenbaring. Denne hemmeligheten blir avforseglet når «tiden er nær», like før nådetiden avsluttes, og denne hemmeligheten blir nå avforseglet for dem som velger å se.

The Millerite understanding of “the daily” in the book of Daniel was identified by inspiration as correct, but by 1901, Adventism began a process of rejecting that foundational truth, and by the 1930’s Adventism had reverted back to the old Protestant view, which claims that “the daily” represents some aspect of Christ’s sanctuary ministry. That satanic view, the Spirit of Prophecy says, came from “angels that had been expelled from heaven.” Today the correct Millerite view of “the daily,” can be seen as not only the symbol of paganism, but as the symbol of the rebellion of Adventism, which brings the strong delusion upon those who do not love the truth.

Millers forståelse av «det daglige» i Daniels bok ble av inspirasjonen identifisert som korrekt, men innen 1901 begynte adventismen en prosess med å forkaste den grunnleggende sannheten, og på 1930-tallet hadde adventismen vendt tilbake til det gamle protestantiske synet, som hevder at «det daglige» representerer et eller annet aspekt ved Kristi helligdomstjeneste. Dette sataniske synet, sier Profetiens Ånd, kom fra «engler som var blitt utstøtt fra himmelen». I dag kan det korrekte millerittiske synet på «det daglige» sees som ikke bare symbolet på hedenskapet, men også som symbolet på adventismens opprør, som fører den kraftige villfarelsen over dem som ikke elsker sannheten.

The Millerites were led to the correct date for the expiration of the twenty-three hundred years, and Adventism immediately after the Great Disappointment recognized increased light associated with that prophecy, but with their rejection of the “seven times,” from 1856 through 1863, and even unto this very day, they have seen no advancing light from the doctrine they claim is their central pillar and foundation. Today the “seven times” can be seen, (by those willing to see), as being directly associated with every time period of the twenty-three hundred year prophecy.

Millerittene ble ledet til den riktige datoen for utløpet av de to tusen tre hundre årene, og adventismen erkjente umiddelbart etter den store skuffelsen økt lys knyttet til denne profetien; men ved sin forkastelse av «de syv tider», fra 1856 til og med 1863, og endog helt inntil denne dag, har de ikke sett noe fremadskridende lys fra den læren de hevder er deres sentrale søyle og grunnvoll. I dag kan «de syv tider» sees, (av dem som er villige til å se), som værende direkte forbundet med enhver tidsperiode i profetien om de to tusen tre hundre år.

The first forty-nine years represents the cycle of the land resting every seventh year that is repeated seven times. The four hundred and ninety years represents not only a period of probation for ancient Israel, but it identifies how many years of rebellion against the command to allow the land to rest would transpire in order to accumulate a total of seventy years that the land was prevented from resting (which is the period of captivity for that very rebellion). The week Christ confirmed the covenant is structured by three and a half years to the cross and three and a half years after the cross. In that week Christ was gathering all men, for he said if he was lifted up, he would gather all men.

De første førtini årene representerer syklusen der landet hviler hvert sjuende år, gjentatt sju ganger. De fire hundre og nitti årene representerer ikke bare en prøvetid for det gamle Israel, men angir også hvor mange år med opprør mot budet om å la landet hvile som skulle finne sted for å oppsamle til sammen sytti år der landet ble hindret fra å hvile (som er fangenskapets tid for nettopp dette opprøret). Den uken da Kristus stadfestet pakten, er oppbygget med tre og et halvt år fram til korset og tre og et halvt år etter korset. I den uken samlet Kristus alle mennesker, for han sa at dersom han ble løftet opp, ville han samle alle mennesker.

> Now is the judgment of this world: now shall the prince of this world be cast out. And I, if I be lifted up from the earth, will draw all men unto me. John 12:31, 32.

> Nå felles dommen over denne verden; nå skal denne verdens fyrste kastes ut. Og når jeg blir løftet opp fra jorden, skal jeg dra alle til meg. Joh 12,31.32.

The twenty-five hundred and twenty days in which Christ confirmed the covenant and gathered men unto Himself, represents the twenty-five hundred and twenty years that God scattered His rebellious people, due to the quarrel of His covenant. The “seven times” carried out against the northern kingdom of Israel, represented the scattering of twenty-five hundred and twenty years that began in 723 BC and ended in 1798. The year 538, divides the two periods and creates two successive periods of twelve-hundred and sixty years. The first period representing the trampling down of the sanctuary and host by paganism, and the second the trampling down accomplished by papalism.

De to tusen fem hundre og tjue dagene da Kristus stadfestet pakten og samlet mennesker til seg, representerer de to tusen fem hundre og tjue årene da Gud spredte sitt opprørske folk på grunn av striden om sin pakt. De «sju tider» som ble fullbyrdet over det nordlige kongeriket Israel, representerte spredningen på to tusen fem hundre og tjue år som begynte i 723 f.Kr. og endte i 1798. Året 538 deler de to periodene og danner to påfølgende perioder på ett tusen to hundre og seksti år. Den første perioden representerer hedenskapets nedtramping av helligdommen og hæren, og den andre den nedtramping som ble fullbyrdet av pavedømmet.

The “seven times,” of twenty-five hundred and twenty years against the southern kingdom that began in 677 BC, and ended in 1844, ended on October 22, 1844. It is a symbol of the curse of the covenant, and concluded by the sounding of the jubilee trumpet which was to be blown upon the Day of Atonement. The antitypical Day of Atonement that began on October 22, 1844 represents a period of time. It is the period of the Investigative Judgment, and during that period of time the jubilee trumpet associated with the sacred cycle of seven was to be sounded.

De «sju tider» på to tusen fem hundre og tjue år over det sørlige riket, som begynte i 677 f.Kr. og endte i 1844, endte den 22. oktober 1844. Det er et symbol på paktsforbannelsen, og ble avsluttet ved lyden av jubelårsbazunen som skulle blåses på soningsdagen. Den antitypiske soningsdagen som begynte den 22. oktober 1844, representerer en tidsperiode. Det er perioden for den undersøkende dom, og i løpet av denne tidsperioden skulle jubelårsbazunen, knyttet til den hellige syklus av sju, lyde.

> But in the days of the voice of the seventh angel, when he shall begin to sound, the mystery of God should be finished, as he hath declared to his servants the prophets. Revelation 10:7.

> Men i de dager da den sjuende engels røst lyder, når han skal begynne å basune, da skal Guds mysterium fullendes, slik som han har forkynt for sine tjenere profetene. Åpenbaringen 10:7.

The sounding of the seventh Trumpet, which began on October 22, 1844, represents the Jubilee Trumpet of the sacred cycle of seven, as set forth in Leviticus twenty-five. The Millerites were ultimately correct on the dating of the twenty-three-hundred-year prophecy, and Adventism came to understand more of it just after the Great Disappointment, but Miller’s “jewel” of the period of twenty-three-hundred-years is today shining ten times brighter. Every prophetic characteristic of the seven periods represented within the period of twenty-three-hundred-years, has a direct prophetic connection with the twenty-five-hundred and twenty years (“seven times”), of Leviticus chapters twenty-five and twenty-six.

Lyden av den sjuende basun, som begynte den 22. oktober 1844, representerer jubelbasunen i den hellige syvsyklus, slik den er fremstilt i 3 Mosebok tjuefem. Millerittene hadde til slutt rett når det gjaldt dateringen av den totusen tre hundre år lange profetien, og adventismen kom til å forstå mer av den like etter den store skuffelsen, men Millers «juvel» – perioden på to tusen tre hundre år – skinner i dag ti ganger klarere. Hvert profetisk kjennetegn ved de syv periodene som er representert innenfor perioden på to tusen tre hundre år, har en direkte profetisk forbindelse med de to tusen fem hundre og tjue år («syv tider») i 3 Mosebok kapitlene tjuefem og tjueseks.

The Millerites rejected the claim of apostate Protestantism and Catholicism that the “robbers of thy people,” who “exalted themselves,” and “fell” was a symbol of Antiochus Epiphanes, and they were correct. They knew and defended the truth that it is Rome that in God’s prophetic word is represented as the “robbers of thy people that established the vision”, not some unknown and historically insignificant Syrian king that established the vision.

Millerittene forkastet påstanden fra det frafalne protestantisme og katolisismen om at «røverne av ditt folk», som «opphøyet seg» og «falt», var et symbol på Antiokus Epifanes, og de hadde rett. De kjente til og forsvarte sannheten om at det er Roma som i Guds profetiske ord fremstilles som «røverne av ditt folk som stadfestet synet», ikke en eller annen ukjent og historisk ubetydelig syrisk konge som stadfestet synet.

Today the Adventist theologians teach that the “robbers of thy people” is Antiochus Epiphanes. Today, the argument which in Millerite history represented that the former covenant people who were being passed by did not, and could not, understand the vision (which is established by the correct understanding of the “robbers of thy people”), is once again being repeated by the former covenant people who are once again being passed by.

I dag lærer adventistteologene at «røverne av ditt folk» er Antiokus Epifanes. I dag blir det argumentet som i den millerittiske historien representerte at det tidligere paktsfolket, som ble forbigått, ikke forsto og heller ikke kunne forstå synet (noe som stadfestes ved den rette forståelsen av «røverne av ditt folk»), på ny gjentatt av det tidligere paktsfolket som igjen blir forbigått.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 29:18.

> Der hvor intet syn er, går folket til grunne; men salig er den som holder loven. Ordspråkene 29:18.

The Millerites taught correctly that the twenty-five hundred and twenty years (“seven times”), of Leviticus twenty-six, was the longest and last time prophecy in the Bible, but Laodicean Adventism rejected that “jewel” in 1863, and today it can be seen, (by those who wish to see), that not only were the Millerites correct in identifying the “seven times” as the longest time prophecy in the Bible, but also that “the curse”, which is God’s indignation, was carried out against both the northern and southern kingdoms of Israel.

Millerittene lærte med rette at de to tusen fem hundre og tjue årene («sju tider») i Tredje Mosebok tjueseks var den lengste og siste tidsprofetien i Bibelen, men laodikeisk adventisme forkastet den «juvelen» i 1863, og i dag kan det sees (av dem som ønsker å se) at ikke bare hadde millerittene rett i å identifisere «sju tider» som den lengste tidsprofetien i Bibelen, men også at «forbannelsen», som er Guds harme, ble fullbyrdet over både Israels nordlige og sørlige riker.

Today the respective conclusions of those two indignations, which the book of Daniel addresses (as do other prophets), can be seen to be two bookends (first and last) of a period of forty-six years, when Christ erected the Millerite temple, as typified by the forty-six days Moses was on the mount receiving instructions for erecting the wilderness tabernacle; and by the forty-six years of Herod’s remodeling of the temple which the Pharisees referred to in their conversation with Christ about Him “resurrecting” by the cleansing of a temple that had been “destroyed” by traders and money-changers, and also by the resurrection of His human temple that was created with forty-six chromosomes. Today, the Millerite foundational truths are as correct as ever, but they are now ten times more profound.

I dag kan de respektive avslutningene på disse to vredene, som Daniels bok omtaler (slik også andre profeter gjør), ses som to bokstøtter (den første og den siste) for en periode på førtiseks år, da Kristus oppreiste det millerittiske tempelet, slik dette er forbilledliggjort ved de førtiseks dagene Moses var på fjellet og mottok instrukser for oppføringen av tabernaklet i ørkenen; og ved de førtiseks årene Herodes’ ombygging av tempelet, som fariseerne viste til i sin samtale med Kristus om at Han skulle «reise opp» ved renselsen et tempel som var blitt «ødelagt» av handelsmenn og pengevekslere, og også ved oppstandelsen av Hans menneskelige tempel, som ble skapt med førtiseks kromosomer. I dag er de millerittiske grunnsannhetene like riktige som noensinne, men de er nå ti ganger mer dyptgående.

Today it can be seen (by those willing to see), that when Christ introduced Himself as Palmoni (the Wonderful Numberer, or the Numberer of Secrets) in the thirteenth verse, of Daniel chapter eight, that He was presenting the connection between a vision that represented a period of twenty-three hundred years and another vision that represented twenty-five hundred and twenty years. When the relation of these two prophetic periods is recognized, it can be seen that they are directly connected with the twelve-hundred-and-sixty-years of papal rule, which in turn is connected with the twelve-hundred-and-ninety-years of Daniel twelve and also the thirteen-hundred-and-thirty-five-years of the same verse.

I dag kan det sees (av dem som er villige til å se), at da Kristus presenterte seg selv som Palmoni (den underfulle tellemester, eller hemmelighetenes tellemester) i det trettende verset i Daniels åttende kapittel, fremholdt Han forbindelsen mellom et syn som representerte en periode på to tusen tre hundre år, og et annet syn som representerte to tusen fem hundre og tjue år. Når forholdet mellom disse to profetiske periodene erkjennes, kan det sees at de står i direkte forbindelse med de ett tusen to hundre og seksti årene med pavelig herredømme, som igjen er forbundet med de ett tusen to hundre og nitti årene i Daniel tolv og også de ett tusen tre hundre og trettifem årene i det samme verset.

The are many more direct connections of prophetic periods that are associated with the two visions of verses thirteen and fourteen of Daniel eight, but they are only recognized by those who wish to see. But today, beyond the connections of all the time periods that are brought together by the two visions is the revelation of the name of Palmoni (the Wonderful Numberer, or the Numberer of Secrets). The Millerites were correct on the two verses, but limited, and today Adventism is simply in complete and utter darkness.

Det finnes mange flere direkte forbindelser mellom profetiske tidsperioder som er knyttet til de to synene i Daniel 8, vers tretten og fjorten, men de er bare erkjent av dem som ønsker å se. Men i dag, utover forbindelsene mellom alle de tidsperiodene som sammenføyes ved de to synene, er åpenbaringen av navnet Palmoni (den Underfulle Tellemester, eller Hemmelighetenes Tellemester). Millerittene hadde rett om de to versene, men var begrenset, og i dag er adventismen ganske enkelt i fullstendig og totalt mørke.

> Stay yourselves, and wonder; cry ye out, and cry: they are drunken, but not with wine; they stagger, but not with strong drink. For the Lord hath poured out upon you the spirit of deep sleep, and hath closed your eyes: the prophets and your rulers, the seers hath he covered. And the vision of all is become unto you as the words of a book that is sealed, which men deliver to one that is learned, saying, Read this, I pray thee: and he saith, I cannot; for it is sealed: And the book is delivered to him that is not learned, saying, Read this, I pray thee: and he saith, I am not learned. Isaiah 29:9–12.

> Stans opp og undres; rop ut og skrik: de er drukne, men ikke av vin; de vakler, men ikke av sterk drikk. For Herren har utøst over dere en dyp søvns ånd og lukket deres øyne; profetene og deres fyrster, seerne, har han tildekket. Og synet av det hele er blitt for dere som ordene i en bok som er forseglet, som en gir til en som er lærd, idet en sier: Les dette, ber jeg deg; og han sier: Jeg kan ikke, for den er forseglet. Og boken blir gitt til en som ikke er lærd, idet en sier: Les dette, ber jeg deg; og han sier: Jeg er ikke lærd. Jesaja 29:9–12.

Sister White identifies that William Miller was given “great light” upon the book of Revelation, but his understanding of chapters twelve, thirteen, seventeen and eighteen of Revelation was, quite simply, not correct. Those incorrect understandings are not represented upon the two sacred charts, but what is represented from the book of Revelation, chapter nine, is the “jewel” that Islam is represented by the three Woes.

Søster White påviser at William Miller fikk «stort lys» over Åpenbaringens bok, men hans forståelse av kapitlene tolv, tretten, sytten og atten i Åpenbaringen var, ganske enkelt, ikke korrekt. Disse uriktige forståelsene er ikke fremstilt på de to hellige tavlene, men det som er fremstilt fra Åpenbaringen, kapittel ni, er «juvelen», nemlig at islam er fremstilt ved de tre veer.

> “Preachers and people have looked upon the book of Revelation as mysterious and of less importance than other portions of the Sacred Scriptures. But I saw that this book is indeed a revelation given for the especial benefit of those who should live in the last days, to guide them in ascertaining their true position and their duty. God directed the mind of William Miller to the prophecies and gave him great light upon the book of Revelation.” Early Writings, 231.

> «Forkynnere og folk har betraktet Åpenbaringsboken som mystisk og av mindre betydning enn andre deler av Den hellige skrift. Men jeg så at denne boken virkelig er en åpenbaring gitt til særlig gagn for dem som skulle leve i de siste dager, for å lede dem til å fastslå sin sanne stilling og sin plikt. Gud ledet William Millers sinn til profetiene og gav ham stort lys over Åpenbaringsboken.» Early Writings, 231.

The expression “great light” in the writings of Sister White is very informative. Miller understood the churches, seals and trumpets of Revelation, for holy angels “directed his mind” on these subjects. The “great light” given to Miller was represented on the two sacred tables, and the doctrinal truths that were the “great light” were identified in his dream as “jewels”. Adventism was given that “great light” and began covering it up with counterfeit jewels beginning in 1863. The principle of “light” is that “light” is what Christ uses to judge a person or a people.

Uttrykket «stort lys» i søster Whites skrifter er meget opplysende. Miller forstod Åpenbaringens menigheter, segl og basuner, for hellige engler «ledet hans sinn» i disse emnene. Det «store lys» som ble gitt til Miller, var fremstilt på de to hellige tavler, og de læremessige sannheter som var det «store lys», ble i hans drøm identifisert som «juveler». Adventismen fikk dette «store lys» og begynte å dekke det til med falske juveler fra og med 1863. Prinsippet om «lys» er at «lys» er det Kristus bruker til å dømme en person eller et folk.

Not only does “light” judge a people, but the “light” which they could have had if they had not resisted (as they did in 1856, as only one of many examples). The other attribute associated with “light,” is that the “light” that is rejected produces a corresponding degree of darkness. Adventism rejected and covered up the “great light” given by God to Miller that represents the foundations of Adventism.

Ikke bare dømmer «lys» et folk, men også det «lys» de kunne ha hatt dersom de ikke hadde gjort motstand mot det (slik de gjorde i 1856, som bare ett av mange eksempler). Den andre egenskapen som er forbundet med «lys», er at det «lys» som blir forkastet, frembringer en tilsvarende grad av mørke. Adventismen forkastet og dekket over det «store lys» som Gud gav til Miller, og som representerer Adventismens grunnvoller.

> “One who sees beneath the surface, who reads the hearts of all men, says of those who have had “great light:” ‘They are not afflicted and astonished because of their moral and spiritual condition.’ Yea, they have chosen their own ways, and their soul delighteth in their abominations. I also will choose their delusions, and will bring their fears upon them; because when I called, none did answer; when I spake, they did not hear: but they did evil before Mine eyes, and chose that in which I delighted not.’ ‘God shall send them strong delusion, that they should believe a lie,’ because they received not the love of the truth, that they might be saved,’ ‘but had pleasure in unrighteousness.’ Isaiah 66:3, 4; 2 Thessalonians 2:11, 10, 12.

> «Han som ser under overflaten, som leser alle menneskers hjerter, sier om dem som har hatt «stort lys»: ‘De er ikke bedrøvet og forferdet over sin moralske og åndelige tilstand.’ Ja, de har valgt sine egne veier, og deres sjel gleder seg i deres vederstyggeligheter. Også jeg vil velge deres villfarelser og føre deres redsler over dem; fordi ingen svarte da jeg kalte; de hørte ikke da jeg talte; men de gjorde det som var ondt i mine øyne, og valgte det som jeg ikke hadde behag i.’ ‘Gud skal sende dem kraftig villfarelse, så de tror løgnen,’ fordi de ikke tok imot kjærlighet til sannheten, så de kunne bli frelst, ‘men hadde sin glede i urettferdigheten.’ Jesaja 66:3, 4; 2 Tessaloniker 2:11, 10, 12.»

> “The heavenly Teacher inquired: ‘What stronger delusion can beguile the mind than the pretense that you are building on the right foundation and that God accepts your works, when in reality you are working out many things according to worldly policy and are sinning against Jehovah? Oh, it is a great deception, a fascinating delusion, that takes possession of minds when men who have “once known the truth,” mistake the form of godliness for the spirit and power thereof; when they suppose that they are rich and increased with goods and in need of nothing, while in reality they are in need of everything.’” Testimonies, volume 8, 249, 250.

> Den himmelske Lærer spurte: «Hvilken sterkere villfarelse kan bedra sinnet enn påskuddet at dere bygger på den rette grunnvoll, og at Gud godtar deres gjerninger, når dere i virkeligheten utarbeider mange ting etter verdslig klokskap og synder mot Jehova? Å, det er et stort bedrag, en fengslende villfarelse, som tar sinnene i besittelse når mennesker som en gang har «kjent sannheten», forveksler gudsfryktens ytre form med dens ånd og kraft; når de antar at de er rike og har fått overflod og ikke trenger noe, mens de i virkeligheten trenger alt.»» Testimonies, bind 8, 249, 250.

Laodicea, which Adventism became in 1856, represents those who once were given “great light,” but are destined to receive the “strong delusion” of Second Thessalonians, while all the time believing the false foundation they have erected through the introduction of counterfeit coins and jewels is ordained of God, but actually it is a foundation that is built upon sand. Adventism is “a church that has had great light, great evidence”, but is a “church” that has discarded “the message the Lord” has “sent”, and has since received “the most unreasonable assertions and false suppositions and false theories”.

Laodikea, som adventismen ble i 1856, representerer dem som en gang ble gitt «stort lys», men som er bestemt til å motta den «kraftige villfarelse» i Andre Tessalonikerbrev, mens de hele tiden tror at den falske grunnvoll de har reist ved innføringen av falske mynter og juveler, er forordnet av Gud, men i virkeligheten er det en grunnvoll som er bygd på sand. Adventismen er «en menighet som har hatt stort lys, store beviser», men er en «menighet» som har forkastet «det budskap Herren» har «sendt», og som siden har mottatt «de mest urimelige påstander og falske antagelser og falske teorier».

> “Unsanctified ministers are arraying themselves against God. They are praising Christ and the god of this world in the same breath. While professedly they receive Christ, they embrace Barabbas, and by their actions say, ‘Not this Man, but Barabbas.’ Let all who read these lines, take heed. Satan has made his boast of what he can do. He thinks to dissolve the unity which Christ prayed might exist in His church. He says, ‘I will go forth and be a lying spirit to deceive those that I can, to criticize, and condemn, and falsify.’ Let the son of deceit and false witness be entertained by “a church that has had great light,” great evidence, and that church will discard the message the Lord has sent, and receive the most unreasonable assertions and false suppositions and false theories. Satan laughs at their folly, for he knows what truth is.

> «Uhelligede predikanter stiller seg opp mot Gud. De priser Kristus og denne verdens gud i samme åndedrag. Samtidig som de bekjennelsesmessig tar imot Kristus, omfavner de Barabbas, og ved sine handlinger sier de: ‘Ikke denne mann, men Barabbas.’ La alle som leser disse linjer, gi akt. Satan har rost seg av hva han kan gjøre. Han mener å oppløse den enhet som Kristus ba om måtte finnes i Hans menighet. Han sier: ‘Jeg vil gå ut og være en løgnens ånd for å bedra dem jeg kan, til å kritisere og fordømme og forfalske.’ Når bedragets og det falske vitnesbyrds sønn får innpass hos «en menighet som har hatt stort lys», store beviser, da vil den menighet forkaste budskapet Herren har sendt, og ta imot de mest urimelige påstander og falske antagelser og falske teorier. Satan ler av deres dårskap, for han vet hva sannheten er.»

> “Many will stand in our pulpits with the torch of false prophecy in their hands, kindled from the hellish torch of Satan. If doubts and unbelief are cherished, the faithful ministers will be removed from the people who think they know so much. ‘If thou hadst known,’ said Christ, ‘even thou, at least in this thy day, the things which belong unto thy peace! but now they are hid from thine eyes.’

> «Mange vil stå på våre prekestoler med den falske profetis fakkel i sine hender, tent fra Satans helvetesfakkel. Dersom tvil og vantro næres, vil de trofaste forkynnerne bli tatt bort fra det folk som mener at de vet så meget. «Om du hadde kjent,» sa Kristus, «også du, i det minste på denne din dag, det som tjener til din fred! Men nå er det skjult for dine øyne.»»

> “Nevertheless, the foundation of God standeth sure. The Lord knoweth them that are His. The sanctified minister must have no guile in his mouth. He must be open as the day, free from every taint of evil. A sanctified ministry and press will be a power in flashing the light of truth on this untoward generation. Light, brethren, more light we need. Blow the trumpet in Zion; sound an alarm in the holy mountain. Gather the host of the Lord, with sanctified hearts, to hear what the Lord will say unto His people; for He has increased light for all who will hear. Let them be armed and equipped, and come up to the battle—to the help of the Lord against the mighty. God Himself will work for Israel. Every lying tongue will be silenced. Angels’ hands will overthrow the deceptive schemes that are being formed. The bulwarks of Satan will never triumph. Victory will attend the third angel’s message. As the Captain of the Lord’s host tore down the walls of Jericho, so will the Lord’s commandment-keeping people triumph, and all opposing elements be defeated. Let no soul complain of the servants of God who have come to them with a heaven-sent message. Do not any longer pick flaws in them, saying, ‘They are too positive; they talk too strongly.’ They may talk strongly; but is it not needed? God will make the ears of the hearers tingle if they will not heed His voice or His message. He will denounce those who resist the word of God.

> «Like fullt står Guds grunnvoll fast. Herren kjenner dem som hører Ham til. Den helliggjorte tjener må ikke ha svik i sin munn. Han må være åpen som dagen, fri for enhver smitte av ondskap. En helliggjort tjeneste og et helliggjort forlagsverk vil være en kraft til å la sannhetens lys stråle frem over denne vrange slekt. Lys, brødre, mer lys trenger vi. Blås i basunen på Sion; slå alarm på mitt hellige berg. Samle Herrens hærskare, med helliggjorte hjerter, for å høre hva Herren vil si til sitt folk; for Han har gitt økt lys til alle som vil høre. La dem være bevæpnet og utrustet, og dra opp til striden — til Herrens hjelp mot de mektige. Gud selv vil stride for Israel. Hver løgnaktig tunge skal bringes til taushet. Englehender vil omstyrte de bedragerske planer som blir dannet. Satans festningsverk skal aldri seire. Seier skal følge den tredje engels budskap. Slik føreren for Herrens hær rev ned Jerikos murer, slik skal Herrens budholdende folk seire, og alle motstående krefter bli beseiret. La ingen sjel klage over Guds tjenere som er kommet til dem med et budskap sendt fra himmelen. Let ikke lenger etter feil hos dem og si: ‘De er for bastante; de taler for sterkt.’ De taler kanskje sterkt; men er det ikke nødvendig? Gud vil få tilhørernes ører til å dirre dersom de ikke vil akte på Hans røst eller Hans budskap. Han vil fordømme dem som setter seg opp mot Guds ord.»

> “Satan has laid every measure possible that nothing shall come among us as a people to reprove and rebuke us, and exhort us to put away our errors. But there is a people who will bear the ark of God. Some will go out from among us who will bear the ark no longer. But these cannot make walls to obstruct the truth; for it will go onward and upward to the end. In the past God has raised up men, and He still has men of opportunity waiting, prepared to do His bidding—men who will go through restrictions which are only as walls daubed with untempered mortar. When God puts His Spirit upon men, they will work. They will proclaim the word of the Lord; they will lift up their voice like a trumpet. The truth will not be diminished or lose its power in their hands. They will show the people their transgressions, and the house of Jacob their sins.” Testimonies to Ministers, 409–411.

> «Satan har tatt i bruk alle mulige tiltak for at intet skal komme iblant oss som folk for å refse og irettesette oss og formane oss til å legge bort våre villfarelser. Men det finnes et folk som vil bære Guds ark. Noen vil gå ut fra iblant oss som ikke lenger vil bære arken. Men disse kan ikke reise murer for å hindre sannheten; for den vil gå videre og oppover til enden. Tidligere har Gud oppreist menn, og Han har fremdeles menn med muligheter som venter, beredt til å gjøre Hans vilje—menn som vil bryte gjennom begrensninger som bare er som vegger kalket med dårlig mørtel. Når Gud legger Sin Ånd på menn, vil de arbeide. De vil forkynne Herrens ord; de vil løfte sin røst som en basun. Sannheten skal ikke svekkes eller miste sin kraft i deres hender. De vil vise folket dets overtredelser, og Jakobs hus dets synder.» Testimonies to Ministers, 409–411.

To identify the satanic symbol of “the daily” as a symbol of Christ is to praise “Christ and the god of this world in the same breath. While professedly they receive Christ, they embrace Barabbas, and by their actions say, ‘Not this Man, but Barabbas.’” The truths represented in Miller’s dream as “jewels”, and also graphically illustrated upon the two sacred tables, are the “great light,” which Miller was given, and that Adventism has rejected.

Å identifisere det sataniske symbolet «det daglige» som et symbol på Kristus er å prise «Kristus og denne verdens gud med samme åndedrag. Mens de bekjennelsesvis tar imot Kristus, omfavner de Barabbas, og ved sine handlinger sier de: ‘Ikke denne mannen, men Barabbas.’» Sannhetene som i Millers drøm er fremstilt som «juveler», og som også grafisk er illustrert på de to hellige tavler, er det «store lys» som Miller fikk, og som adventismen har forkastet.

They profess to be praising Christ with a satanic symbol, and claim they are standing upon the foundation of God, when it is a counterfeit foundation that brings strong delusion to all who take their stand upon that faulty doctrinal structure. There is nothing new under the sun, and modern Israel is simply walking in the prophetic footsteps of ancient Israel.

De gir seg ut for å prise Kristus med et satanisk symbol, og hevder at de står på Guds grunnvoll, når det i virkeligheten er en falsk grunnvoll som fører sterk villfarelse over alle som tar sitt standpunkt på den feilaktige læremessige bygning. Det er ikke noe nytt under solen, og det moderne Israel vandrer ganske enkelt i det gamle Israels profetiske fotspor.

> “One matter burdens my soul: The great lack of the love of God, which has been lost through continued resistance of light and truth, and the influence of those who have been engaged in active labor, who, in the face of evidence piled upon evidence, have exerted an influence to counteract the work of the message God has sent. I point them to the Jewish nation and ask, Must we leave our brethren to pass over the same path of blind resistance, till the very end of probation? If ever a people needed true and faithful watchmen, who will not hold their peace, who will cry day and night, sounding the warnings God has given, it is Seventh-day Adventists. Those who have had great light, blessed opportunities, who, like Capernaum, have been exalted to heaven in point of privilege, shall they by non-improvement be left to darkness corresponding to the greatness of the light given?

> «Én sak tynger min sjel: den store mangel på Guds kjærlighet, som er gått tapt gjennom vedvarende motstand mot lys og sannhet, og innflytelsen fra dem som har vært engasjert i aktivt arbeid, og som, stilt overfor bevis oppå bevis, har øvet en innflytelse for å motarbeide arbeidet med det budskap Gud har sendt. Jeg peker dem på den jødiske nasjon og spør: Må vi la våre brødre gå den samme vei i blind motstand, helt til nådetidens ende? Om noe folk noen gang trengte sanne og trofaste vektere, som ikke vil tie, som vil rope dag og natt og la advarslene Gud har gitt lyde, så er det syvendedagsadventistene. De som har hatt stort lys, velsignede anledninger, som, lik Kapernaum, er blitt opphøyd til himmelen når det gjelder privilegier – skal de ved å unnlate å gjøre bruk av dem bli overlatt til et mørke som svarer til storheten av det lys som er gitt?»

> “I wish to plead with our brethren who shall assemble at the General Conference to heed the message given to the Laodiceans. What a condition of blindness is theirs! This subject has been brought to your notice again and again, but your dissatisfaction with your spiritual condition has not been deep and painful enough to work reform. ‘Thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked.’ The guilt of self-deception is upon our churches. The religious life of many is a lie.” Manuscript Releases, volume 16, 106, 107.

> «Jeg ønsker å formane våre brødre som skal samles til Generalkonferansen, om å gi akt på budskapet som er gitt til laodikeerne. Hvilken tilstand av blindhet er ikke deres! Dette emnet er blitt brakt til deres oppmerksomhet gang på gang, men deres misnøye med deres åndelige tilstand har ikke vært dyp og smertefull nok til å virke reform. ‘Du sier: Jeg er rik, jeg har overflod og mangler ingen ting; og du vet ikke at du er ussel og ynkelig og fattig og blind og naken.’ Skylden for selvbedrag hviler over våre menigheter. Det religiøse liv hos mange er en løgn.» Manuscript Releases, bind 16, 106, 107.

“Capernaum” was the city which Jesus chose as his own city.

«Kapernaum» var den byen som Jesus valgte som sin egen by.

> “At Capernaum Jesus dwelt in the intervals of His journeys to and fro, and it came to be known as ‘His own city.’ It was on the shores of the Sea of Galilee, and near the borders of the beautiful plain of Gennesaret, if not actually upon it.” The Desire of Ages, 252.

> «I Kapernaum tok Jesus opphald i mellomromma mellom reisene sine fram og tilbake, og byen vart kjend som «hans eigen by». Han låg ved breidda av Galileasjøen, og nær grensene til den vakre Gennesaret-sletta, om ikkje faktisk på henne.» Alfa og Omega, 252.

Christ chose Capernaum as he had chosen Jerusalem of old.

Kristus valgte Kapernaum slik han i gammel tid hadde valgt Jerusalem.

> And unto his son will I give one tribe, that David my servant may have a light alway before me in Jerusalem, the city which I have chosen me to put my name there. 1 Kings 11:36.

> Og hans sønn vil jeg gi én stamme, for at David, min tjener, alltid kan ha en lampe for mitt åsyn i Jerusalem, den byen som jeg har utvalgt meg til å sette mitt navn der. 1 Kong 11,36.

Christ chose Adventism as his city in 1844, and by 1863, Adventism had rebuilt the city of “Jericho”, a symbol of Laodicean comfort and affluency. As with ancient Israel, so too, with modern Israel. Adventism believes they are the citizens of God’s special city, but they have rejected the “great light” that provides the evidence of citizenship. Like unto Shilo, in the time of Eli, Hophni and Phineas, Adventism will be judged according to the “great light” they were given opportunity to receive.

Kristus utvalgte adventismen som sin by i 1844, og innen 1863 hadde adventismen gjenoppbygd byen «Jeriko», et symbol på laodikeisk bekvemmelighet og velstand. Som med det gamle Israel, slik også med det moderne Israel. Adventismen tror at de er borgerne i Guds særlige by, men de har forkastet det «store lys» som gir beviset på borgerskapet. Likesom Sjilo på Elis, Hofnis og Pinehas’ tid, vil adventismen bli dømt etter det «store lys» de fikk anledning til å ta imot.

> “Among the professed children of God, how little patience has been manifested, how many bitter words have been spoken, how much denunciation has been uttered against those not of our faith. Many have looked upon those belonging to other churches as great sinners, when the Lord does not thus regard them. Those who look thus upon the members of other churches, have need to humble themselves under the mighty hand of God. Those whom they condemn may have had but little light, few opportunities and privileges. If they had had the light that many of the members of our churches have had, they might have advanced at a far greater rate, and have better represented their faith to the world. Of those who boast of their light, and yet fail to walk in it, Christ says, ‘But I say unto you, It shall be more tolerable for Tyre and Sidon at the day of judgment, than for you. And thou, Capernaum [Seventh-day Adventists, who have had great light], which art exalted unto heaven [in point of privilege], shalt be brought down to hell: for if the mighty works, which have been done in thee, had been done in Sodom, it would have remained until this day. But I say unto you, That it shall be more tolerable for the land of Sodom in the day of judgment, than for thee.’ At that time Jesus answered and said, ‘I thank thee, O Father, Lord of heaven and earth, because thou hast hid these things from the wise and prudent [in their own estimation], and hast revealed them unto babes.’

> «Blant dem som bekjenner seg som Guds barn, er det vist så liten tålmodighet, så mange bitre ord er blitt talt, så mye fordømmelse er blitt uttalt mot dem som ikke er av vår tro. Mange har betraktet dem som tilhører andre kirker, som store syndere, mens Herren ikke ser på dem slik. De som ser slik på medlemmene av andre kirker, trenger å ydmyke seg under Guds mektige hånd. Dem de fordømmer, kan ha hatt bare lite lys, få anledninger og privilegier. Hvis de hadde hatt det lyset som mange av medlemmene i våre menigheter har hatt, kunne de ha gått fram med langt større fremgang og ha representert sin tro bedre for verden. Om dem som skryter av sitt lys, og likevel unnlater å vandre i det, sier Kristus: ‘Men jeg sier eder: Det skal være mer tålelig for Tyrus og Sidon på dommens dag enn for eder. Og du, Kapernaum [Syvendedags Adventister, som har hatt stort lys], som er opphøyet like til himmelen [i privilegienes henseende], skal støtes ned i helvete; for dersom de mektige gjerninger som er gjort i deg, var blitt gjort i Sodoma, da var den blitt stående til denne dag. Men jeg sier eder at det skal være mer tålelig for Sodomas land på dommens dag enn for deg.’ På den tid tok Jesus til orde og sa: ‘Jeg priser deg, Fader, himmelens og jordens Herre, fordi du har skjult dette for de vise og forstandige [i sin egen vurdering], og åpenbart det for umyndige.’»

> “‘And now, because ye have done all these works, saith the Lord, and I spake unto you, rising up early and speaking, but ye heard not; and I called you, but ye answered not; therefore will I do unto this house, which is called by my name, wherein ye trust, and unto the place which I gave to you and to your fathers, as I have done to Shiloh. And I will cast you out of my sight, as I have cast out all your brethren, even the whole seed of Ephraim.’

> «Og nå, fordi dere har gjort alle disse gjerninger, sier Herren, og jeg talte til dere, tidlig oppe og talende, men dere hørte ikke; og jeg kalte på dere, men dere svarte ikke; derfor vil jeg gjøre med dette hus, som er kalt med mitt navn, som dere setter deres lit til, og med det sted som jeg gav dere og deres fedre, slik jeg har gjort med Sjilo. Og jeg vil kaste dere bort fra mitt åsyn, slik jeg har kastet ut alle deres brødre, hele Efraims ætt.»

> “The Lord has established among us institutions of great importance, and they are to be managed, not as worldly institutions are managed, but after God’s order. They are to be managed with an eye single to his glory, that by all means perishing souls may be saved. To the people of God the testimonies of the Spirit have come, and yet many have not taken heed to reproofs, warnings, and counsels.

> «Herren har opprettet institusjoner av stor betydning iblant oss, og de skal ledes, ikke slik verdslige institusjoner ledes, men etter Guds ordning. De skal forvaltes med et udelt blikk på hans ære, for at fortapte sjeler på alle måter må kunne bli frelst. Til Guds folk er Åndens vitnesbyrd kommet, og likevel har mange ikke tatt hensyn til irettesettelser, advarsler og råd.»

> “‘Here now this, O foolish people, and without understanding; which have eyes, and see not; which have ears, and hear not: fear ye not me saith the Lord: will ye not tremble at my presence, which have placed the sand for the bound of the sea by a perpetual degree, that it cannot pass it: and though the waves thereof toss themselves, yet can they not prevail; though they roar, yet can they not pass over it? but this people hath a revolting and a rebellious heart; they are revolted and gone. Neither say they in their heart, Let us now fear the Lord our God, that giveth rain, both the former and the latter, in his season: he reserveth unto us the appointed weeks of the harvest. Your iniquities have turned away these things, and your sins have withholden good things from you. . . . They judge not the cause, the cause of the fatherless, yet they prosper; and the right of the needy do they not judge. Shall I not visit for these things? saith the Lord; shall not my soul be revenged on such a nation as this?’

> «Hør nå dette, du dårlige og uforstandige folk, som har øyne og ikke ser, som har ører og ikke hører: Frykter dere meg ikke? sier Herren. Skjelver dere ikke for mitt åsyn, jeg som har satt sanden til grense for havet, som en evig bestemmelse, så det ikke kan gå over den? Og om dets bølger velter seg, makter de det ikke; om de bruser, kan de likevel ikke gå over den. Men dette folk har et frafallent og gjenstridig hjerte; de er falt fra og gått bort. Heller ikke sier de i sitt hjerte: La oss nå frykte Herren vår Gud, han som gir regn, både det første og det sene, i sin tid; han bevarer for oss høstens fastsatte uker. Deres misgjerninger har vendt bort disse ting, og deres synder har holdt de gode ting tilbake fra dere.... De dømmer ikke den farløses sak, og likevel har de fremgang; og den fattiges rett dømmer de ikke. Skulle jeg ikke hjemsøke for disse ting? sier Herren. Skulle ikke min sjel hevne seg på et slikt folk som dette?»

> “Shall the Lord be compelled to say, ‘Pray not thou for this people, neither lift up cry nor prayer for them, neither make intercession to me: for I will not hear thee’? ‘Therefore the showers have been withholden, and there hath been no latter rain. . . . Wilt thou not from this time cry unto me, My father, thou art the guide of my youth?’” Review and Herald, August 1, 1893.

> «Skal Herren bli tvunget til å si: ‘Be ikke du for dette folket, og opphev verken rop eller bønn for dem, og gå heller ikke i forbønn til meg; for jeg vil ikke høre deg’? ‘Derfor er regnbygene blitt holdt tilbake, og det har ikke vært noe seinregn .... Vil du ikke fra denne tid rope til meg: Min far, du er min ungdoms veileder?’» Review and Herald, 1. august 1893.

We will continue our consideration of the “great light” that was given to William Miller on the book of Revelation in the next article.

Vi vil fortsette vår behandling av det «store lys» som ble gitt William Miller over Åpenbaringsboken i neste artikkel.

> “When Christ came into the world to exemplify true religion, and to exalt the principles that should govern the hearts and actions of men, falsehood had taken so deep a hold upon those who had had so great light, that they no longer comprehended the light, and had no inclination to yield up tradition for truth. They rejected the heavenly Teacher, they crucified the Lord of glory, that they might retain their own customs and inventions. The very same spirit is manifested in the world today. Men are averse to investigating truth, lest their traditions should be disturbed, and a new order of things should be brought in. There is with humanity a constant liability to err, and men are naturally inclined to highly exalt human ideas and knowledge, while the divine and eternal is not discerned or appreciated.” Counsels on Sabbath School Work, 47.

> «Da Kristus kom til verden for å være et eksempel på sann religion og for å opphøye de prinsipper som burde styre menneskers hjerter og handlinger, hadde usannheten fått et så dypt grep om dem som hadde hatt så stort lys, at de ikke lenger fattet lyset og ikke hadde noen tilbøyelighet til å oppgi tradisjon for sannhet. De forkastet den himmelske Lærer, de korsfestet herlighetens Herre, for at de kunne beholde sine egne skikker og påfunn. Nøyaktig den samme ånd kommer til uttrykk i verden i dag. Mennesker er uvillige til å granske sannheten, for at deres tradisjoner ikke skal bli forstyrret og en ny tingenes orden bli innført. I menneskeheten finnes det en stadig tilbøyelighet til å fare vill, og mennesker er av naturen tilbøyelige til å opphøye menneskelige tanker og kunnskap høyt, mens det guddommelige og evige verken blir erkjent eller verdsatt.» Counsels on Sabbath School Work, 47.

Back to Articles