Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Ninety-Six

Daniels bok – nummer ett hundre og nittiseks

Prophetic Parallels and Divine Disappointment: The Revelatory Journey of God’s Last Day People in Revelation 10

Profetiske paralleller og guddommelig skuffelse: den åpenbarende reisen til Guds endetidsfolk i Åpenbaringen 10

Author

Jeff Pippenger

Published

April 27, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In chapter ten of Revelation, where the history of the first and second angels’ messages is represented, John, as a symbol of God’s last-day people, was told in advance that there was to be a disappointment in the history he symbolically represented, and that disappointment was the element of the history of the first and second angels that had been sealed up to the Millerites’ understanding, in order to test their faith.

I det tiende kapittel av Åpenbaringen, hvor historien om den første og den andre engels budskap blir fremstilt, ble Johannes, som et symbol på Guds folk i de siste dager, på forhånd fortalt at det skulle komme en skuffelse i den historien han symbolsk representerte; og denne skuffelsen var det elementet i historien om den første og den andre engel som hadde vært forseglet for millerittenes forståelse, for å prøve deres tro.

> And the voice which I heard from heaven spake unto me again, and said, Go and take the little book which is open in the hand of the angel which standeth upon the sea and upon the earth. And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:8–10.

> Og røsten som jeg hadde hørt fra himmelen, talte igjen til meg og sa: Gå og ta den lille boken som er åpnet i hånden på engelen som står på havet og på jorden. Og jeg gikk bort til engelen og sa til ham: Gi meg den lille boken. Og han sa til meg: Ta den og et den opp; og den skal gjøre din buk bitter, men i din munn skal den være søt som honning. Og jeg tok den lille boken ut av engelens hånd og åt den opp; og den var i min munn søt som honning; og så snart jeg hadde ett den, ble min buk bitter. Åpenbaringen 10:8–10.

In verse ten, John represents the history from August 11, 1840, when the mighty angel descended with a little book in his hand, unto the Great Disappointment on October 22, 1844. Before he symbolically represented that history, he is told by “the voice which” he “heard from heaven” informing him that when he eats the little book, “it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey.” The bitter disappointment is what tested the faith of the Millerites, and it was not best for them to know about that disappointment before it arrived, but John represents the last-day people who are required to know the facts associated with the delineation of events, that are the history of the first and second angels’ message.

I vers ti representerer Johannes historien fra 11. august 1840, da den veldige engelen steg ned med en liten bok i sin hånd, og frem til den store skuffelsen den 22. oktober 1844. Før han symbolsk representerer den historien, blir han av «røsten som» han «hørte fra himmelen» fortalt at når han eter den lille boken, «skal den gjøre din buk bitter, men i din munn skal den være søt som honning». Den bitre skuffelsen var det som prøvde millerittenes tro, og det var ikke best for dem å kjenne til den skuffelsen før den inntraff; men Johannes representerer endetidsfolket, som er pålagt å kjenne de kjensgjerninger som er knyttet til fremstillingen av begivenhetene som utgjør historien om den første og den andre engels budskap.

That sacred history identifies that there would be a test brought upon the last-day people, and it would be a test based upon something that it was not best for them to understand in advance of the test, yet it was not the identical experience of the Millerites, though it perfectly aligned with the delineation of events represented by the first and second angel, for the seven thunders also represent, “future events which will be disclosed in their order.”

Denne hellige historien viser at det ville bli ført en prøve over endetidsfolket, og det ville være en prøve grunnlagt på noe som det ikke var best for dem å forstå forut for prøven; likevel var det ikke den identiske erfaringen som millerittenes, selv om den fullkomment samsvarte med fremstillingen av de begivenheter som er representert ved den første og den andre engel, for de sju tordener representerer også «framtidige begivenheter som vil bli åpenbart i sin orden».

Though required to know the foundational history of the Millerites, God’s last-day people would fulfill the same delineation of events as the Millerites, but what tested the Millerites, that was best for them not to know in advance, would be a different test, that was brought about by an element that was sealed up until the time was at hand for the Lion of the tribe of Judah to unseal the Revelation of Jesus Christ, which occurs in the hidden history of verse forty of Daniel eleven.

Selv om det er påkrevd å kjenne millerittenes grunnleggende historie, ville Guds folk i den siste tid oppfylle den samme framstillingen av begivenheter som millerittene; men det som prøvde millerittene, og som det var best for dem ikke å vite på forhånd, ville være en annen prøve, frambrakt ved et element som var forseglet inntil tiden var inne for Løven av Judas stamme å åpne Jesu Kristi åpenbaring, noe som finner sted i den skjulte historien i vers førti i Daniel elleve.

What was sealed up was designed to test God’s last-day people, and the test would align with the waymark where the Millerites were tested, for whether in the first fulfillment in Millerite history or the last fulfillment of the last days, the seven thunders was “a delineation of events” “that would be disclosed in their order.”

Det som ble forseglet, var utformet for å prøve Guds folk i de siste dager, og prøven ville samsvare med det veimerket der millerittene ble prøvet; for enten det gjelder den første oppfyllelse i millerittenes historie eller den siste oppfyllelse i de siste dager, var de sju tordener «en fremstilling av begivenheter» «som ville bli åpenbart i sin rekkefølge.»

What has been widely unrecognized is that as John represents the history of the descent of Christ with the little book on August 11, 1840 unto the Great Disappointment of October 22, 1844, that very history was also represented by the descent of the second angel on April 19, 1844. The first disappointment can be understood as the disappointment of John, who, after eating the little book on August 11, 1840, met disappointment on April 19, 1844. When that disappointment arrived the second angel descended with a “writing” in his hand.

Det som i vid utstrekning ikke er blitt erkjent, er at slik Johannes representerer historien om Kristi nedstigning med den lille boken den 11. august 1840 og frem til den store skuffelsen den 22. oktober 1844, ble nettopp den samme historien også representert ved den annen engels nedstigning den 19. april 1844. Den første skuffelsen kan forstås som Johannes’ skuffelse, han som, etter å ha spist den lille boken den 11. august 1840, møtte skuffelse den 19. april 1844. Da den skuffelsen inntrådte, steg den annen engel ned med en «skrift» i sin hånd.

> “Another mighty angel was commissioned to descend to earth. Jesus placed in his hand a writing, and as he came to the earth, he cried, ‘Babylon is fallen, is fallen.’ Then I saw the disappointed ones again raise their eyes to heaven, looking with faith and hope for their Lord’s appearing. But many seemed to remain in a stupid state, as if asleep; yet I could see the trace of deep sorrow upon their countenances. The disappointed ones saw from the Scriptures that they were in the tarrying time, and that they must patiently wait the fulfillment of the vision. The same evidence which led them to look for their Lord in 1843, led them to expect Him in 1844. Yet I saw that the majority did not possess that energy which marked their faith in 1843. Their disappointment had dampened their faith.” Early Writings, 247.

> «En annen mektig engel fikk i oppdrag å stige ned til jorden. Jesus la et skrift i hans hånd, og idet han kom til jorden, ropte han: ‘Babylon er falt, er falt.’ Deretter så jeg de skuffede igjen løfte sine øyne mot himmelen og se med tro og håp etter sin Herres tilsynekomst. Men mange syntes å forbli i en sløv tilstand, som om de sov; likevel kunne jeg se spor av dyp sorg i deres ansikter. De skuffede så ut fra Skriftene at de befant seg i ventetiden, og at de tålmodig måtte vente på synets oppfyllelse. Det samme bevis som hadde ledet dem til å se fram til sin Herre i 1843, ledet dem til å vente Ham i 1844. Likevel så jeg at flertallet ikke eide den kraft som kjennetegnet deres tro i 1843. Deres skuffelse hadde svekket deres tro.» Early Writings, 247.

The Millerite history that John represents in chapter ten, is the history of the first and also the second angel. The descent of the first angel with a message and the descent of the second angel with a message, mark the beginning of respective histories that both ended in disappointment, though John is more directly illustrating the entire history of both angels. Even after October 22, 1844, when the third angel arrived with a message, the disappointment of the rebellion of 1863, provides a third witness of a period that begins with a message that ends with disappointment.

Den millerittiske historien som Johannes fremstiller i kapittel ti, er historien om den første og også den andre engel. Den første engelens nedstigning med et budskap og den andre engelens nedstigning med et budskap markerer begynnelsen på de respektive historiene, som begge endte i skuffelse, selv om Johannes mer direkte fremstiller hele historien til begge englene. Selv etter 22. oktober 1844, da den tredje engel kom med et budskap, utgjør skuffelsen ved opprøret i 1863 et tredje vitnesbyrd om en periode som begynner med et budskap og ender med skuffelse.

The first disappointment of the movement of the third angel on July 18, 2020 was the parallel to the first disappointment of the Millerites. A truth was sealed up as was the truth of 1844 sealed up by the Lord holding His hand over a mistake in some of the figures, that produced the first disappointment of the Millerites. When the mistake was thereafter understood, the mistake had been unsealed, as the Lion of the tribe of Judah had removed His hand. The mistake of July 18, 2020, was brought about by the refusal to acknowledge that His hand had been raised on October 22, 1844, while He pronounced that “time should be no longer.”

Den første skuffelsen i den tredje engels bevegelse den 18. juli 2020 var parallellen til millerittenes første skuffelse. En sannhet ble forseglet, slik sannheten om 1844 ble forseglet ved at Herren holdt sin hånd over en feil i noen av beregningene, noe som frembrakte millerittenes første skuffelse. Da feilen deretter ble forstått, var feilen blitt avforseglet, ettersom Løven av Judas stamme hadde fjernet sin hånd. Feilen den 18. juli 2020 ble forårsaket av nektelsen av å erkjenne at Hans hånd var blitt løftet den 22. oktober 1844, da Han erklærte at «tiden skulle ikke være mer».

Whether it was the Philadelphian movement of the first angel’s first disappointment, or the first disappointment of the Laodicean movement of the third angel, His hand represents the waymark. On April 19, 1844 and on July 18, 2020 the disappointment produced a scattering time. Those who had either been gathered on August 11, 1840 or September 11, 2001, were scattered, and thereafter Christ began to gather His people a second time.

Enten det var den filadelfiske bevegelsen ved den første engelens første skuffelse, eller den første skuffelsen i den laodikeiske bevegelsen under den tredje engel, representerer Hans hånd veimerket. Den 19. april 1844 og den 18. juli 2020 frembrakte skuffelsen en spredningstid. De som enten var blitt samlet den 11. august 1840 eller den 11. september 2001, ble spredt, og deretter begynte Kristus å samle sitt folk for andre gang.

He had gathered a people beginning on September 11, 2001, for as represented by Christ’s baptism, it is when the Divine symbol descends that He begins to gather His disciples, not before. Then, after a scattering, Christ gathers His people a second time. Christ gathered His disciples beginning at His baptism, and after the scattering produced by the cross, He began to gather His disciples a second time. The prophetic fact of a second gathering that began in July 2023, was part of what had been sealed up on July 18, 2020, though it was clearly an element of the history of the Millerites.

Han hadde samlet et folk med begynnelse den 11. september 2001, for slik det fremstilles ved Kristi dåp, er det når det guddommelige symbolet stiger ned, at Han begynner å samle sine disipler, ikke før. Deretter, etter en spredning, samler Kristus sitt folk for annen gang. Kristus samlet sine disipler med begynnelse ved sin dåp, og etter spredningen forårsaket av korset begynte Han å samle sine disipler for annen gang. Det profetiske faktum om en annen samling, som begynte i juli 2023, var en del av det som hadde vært forseglet den 18. juli 2020, selv om det tydelig var et element i millerittenes historie.

In verse forty of Daniel eleven, the beast from the bottomless pit arose and slew both horns of the earth beast in 2020. In July of 2023, the Lord began to gather His last-day people a second time. The process of gathering is represented within the sacred Millerite history, and in that history, there are two historical witnesses of gathering His people a second time. The gathering process is a prophetic element that was sealed up until July 2023. The work of gathering His people a second time is fulfilled during the history of the Ukrainian War, just prior to the second election of the eighth president, that is of the seven.

I vers førti i Daniel elleve steg dyret fra avgrunnen opp og drepte begge hornene på jorddyret i 2020. I juli 2023 begynte Herren å samle sitt siste-tids folk for annen gang. Samlingsprosessen er fremstilt innenfor den hellige millerittiske historien, og i den historien finnes det to historiske vitner om at Han samler sitt folk for annen gang. Samlingsprosessen er et profetisk element som var forseglet inntil juli 2023. Verket med å samle sitt folk for annen gang fullbyrdes i løpet av historien om den ukrainske krigen, like før det andre valget av den åttende presidenten, som er av de sju.

On August 11, 1840, the Lord gathered the Millerite movement, and He marked the gathering by the introduction of the 1843 chart, which was published in May of 1842. The chart represented the foundational message, for He was then laying the foundation of the Millerite temple. The descent of the angel of Revelation chapter ten, on August 11, 1840, parallels the baptism of Christ, which among other things marked the beginning of Christ selecting His disciples.

Den 11. august 1840 samlet Herren millerittbevegelsen, og Han markerte denne samlingen ved innføringen av 1843-kartet, som ble utgitt i mai 1842. Kartet representerte grunnbudskapet, for Han la da grunnvollen til det millerittiske tempel. Nedstigningen av engelen i Åpenbaringen kapittel ti, den 11. august 1840, er parallell med Kristi dåp, som blant annet markerte begynnelsen på Kristi utvelgelse av sine disipler.

> “With the calling of John and Andrew and Simon, of Philip and Nathanael, began the foundation of the Christian church. John directed two of his disciples to Christ. Then one of these, Andrew, found his brother, and called him to the Saviour. Philip was then called, and he went in search of Nathanael.” The Desire of Ages, 141.

> «Med kallet av Johannes og Andreas og Simon, av Filip og Natanael, begynte grunnleggelsen av den kristne kirke. Johannes ledet to av sine disipler til Kristus. Deretter fant en av disse, Andreas, sin bror og kalte ham til Frelseren. Filip ble så kalt, og han gikk for å lete etter Natanael.» The Desire of Ages, 141.

The work of William Miller from the time of the end in 1798, unto August 11, 1840, represented the work of John the Baptist, but when the angel of Revelation ten descended, as typified by the descent of the Holy Spirit at the baptism of Christ, the Lord “gathered” His foundational disciples. These two witnesses identify that Christ gathered His last-day people on September 11, 2001, when the angel of Revelation chapter eighteen descended, but as with the Millerites, they were to be tested by an element of the seven thunders which had been sealed up, and then the Lord would gather His people a second time.

William Millers verk fra endens tid i 1798 og fram til 11. august 1840 representerte Johannes Døperens verk; men da engelen i Åpenbaringen 10 steg ned, slik dette ble forbilledliggjort ved Den Hellige Ånds nedstigning ved Kristi dåp, «samlet» Herren sine grunnleggende disipler. Disse to vitnene identifiserer at Kristus samlet sitt siste-tidsfolk den 11. september 2001, da engelen i Åpenbaringen kapittel atten steg ned; men som med millerittene skulle de prøves ved et element av de sju tordener som var blitt forseglet, og deretter ville Herren samle sitt folk for annen gang.

The second gathering of God’s last-day people began in the history represented at the very ending of verse eleven, of chapter eleven of Daniel, just before Putin’s victory over Ukraine, and just before verse twelve where Russia and Putin’s prophetic testimony ends. Daniel chapter eleven, verse eleven, therefore aligns with Revelation chapter eleven, verse eleven, for it is there the two witnesses are brought back to life.

Den andre samlingen av Guds folk i de siste dager begynte i den historien som fremstilles helt ved slutten av vers elleve i Daniels ellevte kapittel, like før Putins seier over Ukraina, og like før vers tolv, hvor Russlands og Putins profetiske vitnesbyrd ender. Daniel kapittel elleve, vers elleve, stemmer derfor overens med Åpenbaringen kapittel elleve, vers elleve, for det er der de to vitnene blir ført tilbake til livet.

In the sacred Millerite history, the Lord began to gather His people a second time after the disappointment of April 19, 1844, and what was employed by the Lord to gather His people at that time was a recognition that they were fulfilling the tarrying time of the parable of the ten virgins of Matthew chapter twenty-five, and also Habakkuk chapter two. In order for the Millerites to recognize their condition and return, they had to recognize themselves as represented within God’s prophetic Word. They needed to see that they were God’s people in contrast with those who professed to be His people. In gathering His disappointed people, He was providing an illustration of the ensign that is lifted up to the Gentiles, thus emphasizing the distinction between His genuine but disappointed people, and His simply professed people.

I den hellige millerittiske historie begynte Herren å samle sitt folk for annen gang etter skuffelsen den 19. april 1844, og det Herren benyttet for å samle sitt folk på den tiden, var erkjennelsen av at de oppfylte drøyingstiden i lignelsen om de ti jomfruer i Matteus kapittel tjuefem, og også Habakkuk kapittel to. For at millerittene skulle erkjenne sin tilstand og vende tilbake, måtte de erkjenne seg selv som framstilt i Guds profetiske Ord. De trengte å se at de var Guds folk, i motsetning til dem som bekjente seg til å være hans folk. Ved å samle sitt skuffede folk gav han en illustrasjon av banneret som løftes opp for hedningene, og understreket dermed skillet mellom sitt ekte, men skuffede folk, og sitt folk bare i bekjennelse.

> And in that day there shall be a root of Jesse, which shall stand for an ensign of the people; to it shall the Gentiles seek: and his rest shall be glorious. And it shall come to pass in that day, that the Lord shall set his hand again the second time to recover the remnant of his people, which shall be left, from Assyria, and from Egypt, and from Pathros, and from Cush, and from Elam, and from Shinar, and from Hamath, and from the islands of the sea. And he shall set up an ensign for the nations, and shall assemble the outcasts of Israel, and gather together the dispersed of Judah from the four corners of the earth. Isaiah 11:10–12.

> Og på den dagen skal det skyte opp en rot fra Isai, som skal stå som et banner for folkene; til ham skal hedningefolkene søke, og hans hvilested skal være herlig. Og det skal skje på den dagen at Herren igjen, for annen gang, skal rekke ut sin hånd for å vinne tilbake resten av sitt folk, dem som er blitt tilbake, fra Assyria og fra Egypt og fra Patros og fra Kusj og fra Elam og fra Sinear og fra Hamat og fra øyene i havet. Og han skal reise et banner for nasjonene og samle Israels fordrevne og føre sammen Judas spredte fra jordens fire hjørner. Jesaja 11:10–12.

When the prophet Jeremiah represents those who were disappointed on April 19, 1844, he identified that he no longer associated with “the assembly of mockers,” who employed the failed prediction of 1843, as evidence that those represented by Jeremiah were false prophets.

Da profeten Jeremia representerer dem som ble skuffet den 19. april 1844, fastslo han at han ikke lenger hadde samfunn med «spotternes forsamling», som brukte den feilslåtte forutsigelsen for 1843 som bevis for at de som ble representert ved Jeremia, var falske profeter.

> I sat not in the assembly of the mockers, nor rejoiced; I sat alone because of thy hand: for thou hast filled me with indignation. Jeremiah 15:17.

> Jeg satt ikke i spotternes forsamling og frydet meg ikke; jeg satt alene på grunn av din hånd, for du har fylt meg med harme. Jeremia 15:17.

The “assembly of mockers” had cast out those represented by Jeremiah.

«Spotternes forsamling» hadde kastet ut dem som ble representert ved Jeremia.

> “Many were persecuted by their unbelieving brethren. In order to retain their position in the church, some consented to be silent in regard to their hope; but others felt that loyalty to God forbade them thus to hide the truths which He had committed to their trust. Not a few were cut off from the fellowship of the church for no other reason than expressing their belief in the coming of Christ. Very precious to those who bore this trial of their faith were the words of the prophet: ‘Your brethren that hated you, that cast you out for My name’s sake, said, Let the Lord be glorified: but He shall appear to your joy, and they shall be ashamed.’ Isaiah 66:5.” The Great Controversy, 372.

> «Mange ble forfulgt av sine vantro brødre. For å bevare sin stilling i menigheten samtykket noen i å tie om sitt håp; men andre følte at troskap mot Gud forbød dem således å skjule de sannheter som Han hadde betrodd dem. Ikke få ble utelukket fra menighetens fellesskap av ingen annen grunn enn at de ga uttrykk for sin tro på Kristi komme. Svært dyrebare for dem som gjennomgikk denne prøven på sin tro, var profetens ord: ‘Deres brødre som hatet dere, som støtte dere ut for mitt navns skyld, sa: La Herren bli herliggjort! Men han skal komme til syne til deres glede, og de skal bli til skamme.’ Jesaja 66:5.» The Great Controversy, 372.

When the Lord lifts up an ensign to the Gentiles, it will occur when He has stretched forth His hand a second time to gather the remnant of His people, who are the outcasts of Israel. They are those who no longer sit in the “assembly of mockers.”

Når Herren løfter opp et banner for hedningefolkene, vil det skje når han annen gang har rakt ut sin hånd for å samle resten av sitt folk, de som er Israels fordrevne. De er dem som ikke lenger sitter i «spotternes forsamling».

The “root of Jesse” is a symbol of two blood lines, one from Judaism combined with a bloodline from outside of Judaism, and represents not only the bloodline of Jesus, but is also a symbol of the combination of Divinity with humanity, for the ensign that is lifted up represents a people who have been sealed forever into the condition and experience of the combination of Divinity with humanity, which is also represented in verse ten of Daniel chapter eleven by the symbol of the “fortress”. In verse ten, the sealing time of the one hundred and forty-four thousand is inferred by the prophetic understanding of the fortress, which is the head. In the history of verse eleven and the Ukrainian War, the Lord stretches His hand a second time to gather the outcasts who have been disappointed.

«Isais rot» er et symbol på to blodslinjer, én fra jødedommen sammen med en blodslinje utenfor jødedommen, og representerer ikke bare Jesu blodslinje, men er også et symbol på foreningen av guddommelighet med menneskelighet; for banneret som løftes opp, representerer et folk som for alltid er blitt beseglet inn i tilstanden og erfaringen av foreningen av guddommelighet med menneskelighet, noe som også i vers ti i Daniel kapittel elleve er representert ved symbolet «festningen». I vers ti antydes beseglingstiden for de hundre og førtifire tusen gjennom den profetiske forståelsen av festningen, som er hodet. I historien til vers elleve og krigen i Ukraina rekker Herren ut sin hånd for annen gang for å samle de fordrevne som er blitt skuffet.

Therefore, with the testimony of Daniel eleven as the structure, we have identified the intrusion of the papacy into prophetic history, just before the Sunday law. We have seen the work of the Republican horn represented by Trump as he becomes the eighth that is of the seven, and begins the work of combining church and state. We have the line of the apostate horn of Protestantism, as represented by the Maccabees. In the same history represented by those verses, we apply the line of the seven thunders, which is also the line of the parable of the ten virgins, identifying the experience of the one hundred and forty-four thousand, as well as the line of the three angels that outline the work of the true Protestant horn. One of the events for the true Protestant horn in that history is the second gathering.

Derfor har vi, med vitnesbyrdet i Daniel elleve som struktur, identifisert pavedømmets inntrengen i den profetiske historien, like før søndagsloven. Vi har sett det republikanske horns verk, representert ved Trump idet han blir den åttende, som er av de syv, og begynner verket med å forene kirke og stat. Vi har linjen til protestantismens frafalne horn, slik den er representert ved makkabeerne. I den samme historien som er fremstilt ved disse versene, anvender vi linjen med de sju tordener, som også er linjen i lignelsen om de ti jomfruer, idet vi identifiserer erfaringen til de hundre og førtifire tusen, så vel som linjen med de tre engler som skisserer verket til det sanne protestantiske horn. En av begivenhetene for det sanne protestantiske horn i den historien er den andre samlingen.

The second gathering occurred in the history of the second angel’s message, and it also occurred in the history of the third angel from 1844 unto 1863, establishing two witnesses from Millerite history of the Lord stretching His hand a second time to gather His scattered flock.

Den andre innsamlingen fant sted i historien om den annen engels budskap, og den fant også sted i historien om den tredje engel fra 1844 til 1863, og etablerer to vitner fra den millerittiske historien om Herren som rekker ut sin hånd annen gang for å samle sin adspredte hjord.

> “September 23, the Lord showed me that He had stretched out His hand the second time to recover the remnant of His people, and that efforts must be redoubled in this gathering time. In the scattering, Israel was smitten and torn, but now in the gathering time God will heal and bind up His people. In the scattering, efforts made to spread the truth had but little effect, accomplished but little or nothing; but in the gathering, when God has set His hand to gather His people, efforts to spread the truth will have their designed effect. All should be united and zealous in the work. I saw that it was wrong for any to refer to the scattering for examples to govern us now in the gathering; for if God should do no more for us now than He did then, Israel would never be gathered.” Early Writings, 74.

> «23. september viste Herren meg at Han hadde strakt ut sin hånd annen gang for å vinne tilbake resten av sitt folk, og at anstrengelsene må fordobles i denne samlingstiden. I adspredelsen ble Israel slått og sønderrevet, men nå i samlingstiden vil Gud lege og forbinde sitt folk. I adspredelsen hadde de anstrengelser som ble gjort for å utbre sannheten, bare liten virkning, de utrettet lite eller intet; men i samlingstiden, når Gud har satt sin hånd til å samle sitt folk, vil anstrengelser for å utbre sannheten ha den tilsiktede virkning. Alle bør være forent og nidkjære i arbeidet. Jeg så at det var galt av noen å henvise til adspredelsen for eksempler som skulle styre oss nå i samlingstiden; for dersom Gud ikke skulle gjøre mer for oss nå enn Han gjorde den gang, ville Israel aldri bli samlet.» Early Writings, 74.

In the appendix to Early Writings, Sister White explains the comment just cited:

I tillegget til Tidlige skrifter forklarer søster White den nettopp siterte kommentaren:

> “3. The view that the Lord ‘had stretched out His hand the second time to recover the remnant of His people,’ on page 74, refers only to the union and strength once existing among those looking for Christ, and to the fact that He had begun to unite and to raise up His people again.” Early Writings, 86.

> «3. Oppfatningen om at Herren ‘hadde rakt ut sin hånd annen gang for å vinne tilbake resten av sitt folk’, på side 74, viser bare til den enhet og styrke som en gang fantes blant dem som ventet på Kristus, og til det forhold at Han hadde begynt å forene og å oppreise sitt folk igjen.» Early Writings, 86.

The sacred history of the seven thunders representing August 11, 1840 unto October 22, 1844, typified the sacred history of October 22, 1844 unto the rebellion of 1863. Line upon line, the first history represented an illustration of wise virgins, and the second line represented provides an illustration of foolish virgins. Both histories began when an angel descended with a message that was to be eaten. The arrival of the angel in both histories began a testing process that produced a scattering, and by 1849, Sister White was being shown that the Lord was again stretching forth His hand a second time, this time to gather those who had been scattered on October 22, 1844.

Den hellige historien om de sju tordener, som representerer 11. august 1840 til 22. oktober 1844, var et forbilde på den hellige historien fra 22. oktober 1844 til opprøret i 1863. Linje på linje representerte den første historien en illustrasjon av de kloke jomfruene, og den andre linjen gav en illustrasjon av de dårlige jomfruene. Begge historiene begynte da en engel steg ned med et budskap som skulle etes. Engelenes ankomst i begge historiene innledet en prøvelsesprosess som førte til en spredning, og innen 1849 ble Søster White vist at Herren igjen rakte ut sin hånd annen gang, denne gang for å samle dem som var blitt spredt den 22. oktober 1844.

They had been scattered by the Great Disappointment, as the wise on April 19, 1844 had been scattered by their first disappointment. The second gathering identified that the Lord “had begun to unite and to raise up His people again.” At the second gathering the Lord’s work includes lifting up an ensign that is united with one another upon the message, and whose humanity is united with His Divinity. The purpose of the ensign is to call God’s other flock out of Babylon, which is accomplished by men and women seeing the ensign.

De var blitt spredt av den store skuffelsen, slik de vise den 19. april 1844 var blitt spredt ved sin første skuffelse. Den andre samlingen identifiserte at Herren «hadde begynt å forene og å oppreise sitt folk igjen». Ved den andre samlingen omfatter Herrens verk å løfte opp et banner som er forenet med hverandre om budskapet, og hvis menneskelighet er forenet med Hans guddommelighet. Bannerets hensikt er å kalle Guds andre hjord ut av Babylon, noe som blir fullbyrdet ved at menn og kvinner ser banneret.

The ensign is the army of those who have united their humanity with Christ’s Divinity in the time of the Sunday law testing time. Thus, the second gathering identifies the “root of Jesse,” will be lifted up, carrying the twofold prophetic symbolism of Ruth, a heathen who is gathered by the ensign being joined with Boaz, a symbol of the one hundred and forty-four thousand, and also a symbol of the Redeemer, who paid the price for Ruth, and was her near kinsmen. In the incarnation of Christ’s Divine nature with the fallen flesh of human nature He became our near kinsman. The ensign that is lifted up are those united by the message, who finalize the work of joining their humanity to Christ’s Divinity in advance of the Sunday law.

Banneret er hæren av dem som i tiden for prøvelsen under søndagsloven har forent sin menneskelighet med Kristi guddommelighet. Slik identifiserer den andre innsamlingen «Isais rot», som skal løftes opp, og bærer den dobbelte profetiske symbolikken til Rut, en hedning som samles ved banneret ved å bli forenet med Boas, et symbol på de ett hundre og førtifire tusen, og også et symbol på Gjenløseren, som betalte prisen for Rut og var hennes nærmeste slektning. I inkarnasjonen, da Kristi guddommelige natur ble forenet med den falne menneskenaturens kjød, ble Han vår nære slektning. Banneret som løftes opp, er dem som ved budskapet er blitt forenet, og som fullender verket med å føye sin menneskelighet til Kristi guddommelighet forut for søndagsloven.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> “The appreciation of the Bible grows with its study. Whichever way the student may turn, he will find displayed the infinite wisdom and love of God.

> Verdsettelsen av Bibelen vokser med studiet av den. Hvilken vei den studerende enn måtte vende seg, vil han se Guds uendelige visdom og kjærlighet åpenbart.

> “The significance of the Jewish economy is not yet fully comprehended. Truths vast and profound are shadowed forth in its rites and symbols. The gospel is the key that unlocks its mysteries. Through a knowledge of the plan of redemption, its truths are opened to the understanding. Far more than we do, it is our privilege to understand these wonderful themes. We are to comprehend the deep things of God. Angels desire to look into the truths that are revealed to the people who with contrite hearts are searching the word of God, and praying for greater lengths and breadths and depths and heights of the knowledge which He alone can give.

> «Betydningen av den jødiske husholdning er ennå ikke fullt ut forstått. Sannheter store og dype er antydet i dens skikker og symboler. Evangeliet er nøkkelen som åpner dens mysterier. Gjennom kunnskap om frelsesplanen blir dens sannheter åpnet for forståelsen. Langt mer enn vi gjør, er det vårt privilegium å forstå disse vidunderlige emner. Vi skal fatte Guds dype ting. Engler ønsker å skue inn i de sannheter som blir åpenbart for det folk som med sønderknuste hjerter gransker Guds ord og ber om større lengder og bredder og dybder og høyder av den kunnskap som Han alene kan gi.»

> “As we near the close of this world’s history, the prophecies relating to the last days especially demand our study. The last book of the New Testament scriptures is full of truth that we need to understand. Satan has blinded the minds of many, so that they have been glad of any excuse for not making the Revelation their study. But Christ through His servant John has here declared what shall be in the last days, and He says, ‘Blessed is he that readeth, and they that hear the words of this prophecy, and keep those things which are written therein.’ Revelation 1:3.

> «Ettersom vi nærmer oss avslutningen av denne verdens historie, krever profetiene som angår de siste dager, særlig vårt studium. Den siste boken i Det nye testamentes skrifter er full av sannhet som vi trenger å forstå. Satan har forblindet manges sinn, slik at de gjerne har grepet enhver unnskyldning for ikke å gjøre Åpenbaringen til gjenstand for sitt studium. Men Kristus har her gjennom sin tjener Johannes kunngjort hva som skal skje i de siste dager, og Han sier: ‘Salig er den som leser, og de som hører ordene i denne profeti, og holder fast ved det som er skrevet i den.’ Åpenbaringen 1:3.»

> “‘This is life eternal,’ Christ said, ‘that they might know Thee the only true God, and Jesus Christ, whom Thou hast sent.’ John 17:3. Why is it that we do not realize the value of this knowledge? Why are not these glorious truths glowing in our hearts, trembling upon our lips, and pervading our whole being?

> «Dette er det evige liv,» sa Kristus, «at de kjenner deg, den eneste sanne Gud, og Jesus Kristus, som du har utsendt.» Joh 17:3. Hvorfor er det slik at vi ikke innser verdien av denne kunnskapen? Hvorfor gløder ikke disse herlige sannheter i våre hjerter, skjelver på våre lepper og gjennomtrenger hele vårt vesen?

> “In giving us His word, God has put us in possession of every truth essential for our salvation. Thousands have drawn water from these wells of life, yet there is no diminishing of the supply. Thousands have set the Lord before them, and by beholding have been changed into the same image. Their spirit burns within them as they speak of His character, telling what Christ is to them, and what they are to Christ. But these searchers have not exhausted these grand and holy themes. Thousands more may engage in the work of searching out the mysteries of salvation. As the life of Christ and the character of His mission are dwelt upon, rays of light will shine forth more distinctly at every attempt to discover truth. Each fresh search will reveal something more deeply interesting than has yet been unfolded. The subject is inexhaustible. The study of the incarnation of Christ, His atoning sacrifice and mediatorial work, will employ the mind of the diligent student as long as time shall last; and looking to heaven with its unnumbered years he will exclaim, ‘Great is the mystery of godliness.’

> «Ved å gi oss sitt ord har Gud gitt oss adgang til enhver sannhet som er avgjørende for vår frelse. Tusener har øst vann fra disse livets kilder, og likevel er forrådet ikke blitt mindre. Tusener har satt Herren for seg, og ved å betrakte ham er de blitt forvandlet til det samme bilde. Deres ånd brenner i dem når de taler om hans karakter og forteller hva Kristus er for dem, og hva de er for Kristus. Men disse granskerne har ikke uttømt disse store og hellige emner. Tusener til kan ta del i arbeidet med å utforske frelsens mysterier. Når Kristi liv og hans sendelses karakter betraktes inngående, vil lysstråler skinne tydeligere fram ved hvert forsøk på å oppdage sannheten. Hver ny granskning vil åpenbare noe som er dypere interessant enn det som hittil er blitt avdekket. Emnet er uutømmelig. Studiet av Kristi inkarnasjon, hans sonoffer og mellommannsgjerning vil oppta den flittige students sinn så lenge tiden varer; og når han ser opp mot himmelen med dens utallige år, vil han utbryte: ‘Stor er gudsfryktens mysterium.’»

> “In eternity we shall learn that which, had we received the enlightenment it was possible to obtain here, would have opened our understanding. The themes of redemption will employ the hearts and minds and tongues of the redeemed through the everlasting ages. They will understand the truths which Christ longed to open to His disciples, but which they did not have faith to grasp. Forever and forever new views of the perfection and glory of Christ will appear. Through endless ages will the faithful Householder bring forth from His treasure things new and old.” Christ’s Object Lessons, 132–134.

> «I evigheten skal vi lære det som, dersom vi hadde mottatt den opplysning det var mulig å oppnå her, ville ha åpnet vår forståelse. Gjenløsningens temaer vil beskjeftige de gjenløstes hjerter og sinn og tunger gjennom de evige tidsaldre. De vil forstå de sannheter som Kristus lengtet etter å åpne for sine disipler, men som de ikke hadde tro til å fatte. For evig og alltid vil nye syner av Kristi fullkommenhet og herlighet tre frem. Gjennom endeløse tidsaldre vil den trofaste Husbond føre frem av sitt forråd ting både nytt og gammelt.» Christ’s Object Lessons, 132–134.

Back to Articles