Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Twenty-Two

Daniels bok – hundre og tjueto

The Unveiling of Truth: A Journey Through Daniel 11 and the Shaking of God’s People

Åpenbaringen av sannheten: En reise gjennom Daniel 11 og rystelsen av Guds folk

Author

Jeff Pippenger

Published

March 7, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

When the light of Daniel chapter eleven, verses forty through forty-five was unsealed at the time of the end in 1989, the enemies of truth provided a resistance that allowed God to reveal truths to defend the basic premises of the passage in the book of Daniel that then became the subject and focus of Satan’s attacks. That controversy over truth and error in that history was used by the Holy Spirit to identify certain prophetic rules that would further increase the knowledge that had been unsealed and was thereafter to test the final generation of earth’s history. We have been considering “triple applications of prophecy,” and identifying those applications as a primary rule that was revealed from the process of resistance that was presented by Satan during those past days. That controversial process is identified as the “shaking,” by Sister White.

Da lyset over Daniel kapittel elleve, vers førti til førtifem, ble åpnet ved endens tid i 1989, frembrakte sannhetens fiender en motstand som gjorde det mulig for Gud å åpenbare sannheter til forsvar for de grunnleggende premissene i avsnittet i Daniels bok, som da ble gjenstand for og fokus for Satans angrep. Denne striden om sannhet og villfarelse i den historien ble brukt av Den Hellige Ånd til å identifisere visse profetiske regler som ytterligere skulle øke den kunnskapen som var blitt åpnet, og som deretter skulle prøve den siste generasjonen i jordens historie. Vi har betraktet «tredobbel anvendelse av profetien» og identifisert disse anvendelsene som en grunnleggende regel som ble åpenbart gjennom den motstandsprosessen som Satan frembrakte i de dagene som ligger bak oss. Denne omstridte prosessen blir av Søster White betegnet som «ristelsen».

> “I was pointed to the providence of God among His people and was shown that every trial made by the refining, purifying process upon professed Christians proves some to be dross. The fine gold does not always appear. In every religious crisis some fall under temptation. The shaking of God blows away multitudes like dry leaves. Prosperity multiplies a mass of professors. Adversity purges them out of the church. As a class, their spirits are not steadfast with God. They go out from us because they are not of us; for when tribulation or persecution arises because of the word, many are offended.” Testimonies, volume 4, 89.

> «Jeg ble gjort oppmerksom på Guds forsyn blant sitt folk og fikk se at hver prøvelse som den lutrende, rensende prosess fører over bekjennende kristne, viser at noen er slagg. Det fine gullet kommer ikke alltid til syne. I enhver religiøs krise er det noen som faller under fristelse. Guds rystelse blåser bort mengder som tørre blader. Fremgang mangedobler en stor skare bekjennere. Motgang renser dem ut av menigheten. Som klasse er deres ånd ikke standhaftig hos Gud. De går ut fra oss fordi de ikke er av oss; for når trengsel eller forfølgelse oppstår på grunn av ordet, blir mange forarget.» Testimonies, bind 4, 89.

The “shaking” is produced when truth is unsealed by the Lion of the tribe of Judah and thereafter introduced.

«Rystelsen» frembringes når sannheten avsegles av Løven av Judas stamme og deretter blir fremført.

> “I asked the meaning of the shaking I had seen and was shown that it would be caused by the straight testimony called forth by the counsel of the True Witness to the Laodiceans. This will have its effect upon the heart of the receiver, and will lead him to exalt the standard and pour forth the straight truth. Some will not bear this straight testimony. They will rise up against it, and this is what will cause a shaking among God’s people.” Early Writings, 271.

> «Jeg spurte om betydningen av den rystelsen jeg hadde sett, og det ble vist meg at den ville bli forårsaket av det rette vitnesbyrd som ble fremkalt ved rådet fra det Sanne Vitne til laodikeerne. Dette vil virke inn på mottagerens hjerte og vil lede ham til å opphøye standarden og forkynne den rette sannhet. Noen vil ikke tåle dette rette vitnesbyrd. De vil reise seg mot det, og dette er det som vil forårsake en rystelse blant Guds folk.» Early Writings, 271.

The introduction of “truth” always causes a shaking, and the truth which was unsealed in 1989, did that very thing. One of the benefits of the resistance brought against the truth was the development of a set of rules to establish the increase of knowledge through the years that followed 1989. The development of the rules, parallel the development of a set of rules in the period of the Millerites. All the triple applications of Bible prophecy contribute to the clarity of the events of the last days.

Innføringen av «sannhet» forårsaker alltid en rystelse, og den sannheten som ble avforseglet i 1989, gjorde nettopp det. En av fordelene ved den motstanden som ble reist mot sannheten, var utviklingen av et sett med regler for å stadfeste kunnskapens tilvekst gjennom årene som fulgte etter 1989. Utviklingen av disse reglene svarer parallelt til utviklingen av et sett med regler i millerittenes periode. Alle de tredobbelte anvendelsene av Bibelens profetier bidrar til klarhet om de siste dagers begivenheter.

The triple applications of Rome and Babylon establish the relationship of the woman and the beast she rides upon and reigns over during the history of the Sunday law crisis, which is also the history of God’s executive judgment upon the whore of Babylon.

De tredobbelte anvendelsene av Roma og Babylon fastslår forholdet mellom kvinnen og dyret som hun rir på og hersker over gjennom søndagslovskrisens historie, som også er historien om Guds fullbyrdende dom over skjøgen Babylon.

The triple applications of “the messenger that prepares the way for the Messenger of the Covenant,” and also of “Elijah,” identify the work, and the message in the two periods that illustrate the close of probation in the last days. The first period begins with the first voice of Revelation chapter eighteen, which represents the beginning of the investigative judgment of the living for Laodicean Adventism, and the last period begins with the second voice of Revelation chapter eighteen, which represents the executive judgment of the whore of Babylon.

Den trefoldige anvendelsen av «budbæreren som bereder veien for Paktens Budbærer», og også av «Elia», identifiserer verket og budskapet i de to tidsperiodene som illustrerer prøvetidens avslutning i de siste dager. Den første perioden begynner med den første røsten i Åpenbaringen kapittel atten, som representerer begynnelsen på den undersøkende dom over de levende for laodikeisk adventisme, og den siste perioden begynner med den andre røsten i Åpenbaringen kapittel atten, som representerer fullbyrdelsesdommen over Babylons skjøge.

The triple applications of Rome and Babylon represent the external history of God’s last-day people, while the triple applications of Elijah and the messenger who prepares the way represent the internal history of God’s last day people. The triple application of the three Woes, identifies the message that runs through both periods that together represent the closing period of judgment, which begins with the house of God, and thereafter upon those outside God’s house. The three Woes identify that Islam is the message of the latter rain, and also the tool of judgment God employs for those who enforce the worship of the sun upon all mankind. The close of judgment represents “the days of God’s vengeance,” both upon His apostate church and the wicked outside of His church.

De tredobbelte anvendelsene av Roma og Babylon representerer den ytre historien til Guds folk i de siste dager, mens de tredobbelte anvendelsene av Elia og budbæreren som bereder veien, representerer den indre historien til Guds folk i de siste dager. Den tredobbelte anvendelsen av de tre veer identifiserer det budskapet som går gjennom begge perioder, og som sammen representerer den avsluttende domsperioden, som begynner med Guds hus, og deretter over dem som står utenfor Guds hus. De tre veer identifiserer at islam er budskapet i senregnet, og også det redskapet til dom som Gud benytter mot dem som påtvinger tilbedelsen av solen på hele menneskeheten. Dommens avslutning representerer «Guds hevns dager», både over hans frafalne menighet og over de ugudelige utenfor hans menighet.

When Jesus first began His ministry at the church in Nazareth He employed Isaiah chapter sixty-one to define His ministry, message and work, which included the identification of the time of God’s vengeance. His ministry, message and work prefigured the ministry, message and work of the one hundred and forty-four thousand, for they prophetically follow the Lamb whithersoever He goeth.

Da Jesus først begynte sin tjeneste i menigheten i Nasaret, benyttet Han Jesaja kapittel sekstien til å definere sin tjeneste, sitt budskap og sitt verk, hvilket innbefattet fastsettelsen av tiden for Guds hevn. Hans tjeneste, budskap og verk foregrep de hundre og førtifire tusens tjeneste, budskap og verk, for de følger profetisk Lammet hvor enn Han går.

> The Spirit of the Lord God is upon me; because the Lord hath anointed me to preach good tidings unto the meek; he hath sent me to bind up the brokenhearted, to proclaim liberty to the captives, and the opening of the prison to them that are bound; To proclaim the acceptable year of the Lord, and the day of vengeance of our God; to comfort all that mourn; To appoint unto them that mourn in Zion, to give unto them beauty for ashes, the oil of joy for mourning, the garment of praise for the spirit of heaviness; that they might be called trees of righteousness, the planting of the Lord, that he might be glorified. And they shall build the old wastes, they shall raise up the former desolations, and they shall repair the waste cities, the desolations of many generations. And strangers shall stand and feed your flocks, and the sons of the alien shall be your plowmen and your vinedressers. But ye shall be named the Priests of the Lord: men shall call you the Ministers of our God: ye shall eat the riches of the Gentiles, and in their glory shall ye boast yourselves. Isaiah 61:1–6.

> Herren Guds Ånd er over meg, fordi Herren har salvet meg til å forkynne et godt budskap for de saktmodige; han har sendt meg for å forbinde dem som har et sønderbrutt hjerte, for å rope ut frihet for de fangne og åpning av fengselet for dem som er bundet; for å rope ut Herrens nådeår og vår Guds hevns dag; for å trøste alle som sørger; for å gi dem som sørger i Sion, å gi dem hodepryd i stedet for aske, gledens olje i stedet for sorg, lovprisningens drakt i stedet for mismotets ånd; så de kan kalles rettferdighets terer, Herrens planting, for at han skal bli herliggjort. Og de skal bygge opp de gamle ruiner, de skal reise opp de fordums ødemarker, og de skal sette i stand de ødelagte byer, ødemarkene fra mange slekter. Og fremmede skal stå og gjete deres småfe, og utlendingers sønner skal være deres plogmenn og vingårdsmenn. Men dere skal kalles Herrens prester; de skal kalle dere vår Guds tjenere. Dere skal ete folkenes rikdom, og i deres herlighet skal dere rose dere. Jesaja 61:1–6.

Jesus was anointed at His baptism, and that waymark typifies September 11, 2001 when the anointing of the Holy Spirit began to descend upon those who recognized that the outpouring of the latter rain in the last days had been typified by the history of the Millerites, which were the old waste places that the one hundred and forty-four thousand would build again, once they returned to Jeremiah’s old paths.

Jesus ble salvet ved sin dåp, og dette veimerket er et forbilde på 11. september 2001, da Den Hellige Ånds salvelse begynte å komme over dem som erkjente at utgytelsen av senregnet i de siste dager var blitt forutskygget av millerittenes historie, som var de gamle ødetomter de hundre og førtifire tusen skulle bygge opp igjen, når de vendte tilbake til Jeremias gamle stier.

The message of Christ’s righteousness from the rebellion of 1888 again became present truth, and the message from the rebellion of 1888 was the good tidings that has the power to bind up broken hearts, but which is powerless to open the hard hearts of those who have eyes to see, but perceive not, and who have ears to hear, but understand not. The message of Christ’s righteousness from the rebellion of 1888 was also the message to Laodicea which then arrived again to open the prison door of those who were captives of sin by the One who has the power to open the doors that no man can open, and shut the doors that no man can close.

Budskapet om Kristi rettferdighet fra opprøret i 1888 ble igjen nærværende sannhet, og budskapet fra opprøret i 1888 var det gode budskap som har kraft til å forbinde sønderknuste hjerter, men som er uten kraft til å åpne de harde hjertene hos dem som har øyne å se med, men ikke ser, og som har ører å høre med, men ikke forstår. Budskapet om Kristi rettferdighet fra opprøret i 1888 var også budskapet til Laodikea, som da igjen kom for å åpne fengselsdøren for dem som var syndens fanger, ved Ham som har makt til å åpne dører som intet menneske kan åpne, og lukke dører som intet menneske kan lukke.

On September 11, 2001 those who were to present those good tidings, were also to proclaim the acceptable year of the Lord and the day of God’s vengeance. The year of the Lord’s acceptance also began at that time, and He is fully willing to accept a Laodicean’s repentance, until the day of God’s vengeance arrives at the soon coming Sunday law in the United States. Then His vengeance will be manifested upon a church that refused to know the time of her visitation, and simultaneously the progressive judgment upon the whore of Babylon begins.

Den 11. september 2001 skulle de som skulle frembære dette gode budskap, også forkynne Herrens velbehagelige år og vår Guds hevns dag. Herrens velbehagelige år begynte også på den tid, og Han er fullt villig til å ta imot en laodikeers omvendelse, inntil vår Guds hevns dag kommer ved den snart kommende søndagsloven i Amerikas forente stater. Da skal Hans hevn bli åpenbart over en menighet som nektet å kjenne sin besøkelsestid, og samtidig begynner den fremadskridende dommen over Babylon-skjøgen.

In the day of His acceptance, He promises to comfort all that mourn, and those who mourn in Jerusalem are illustrated in Ezekiel chapter nine. Their comfort is brought about by the Comforter, through the reception of the latter rain message which is then being poured upon them. But only if they recognize the rain. Once they possess the Comforter, and accomplish the work of building the old waste places, through the methodology of “line upon line,” that is illustrated in the passage of Isaiah as the work of placing the line of prophecy that represents the desolation of sacred history, upon another line of prophecy which illustrates a desolation. In that work they raise up the desolations of many generations. Then the “strangers” will respond to those that mourn, who are lifted up as an ensign, for the strangers to see.

På hans velbehags dag lover han å trøste alle som sørger, og de som sørger i Jerusalem, blir fremstilt i Esekiel kapittel ni. Deres trøst blir tilveiebrakt ved Trøsteren, gjennom mottakelsen av budskapet om det sene regn, som da blir utøst over dem. Men bare dersom de gjenkjenner regnet. Når de først har fått Trøsteren og fullfører arbeidet med å gjenoppbygge de gamle ruinhaugene, gjennom metodikken «linje på linje», slik dette blir fremstilt i avsnittet hos Jesaja som arbeidet med å legge profetiens linje, som representerer ødeleggelsen i den hellige historie, over en annen profetiens linje som fremstiller en ødeleggelse. I det arbeidet gjenreiser de ødeleggelsene fra mange slektsledd. Da vil «de fremmede» svare dem som sørger, og som blir løftet opp som et banner, for at de fremmede skal se det.

Christ’s proclamation of His work and ministry, as set forth in Isaiah chapter sixty-one, is the work and ministry of the one hundred and forty-four thousand. That work has been illustrated in the sacred reform movements, and in 1989, the time of the end arrived that all the previous “times of the end” had prefigured. Just as one verse, Daniel chapter eight, verse fourteen was identified as the foundation and central pillar of the Millerite movement, the verse that is the foundation and central pillar of the movement of Future for America is Daniel chapter eleven, verse forty. For the Millerites, the light of the central pillar was represented as the light of the vision of the Ulai River, and for the movement of Future for America the light of the central pillar was represented as the light of the vision of the Hiddekel River.

Kristi forkynnelse om sitt verk og sin tjeneste, slik den er framstilt i Jesaja kapittel sekstién, er de hundre og førtifire tusens verk og tjeneste. Dette verket har vært illustrert i de hellige reformbevegelsene, og i 1989 kom endens tid, som alle de foregående «endens tider» hadde vært forbilder på. Likesom ett vers, Daniel kapittel åtte, vers fjorten, ble identifisert som grunnvollen og den sentrale søyle i millerittbevegelsen, er verset som er grunnvollen og den sentrale søyle i Future for America-bevegelsen, Daniel kapittel elleve, vers førti. For millerittene ble lyset fra den sentrale søylen framstilt som lyset fra synet ved elven Ulai, og for Future for America-bevegelsen ble lyset fra den sentrale søylen framstilt som lyset fra synet ved elven Hiddekel.

> “The light that Daniel received from God was given especially for these last days. The visions he saw by the banks of the Ulai and the Hiddekel, the great rivers of Shinar, are now in process of fulfillment, and all the events foretold will soon come to pass.” Testimonies to Ministers, 112.

> «Det lys som Daniel mottok fra Gud, ble gitt særlig for disse siste dager. Synene han så ved breddene av Ulai og Hiddekel, de store elvene i Sinear, er nå i ferd med å bli oppfylt, og alle de hendelser som er forutsagt, vil snart komme til å skje.» Testimonies to Ministers, 112.

The light of both the visions represented by the two rivers is linked together, and comes to pass in the last days. Their mutual “link” represents the combination of human and divine, which is the message that Sister White repeatedly identifies as Christ’s message in the context that humanity combined with divinity does not sin. The two rivers represent that very linkage.

Lyset fra begge synene, fremstilt ved de to elvene, er knyttet sammen og går i oppfyllelse i de siste dager. Deres gjensidige «forbindelse» representerer foreningen av det menneskelige og det guddommelige, hvilket er det budskapet Søster White gjentatte ganger identifiserer som Kristi budskap i den sammenheng at menneskeligheten, forent med guddommeligheten, ikke synder. De to elvene representerer nettopp denne forbindelsen.

> “Nothing less than perfect obedience can meet the standard of God’s requirement. He has not left His requirements indefinite. He has enjoined nothing that is not necessary in order to bring man into harmony with Him. We are to point sinners to His ideal of character and to lead them to Christ, by whose grace only can this ideal be reached.

> «Intet mindre enn fullkommen lydighet kan oppfylle målestokken for Guds krav. Han har ikke latt sine krav være ubestemte. Han har ikke påbudt noe som ikke er nødvendig for å bringe mennesket i harmoni med Ham. Vi skal peke syndere hen til Hans karakterideal og lede dem til Kristus, ved hvis nåde alene dette ideal kan nås.

> “The Saviour took upon Himself the infirmities of humanity and lived a sinless life, that men might have no fear that because of the weakness of human nature they could not overcome. Christ came to make us ‘partakers of the divine nature,’ and His life declares that humanity, combined with divinity, does not commit sin.

> Frelseren tok på seg menneskehetens skrøpeligheter og levde et syndfritt liv, for at menneskene ikke skulle frykte at de på grunn av den menneskelige naturs svakhet ikke kunne seire. Kristus kom for å gjøre oss til «delaktige i den guddommelige natur», og hans liv vitner om at menneskeheten, forenet med guddommelighet, ikke begår synd.

> “The Saviour overcame to show man how he may overcome. All the temptations of Satan, Christ met with the word of God. By trusting in God’s promises, He received power to obey God’s commandments, and the tempter could gain no advantage. To every temptation His answer was, ‘It is written.’ So God has given us His word wherewith to resist evil. Exceeding great and precious promises are ours, that by these we ‘might be partakers of the divine nature, having escaped the corruption that is in the world through lust.’ 2 Peter 1:4.

> «Frelseren seiret for å vise mennesket hvordan det kan seire. Alle Satans fristelser møtte Kristus med Guds ord. Ved å stole på Guds løfter mottok Han kraft til å adlyde Guds bud, og fristeren kunne ikke vinne noen fordel. Til enhver fristelse var Hans svar: ‘Det står skrevet.’ Slik har Gud gitt oss sitt ord, som vi kan motstå det onde med. Overmåte store og dyrebare løfter er gitt oss, for at vi ved dem skulle ‘få del i guddommelig natur, etter å ha unnsluppet fordervelsen som er i verden ved begjæret.’ 2 Peter 1:4.»

> “Bid the tempted one look not to circumstances, to the weakness of self, or to the power of temptation, but to the power of God’s word. All its strength is ours. ‘Thy word,’ says the psalmist, ‘have I hid in mine heart, that I might not sin against Thee.’ ‘By the word of Thy lips I have kept me from the paths of the destroyer.’ Psalm 119:11; 17:4.” The Ministry of Healing, 181.

> «Be den fristede om ikke å se på omstendighetene, på selvet sin svakhet eller på fristelsens makt, men på kraften i Guds ord. Hele dets styrke er vår. «Ditt ord», sier salmisten, «har jeg gjemt i mitt hjerte, for at jeg ikke skal synde mot Deg.» «Ved dine leppers ord har jeg voktet meg for ødeleggerens stier.» Salme 119:11; 17:4.» The Ministry of Healing, 181.

The increase of knowledge in 1798 and in 1989, represented an unsealing of God’s prophetic Word. His Word supplies the power to overcome as He overcame, and “His life declares that humanity, combined with divinity, does not commit sin.” The vision of the Ulai River is the marah vision of His appearance, that is represented by the prophecy of the twenty-three hundred days. The vision of the Hiddekel River is the chazon vision of prophetic history, that is represented by the twenty-five hundred and twenty year prophecy. The marah vision represents divinity and the chazon vision represents humanity.

Økningen av kunnskap i 1798 og i 1989 representerte en avforsegling av Guds profetiske Ord. Hans Ord tilveiebringer kraften til å seire slik som Han seiret, og «Hans liv forkynner at menneskeligheten, forenet med guddommeligheten, ikke begår synd.» Synet ved elven Ulai er marah-synet av Hans åpenbarelse, som er fremstilt ved profetien om de to tusen tre hundre dagene. Synet ved elven Hiddekel er chazon-synet av den profetiske historie, som er fremstilt ved profetien om de to tusen fem hundre og tjue år. Marah-synet representerer guddommeligheten, og chazon-synet representerer menneskeligheten.

Both the rivers of ancient Shinar, which are the Ulai and the Hiddekel, or what is known today as the Tigris and the Euphrates ultimately merge into the Shatt al-Arab waterway in southern Iraq, and the Shatt al-Arab then empties into the Persian Gulf. Jesus employs the physical and natural to represent the spiritual, and the visions associated with the two rivers that are now in the process of fulfillment, represent a linkage of the human and the divine that occurs as they are reaching the conclusion of their travel to the sea. This truth is established in the beginning of the two prophecies that are represented by the two visions of Daniel chapter eight, verses thirteen and fourteen. One vision is the question, the other is the answer, and logically they cannot be separated.

Begge elvene i det gamle Sjinar, nemlig Ulai og Hiddekel, eller det som i dag er kjent som Tigris og Eufrat, løper til slutt sammen i vannveien Shatt al-Arab i det sørlige Irak, og Shatt al-Arab munner deretter ut i Persiabukta. Jesus benytter det fysiske og naturlige til å fremstille det åndelige, og synene som er knyttet til de to elvene, og som nå er i ferd med å gå i oppfyllelse, fremstiller en forbindelse mellom det menneskelige og det guddommelige, idet de når avslutningen på sitt løp mot havet. Denne sannheten blir stadfestet i begynnelsen av de to profetiene som fremstilles ved de to synene i Daniel kapittel åtte, vers tretten og fjorten. Det ene synet er spørsmålet, det andre er svaret, og logisk sett kan de ikke skilles fra hverandre.

The vision of humanity, identifying the trampling down of the sanctuary and host, began in the year 677 BC, and the vision of divinity, that identifies the appearance of Christ, began in the year 457 BC. The linkage of divinity and humanity is represented by the two hundred and twenty years, that connects the two starting points of the two visions. Two hundred and twenty is a symbol of “the linkage of humanity with divinity,” and is also represented by the linkage of the increase of knowledge at the time of the end in 1798, with the increase of knowledge at the time of the end in 1989.

Synet om menneskeligheten, som identifiserer nedtrampingen av helligdommen og hæren, begynte i året 677 f.Kr., og synet om guddommeligheten, som identifiserer Kristi fremtreden, begynte i året 457 f.Kr. Forbindelsen mellom guddommelighet og menneskelighet er fremstilt ved de to hundre og tjue år, som forbinder de to utgangspunktene for de to synene. To hundre og tjue er et symbol på «forbindelsen mellom menneskelighet og guddommelighet», og er også fremstilt ved forbindelsen mellom økningen av kunnskap ved endetiden i 1798 og økningen av kunnskap ved endetiden i 1989.

The formalized message derived from the increase of knowledge in 1798, was first presented by Miller in 1831 (and then in the Vermont Telegraph newspaper in 1833). 1831 is two hundred and twenty years after the publishing of the King James Bible in the year 1611. The King James Bible represented a twofold document of the Old and New Testaments. The beginning and ending of the two hundred-and twenty-years “linked” a divine publication with a human publication. The human publication’s information was derived from the divine light that was unsealed at the time the end in 1798, and then was formalized through the work of a human instrument, who had begun to publish it in 1831. It was a divine publication, with a divinely sealed message, that was afterward unsealed by humanity, and thereafter presented by a human instrument. The Hebrew word translated as “publish” in God’s word means to call out to cry (unto), (be) famous, guest, invite, mention, (give) name, preach, proclaim, pronounce, publish. Miller began to publish his message in 1831, then in 1833 it was literally published in the Vermont Telegraph.

Det formaliserte budskapet som sprang ut av kunnskapsøkningen i 1798, ble først framstilt av Miller i 1831 (og deretter i avisen Vermont Telegraph i 1833). 1831 er to hundre og tjue år etter utgivelsen av King James Bible i året 1611. King James Bible representerte et todelt dokument bestående av Det gamle og Det nye testamente. Begynnelsen og avslutningen på de to hundre og tjue årene «forbandt» en guddommelig utgivelse med en menneskelig utgivelse. Opplysningene i den menneskelige utgivelsen var avledet av det guddommelige lyset som ble avforseglet ved endens tid i 1798, og deretter ble formaliserte gjennom arbeidet til et menneskelig redskap, som hadde begynt å utgi det i 1831. Det var en guddommelig utgivelse, med et guddommelig beseglet budskap, som senere ble avforseglet av menneskeheten, og deretter framstilt ved et menneskelig redskap. Det hebraiske ordet som i Guds ord er oversatt med «publish», betyr å rope ut til, å skrike, å være berømt, gjest, invitere, nevne, (gi) navn, forkynne, proklamere, uttale, offentliggjøre. Miller begynte å offentliggjøre sitt budskap i 1831, og i 1833 ble det bokstavelig talt utgitt i Vermont Telegraph.

The formalized message derived from the increase of knowledge in 1989 was first published in 1996 (in The Time of the End magazine), two hundred and twenty years after the publishing of the two sacred documents known as the Declaration of Independence in 1776 (and thereafter the Constitution of the United States) in 1789. The beginning and ending of the two hundred-and twenty-years links divinity with humanity, and it does so through the publishing of the two divine documents, beginning in 1776. When the book of Daniel was unsealed at the time of the end in 1989, the formalized message which had been brought about through the work of a human instrument was published in 1996. The sequence was a divine publication, then an unsealing, and then a human publication.

Det formaliserte budskapet som sprang ut av kunnskapsøkningen i 1989, ble først publisert i 1996 (i tidsskriftet The Time of the End), to hundre og tjue år etter publiseringen av de to hellige dokumentene som er kjent som Uavhengighetserklæringen i 1776 (og deretter De forente staters grunnlov) i 1789. Begynnelsen og avslutningen på de to hundre og tjue årene knytter guddommelighet til menneskelighet, og det gjør den gjennom publiseringen av de to guddommelige dokumentene, med begynnelse i 1776. Da Daniels bok ble åpnet ved endetiden i 1989, ble det formaliserte budskapet, som var blitt tilveiebrakt gjennom arbeidet til et menneskelig redskap, publisert i 1996. Rekkefølgen var en guddommelig publisering, deretter en åpning, og så en menneskelig publisering.

In both times of the end, the three steps of truth are identified. They both begin with a divine publication as the first step, and a human publication explaining a divine message is the last step. The middle step is when the Lion of the tribe of Judah unseals the divine message for that particular history, and thereafter selects a human instrument to gather up the light that was unsealed from the divine document. When the unsealing occurs there is rebellion manifested by the wicked who do not understand the increase of knowledge. Thus, a divine publication is represented by the first letter of the Hebrew alphabet, the increase of knowledge is represented by the thirteenth letter where rebellion is manifested, and the human publication of the special divine message for that history is the last letter of the Hebrew alphabet, and taken together the three letters mean “truth”.

I begge endetider blir sannhetens tre trinn identifisert. Begge begynner med en guddommelig publisering som det første trinnet, og en menneskelig publisering som forklarer et guddommelig budskap, er det siste trinnet. Det midterste trinnet er når Løven av Juda stamme åpner det guddommelige budskapet for den særskilte historien, og deretter utvelger et menneskelig redskap til å samle det lys som ble åpnet fra det guddommelige dokumentet. Når åpningen finner sted, blir opprør åpenbart ved de ugudelige som ikke forstår kunnskapens økning. Slik blir en guddommelig publisering framstilt ved den første bokstaven i det hebraiske alfabetet, kunnskapens økning blir framstilt ved den trettende bokstaven, hvor opprør blir åpenbart, og den menneskelige publiseringen av det særskilte guddommelige budskapet for den historien er den siste bokstaven i det hebraiske alfabetet, og sammen betyr de tre bokstavene «sannhet».

The visions of the Ulai and Hiddekel Rivers that are now in the process of fulfillment identify that in the last days the increase of knowledge from both rivers merge together to prove that divinity combined with humanity does not sin. Daniel received the vision that represents the appearance of Christ at the conclusion of the twenty-three hundred year prophecy in 1844 while by the Ulai River.

Synene ved elvene Ulai og Hiddekel, som nå er i ferd med å gå i oppfyllelse, viser at i de siste dager smelter økningen av kunnskap fra begge elver sammen for å bevise at guddommelighet forent med menneskelighet ikke synder. Daniel mottok synet som fremstiller Kristi tilsynekomst ved avslutningen av profetien om de to tusen tre hundre år i 1844, mens han var ved elven Ulai.

> And I saw in a vision; and it came to pass, when I saw, that I was at Shushan in the palace, which is in the province of Elam; and I saw in a vision, and I was by the river of Ulai. Daniel 8:2.

> Og jeg så i et syn; og det skjedde, da jeg så, at jeg var i borgen Susan, som ligger i provinsen Elam; og jeg så i et syn, og jeg var ved elven Ulai. Daniel 8:2.

Daniel received the vision that represents the vision of the twenty five hundred and twenty years of prophetic history while by the Hiddekel River.

Daniel mottok synet som fremstiller synet om to tusen fem hundre og tjue år av profetisk historie mens han var ved elven Hiddekel.

> And in the four and twentieth day of the first month, as I was by the side of the great river, which is Hiddekel. Daniel 10:4.

> Og på den fire og tyvende dagen i den første måneden, mens jeg var ved bredden av den store elven, som er Hiddekel. Daniel 10,4.

Gabriel thereafter identified the purpose of the chazon vision of the Hiddekel River in verse fourteen.

Deretter identifiserte Gabriel hensikten med chazon-synet ved Hiddekel-elven i vers fjorten.

> Now I am come to make thee understand what shall befall thy people in the latter days: for yet the vision is for many days. Daniel 10:14.

> Nå er jeg kommet for å la deg forstå det som skal hende ditt folk i de siste dager; for synet gjelder ennå mange dager. Daniel 10:14.

The vision given by the Ulai River identifies Christ’s “appearance”, (divinity) when He suddenly came unto His temple on October 22, 1844. It represented “divinity” entering into the temple of the Millerites (humanity) on that date, for the Day of Atonement, meaning the day of “at one-ment”, represents the combination of divinity with humanity. The vision given by the Hiddekel River identifies what shall befall God’s people (humanity) in the latter days.

Synet som ble gitt ved elven Ulai, identifiserer Kristi «tilsynekomst» (guddommelighet) da Han brått kom til sitt tempel den 22. oktober 1844. Det fremstilte «guddommelighet» som trådte inn i millerittenes tempel (menneskelighet) på denne datoen; for Forsoningsdagen, det vil si dagen for «forening til ett», representerer sammenslutningen av guddommelighet med menneskelighet. Synet som ble gitt ved elven Hiddekel, identifiserer hva som skal komme over Guds folk (menneskelighet) i de siste dager.

The beginning of the vision of the “appearance” was the year 457 BC. Two hundred and twenty years after the prophetic period identifying the trampling down of the sanctuary and the host which began in 677 BC. The ending of the two hundred and twenty years that were linked together at the starting point of the two visions, was marked by the Wonderful Numberer, who is also the Wonderful Linguist in Habakkuk 2:20.

Begynnelsen på synet om «åpenbarelsen» var året 457 f.Kr. To hundre og tjue år etter den profetiske perioden som identifiserer nedtrampingen av helligdommen og hæren, og som begynte i 677 f.Kr. Avslutningen på de to hundre og tjue årene, som var knyttet sammen ved utgangspunktet for de to synene, ble markert av den Underfulle Tallmesteren, som også er den Underfulle Språkmesteren i Habakkuk 2:20.

> But the Lord is in his holy temple: let all the earth keep silence before him. Habakkuk 2:20.

> Men Herren er i sitt hellige tempel; all jorden tie for hans åsyn. Habakkuk 2:20.

The link of humanity and divinity represented in the beginning by the starting points of the two prophecies was identified at their mutual endings by the chapter and verse that described the appearance of divinity suddenly coming into the temple He had constructed during the forty-six years beginning at the time of the end in 1798, and ending forty-six years later on October 22, 1844.

Forbindelsen mellom menneskelighet og guddommelighet, som i begynnelsen ble fremstilt ved utgangspunktene for de to profetiene, ble ved deres felles endepunkter identifisert ved det kapittel og vers som beskrev den plutselige fremtreden av guddommeligheten, idet Han kom inn i det tempel Han hadde oppført i løpet av de førtiseks årene som begynte ved endetiden i 1798 og endte førtiseks år senere, den 22. oktober 1844.

> Know ye not that ye are the temple of God, and that the Spirit of God dwelleth in you? If any man defile the temple of God, him shall God destroy; for the temple of God is holy, which temple ye are. 1 Corinthians 3:16, 17.

> Vet dere ikke at dere er Guds tempel, og at Guds Ånd bor i dere? Dersom noen ødelegger Guds tempel, skal Gud ødelegge ham; for Guds tempel er hellig, og dette tempel er dere. 1 Korinterbrev 3:16, 17.

On October 22, 1844, in agreement with the vision of the “appearance”, Habakkuk identified that the Lord was in His holy temple. He had erected the temple that had been destroyed and trampled down for twenty-five hundred and twenty years, in forty-six years.

Den 22. oktober 1844, i samsvar med synet om «tilsynekomsten», fastslo Habakkuk at Herren var i sitt hellige tempel. Han hadde reist opp igjen tempelet som hadde vært ødelagt og nedtrådt i to tusen fem hundre og tjue år, på førtiseks år.

> And speak unto him, saying, Thus speaketh the Lord of hosts, saying, Behold the man whose name is The BRANCH; and he shall grow up out of his place, and he shall build the temple of the Lord: Even he shall build the temple of the Lord; and he shall bear the glory, and shall sit and rule upon his throne; and he shall be a priest upon his throne: and the counsel of peace shall be between them both. And the crowns shall be to Helem, and to Tobijah, and to Jedaiah, and to Hen the son of Zephaniah, for a memorial in the temple of the Lord. And they that are far off shall come and build in the temple of the Lord, and ye shall know that the Lord of hosts hath sent me unto you. And this shall come to pass, if ye will diligently obey the voice of the Lord your God. Zechariah 6:12–15.

> Og tal til ham og si: Så sier hærskarenes Herre: Se, mannen hvis navn er GREINEN; han skal skyte opp fra sitt sted, og han skal bygge Herrens tempel. Ja, han skal bygge Herrens tempel; og han skal bære herligheten og sitte og herske på sin trone; og han skal være prest på sin trone; og fredens råd skal være mellom dem begge. Og kronene skal være til Helem og til Tobija og til Jedaja og til Hen, Sefanjas sønn, til et minne i Herrens tempel. Og de som er langt borte, skal komme og bygge på Herrens tempel, og dere skal kjenne at hærskarenes Herre har sendt meg til dere. Og dette skal skje, dersom dere med iver lyder Herren deres Guds røst. Sakarja 6:12–15.

In John 2:20, after Christ had cleansed the temple, which according to Sister White was a fulfillment of Malachi chapter three, as was October 22, 1844, the Messenger of the Covenant suddenly came to His temple.

I Johannes 2,20, etter at Kristus hadde renset templet, noe som ifølge Søster White var en oppfyllelse av Malakis bok kapittel tre, slik også 22. oktober 1844 var det, kom paktens Engel brått til sitt tempel.

> Jesus answered and said unto them, Destroy this temple, and in three days I will raise it up. Then said the Jews, Forty and six years was this temple in building, and wilt thou rear it up in three days? But he spake of the temple of his body. John 2:19–20.

> Jesus svarte og sa til dem: Riv ned dette tempelet, og på tre dager vil jeg reise det opp. Da sa jødene: I førtiseks år har dette tempelet vært under bygging, og vil du reise det opp på tre dager? Men han talte om sitt legemes tempel. Johannes 2:19–20.

In fulfillment of Malachi chapter three, Christ suddenly came to His temple when He cleansed the temple at the beginning of His ministry in John chapter two, which typified October 22, 1844. The temple cleansing by Christ in John chapter two, and October 22, 1844, were a fulfillment of Malachi chapter three. In John chapter TWO and verse TWENTY, we are informed that the human temple had been erected in forty-six years, and the divine temple was raised up in three days. The human temple only becomes Habakkuk’s “holy temple” when divinity suddenly comes into it, as it did on October 22, 1844, for divinity combined with humanity does not sin. The visions of the two great rivers of Shinar represent the truth that humanity combined with divinity does not sin.

Til oppfyllelse av Malaki kapittel tre kom Kristus plutselig til sitt tempel da han renset templet ved begynnelsen av sin tjeneste i Johannes kapittel to, noe som var et forbilde på 22. oktober 1844. Tempelrenselsen ved Kristus i Johannes kapittel to, og 22. oktober 1844, var en oppfyllelse av Malaki kapittel tre. I Johannes kapittel TO og vers TJUE blir vi underrettet om at det menneskelige tempel var blitt oppført på førtiseks år, og det guddommelige tempel ble reist opp på tre dager. Det menneskelige tempel blir først Habakkuks «hellige tempel» når guddommen plutselig kommer inn i det, slik den gjorde den 22. oktober 1844, for guddom forenet med menneskelighet synder ikke. Synene om de to store elvene i Sinear fremstiller sannheten om at menneskelighet forenet med guddom ikke synder.

We will continue our consideration of verse forty of Daniel chapter eleven in the next article.

Vi vil fortsette vår behandling av vers førti i Daniels bok kapittel elleve i den neste artikkelen.

> Ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ. 1 Peter 2:5.

> Også dere, som levende steiner, blir bygd opp til et åndelig hus, et hellig presteskap, for å bære fram åndelige offer, som er velbehagelige for Gud ved Jesus Kristus. 1 Peter 2:5.

Back to Articles