Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Twenty-One

Joels bok og den laodikeiske syvendedags adventistkirke – nummer tjueén

Number Twenty-One

Tjueén

Author

Jeff Pippenger

Published

December 31, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

> And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days. Daniel 12:11.

> Og fra den tid da det daglige offer blir avskaffet, og den ødeleggende vederstyggelighet blir satt opp, skal det gå ett tusen to hundre og nitti dager. Daniel 12:11.

Since October 22, 1844, the application of prophetic time is no longer a correct application of prophecy, by those who might wish to rightly divide the word of truth. The period of 1290 years in verse eleven is to be applied as a symbolic period after 1844, and the application after 1844, or a period without the elements of “time,” must retain the foundational understanding of the truth, as it was understood before 1844. The 1290 represents a period of 30, followed by 1260. The understanding before 1844 was that the thirty years from 508 unto 538 represented a period of preparation for the antichrist to begin to rule from 538 unto 1798.

Siden 22. oktober 1844 er anvendelsen av profetisk tid ikke lenger en korrekt anvendelse av profetien for dem som ønsker rett å dele sannhetens ord. Perioden på 1290 år i vers elleve skal anvendes som en symbolsk periode etter 1844, og anvendelsen etter 1844, eller en periode uten elementene av «tid», må bevare den grunnleggende forståelsen av sannheten slik den ble forstått før 1844. De 1290 representerer en periode på 30, etterfulgt av 1260. Forståelsen før 1844 var at de tretti årene fra 508 til 538 representerte en forberedelsesperiode for antikrist, slik at han kunne begynne å herske fra 538 til 1798.

The 30 years transition is the subject of Paul in 2 Thessalonians. Paul includes no reference to the element of “time,” but he identifies the prophetic characteristics of paganism giving way to papalism in those thirty years. Then the papal rule began. The historical understanding, absent any element of time, identifies the transition of the fourth kingdom of Bible prophecy unto the fifth kingdom, followed by the first of two papal blood baths, thus typifying the transition of the sixth kingdom unto the threefold union of the dragon, the beast and the false prophet and the second papal blood bath.

Overgangen på 30 år er emnet hos Paulus i 2 Tessalonikerbrev. Paulus tar ikke med noen henvisning til elementet «tid», men han identifiserer de profetiske kjennetegnene ved at hedenskapet viker for pavedømmet i løpet av disse tretti årene. Deretter begynte pavens herredømme. Den historiske forståelsen, uten noe tidselement, identifiserer overgangen fra det fjerde riket i Bibelens profeti til det femte riket, etterfulgt av det første av to pavelige blodbad, og typifiserer således overgangen fra det sjette riket til den trefoldige foreningen av dragen, dyret og den falske profet, og det andre pavelige blodbadet.

The thirty years preparation followed by a prophetic period is a primary symbol of God’s covenant with a chosen people. The transition of the two powers over the thirty years, that is followed by 1260 years of persecution aligns with Christ’s thirty years of preparation, followed by 1260 days of salvation. Antichrist’s thirty years preparation counterfeited Christ’s thirty years of preparation. The end of the thirty years identifies either the empowerment of Christ at His baptism, or the empowerment of the antichrist in 538. The empowerment of the antichrist came from the economic and military support that came from the previous kingdom, and the power poured out upon Christ came from the previous kingdom He left thirty years before.

De tretti årene med forberedelse, etterfulgt av en profetisk periode, er et hovedsymbol på Guds pakt med et utvalgt folk. Overgangen mellom de to maktene gjennom de tretti årene, som etterfølges av 1260 år med forfølgelse, samsvarer med Kristi tretti år med forberedelse, etterfulgt av 1260 dager med frelse. Antikrists tretti år med forberedelse var en forfalskning av Kristi tretti år med forberedelse. Slutten på de tretti årene identifiserer enten Kristi utrustning ved Hans dåp, eller antikrists utrustning i 538. Antikrists utrustning kom fra den økonomiske og militære støtten som kom fra det foregående riket, og den kraft som ble utøst over Kristus, kom fra det foregående riket som Han forlot tretti år tidligere.

The break in the two periods is marked by an empowerment, and the break in the two periods set forth by Abram and Paul is recognized by simple comparison. In Abram and Pauls’ thirty-year distinction, the preparation period was the first thirty years representing the covenant process, which empowered Abram’s descendants to fulfill the prophecy of bondage in Egypt. The four hundred and thirty years has a further symbolic division, for correctly applied the first two hundred and fifteen years is represented by God’s representative and Pharaoh. For Joseph and the first 215 years it was the good Pharaoh, and for Moses and the second 215 years it was the bad Pharaoh.

Bruddet i de to periodene markeres ved en myndiggjørelse, og bruddet i de to periodene som fremstilles ved Abram og Paulus, erkjennes ved enkel sammenligning. I Abrams og Paulus’ trettiårige skille var forberedelsesperioden de første tretti år, som representerte paktsprosessen, hvilken myndiggjorde Abrams etterkommere til å oppfylle profetien om trelldom i Egypt. De fire hundre og tretti år har en ytterligere symbolsk inndeling, for rett anvendt representeres de første to hundre og femten år av Guds representant og Farao. For Josef og de første 215 år var det den gode Farao, og for Moses og de andre 215 år var det den onde Farao.

That division identifies two periods of four generations. The first four generations can be laid over the second four generations line upon line, and in doing so, Joseph and Moses, a prophetic alpha and omega, interact with a alpha-good Pharaoh and an omega bad Pharaoh. There is great light to be derived from this parallel consideration, but I am simply identifying that Abram’s prediction of the fourth generation identifies two witnesses of the four generations in the 430 years. The twofold representation of four generations is found in the genealogies of Genesis four and five. When we consider Cain and Seth as the start of the listing of the blood lines, we find that there are eight generations from Seth to Noah, and that when divided in the middle there is a representation of two periods of four generations. This is recognized in the eight generational lines of both Seth and Cain.

Den inndelingen identifiserer to perioder på fire slektsledd. De første fire slektsledd kan legges over de andre fire slektsledd, linje på linje, og idet dette gjøres, samvirker Josef og Moses, en profetisk alfa og omega, med en alfa-god farao og en omega-ond farao. Det er stort lys å hente fra denne parallelle betraktningen, men jeg påpeker ganske enkelt at Abrams forutsigelse om det fjerde slektsledd identifiserer to vitner om de fire slektsledd i de 430 årene. Den todelte representasjonen av fire slektsledd finnes i slektsregistrene i Første Mosebok fire og fem. Når vi betrakter Kain og Set som begynnelsen på opplistingen av blodslinjene, finner vi at det er åtte slektsledd fra Set til Noah, og at det, når det deles på midten, foreligger en representasjon av to perioder på fire slektsledd. Dette gjenkjennes i de åtte generasjonslinjene hos både Set og Kain.

The genealogies in chapters four and five are represented with the conclusion of the lines, which is Noah. Noah is the symbol of God’s covenant with mankind as represented by the rainbow. Abram is the symbol of God’s covenant with a chosen people as represented by circumcision. Those two covenants are always tied together, and Genesis eleven, where we find the tower of Babel right after Noah’s flood, is where the genealogy that leads to Abram is set forth. In that passage it is ten generations, not eight. In the passage that leads to Abram and the passage that lead to Noah the Noachian and Abrahamic covenants are represented.

Slektstavlene i kapittel fire og fem fremstilles med avslutningen på slektslinjene, som er Noah. Noah er symbolet på Guds pakt med menneskeheten, slik den er representert ved regnbuen. Abram er symbolet på Guds pakt med et utvalgt folk, slik den er representert ved omskjærelsen. Disse to paktene er alltid knyttet sammen, og i Første Mosebok elleve, hvor vi finner Babels tårn like etter Noahs flom, fremsettes slektstavlen som leder frem til Abram. I dette avsnittet er det ti slektsledd, ikke åtte. I avsnittet som leder frem til Abram, og i avsnittet som leder frem til Noah, er den noakittiske og den abrahamittiske pakt representert.

In the passage from chapter eleven that addresses a chosen people we find two of those generations are laden with great light.

I avsnittet fra kapittel elleve som henvender seg til et utvalgt folk, finner vi at to av disse generasjonene er fylt med stort lys.

> And Eber lived four and thirty years, and begat Peleg: And Eber lived after he begat Peleg four hundred and thirty years, and begat sons and daughters. And Peleg lived thirty years, and begat Reu. Genesis 11:16–19.

> Og Eber levde fire og tretti år og fikk Peleg. Og Eber levde etter at han fikk Peleg fire hundre og tretti år og fikk sønner og døtre. Og Peleg levde tretti år og fikk Re’u. 1. Mosebok 11:16–19.

The reference to Eber is the first reference of the Hebrew word that is eventually identified as the Hebrew word “Hebrew.” In the genealogy of a chosen people, one of the ten descendants is named Hebrew, which is what the chosen people were to be known as. In three verses Eber and Peleg are used to mark the distinction of the chosen Hebrew race. Eber means “crossing over” or “the one who crosses over” and is the root of the word, “Hebrew.” Abram is a symbol of those who cross over from Babylon to the Promised Land. “Peleg” means “division” or “split,” as referenced in Genesis 10:25, where we are informed that in Peleg’s days the “earth was divided.”

Henvisningen til Eber er den første forekomsten av det hebraiske ordet som til sist blir identifisert som det hebraiske ordet «hebreer». I slektstavlen til et utvalgt folk bærer én av de ti etterkommerne navnet Hebreer, som er det navnet det utvalgte folk skulle bli kjent under. I tre vers brukes Eber og Peleg til å markere særpreget ved den utvalgte hebreiske slekt. Eber betyr «å krysse over» eller «den som krysser over» og er roten til ordet «hebreer». Abram er et symbol på dem som krysser over fra Babylon til det lovede land. «Peleg» betyr «deling» eller «splittelse», slik det er omtalt i 1. Mosebok 10:25, hvor vi blir informert om at jorden «ble delt» i Pelegs dager.

Eber and Peleg represent a prophetic division for those who wish to rightly divide the word of truth. The genealogy of Noah produced two lines of eight, which represented two sets of four generations, as does the 430 years in Egypt. The genealogy of Genesis eleven is represented by ten, not eight, for it is the genealogy of a chosen people. The chosen people are divided into two groups of five, thus aligning with the parable of the ten virgins, which is the parable of God’s covenant people.

Eber og Peleg representerer en profetisk inndeling for dem som ønsker rett å dele sannhetens ord. Noahs slektstavle frembrakte to linjer på åtte, som representerte to sett på fire generasjoner, slik også de 430 årene i Egypt gjør. Slektstavlen i 1. Mosebok elleve er representert ved ti, ikke åtte, for den er en slektstavle over et utvalgt folk. Det utvalgte folket er inndelt i to grupper på fem, og står således i samsvar med lignelsen om de ti jomfruer, som er lignelsen om Guds paktsfolk.

In that chosen people genealogy, Peleg’s name and his historical fulfillment represent a division of two classes of wise or foolish virgins, at the very point in biblical history that the earth had been divided at the tower of Babel. In the list of ten, Peleg is number five, for that is the center of ten. Eber the Hebrew, typified by Abram represents a foolish virgin who crosses over and becomes a wise virgin, when the two classes are divided at the cry at midnight. Eber, the first Hebrew in name, represents Abram, the first Hebrew by covenant. When the Lord called Abram out of Babylon, it typified the message of the midnight cry, which is the empowerment of the second angel, who calls men and women out of Babylon.

I den slektstavlen over det utvalgte folk representerer Pelegs navn og dets historiske oppfyllelse en adskillelse mellom to klasser av vise eller dårlige jomfruer, nettopp på det punkt i den bibelske historie da jorden var blitt delt ved Babels tårn. I listen over ti er Peleg nummer fem, for det er midten av ti. Eber, hebréeren, fremstilt ved Abram, representerer en dårlig jomfru som går over og blir en vis jomfru når de to klassene blir skilt ved ropet ved midnatt. Eber, den første hebreer i navn, representerer Abram, den første hebreer ved pakten. Da Herren kalte Abram ut av Babylon, var det et forbilde på budskapet i midnattsropet, som er bemyndigelsen av den andre engel, som kaller menn og kvinner ut av Babylon.

The parable of the ten virgins is represented with Eber and Peleg representing a call to come out, just before the dividing line of Peleg closes the door of probation. In the prophetic relationship Eber lived 430 years after Peleg, who then lived 30 years. The first step of Abram’s threefold covenant was represented by Eber and Peleg. Abram, as Eber and Peleg as the dividing line between two classes. Paul’s addition to Abram’s prophecy is Peleg’s addition to Eber’s prophecy. Eber proclaimed 400 years, but Peleg identified 430 years. Peleg therefore represented Paul, and Paul’s addition of 30 years to the 400 years, and Paul’s ministry was to identify the Peleg of Bible prophecy. The “Peleg” of Bible prophecy that Paul identified represented the dividing of the nation from literal to spiritual.

Lignelsen om de ti jomfruer er framstilt ved Eber og Peleg som representanter for et kall om å komme ut, like før Pelegs skillelinje lukker nådetidens dør. I det profetiske forholdet levde Eber 430 år etter Peleg, som deretter levde 30 år. Det første trinnet i Abrams trefoldige pakt ble representert ved Eber og Peleg. Abram, slik som Eber og Peleg, som skillelinjen mellom to klasser. Paulus’ tillegg til Abrams profeti er Pelegs tillegg til Ebers profeti. Eber forkynte 400 år, men Peleg identifiserte 430 år. Peleg representerte derfor Paulus, og Paulus’ tillegg av 30 år til de 400 årene, og Paulus’ tjeneste var å identifisere Bibelprofetiens Peleg. «Peleg» i Bibelens profeti, som Paulus identifiserte, representerte nasjonens deling fra bokstavelig til åndelig.

From Shem to Peleg is five descendants, and from Rue to Abram is five.

Fra Sem til Peleg er det fem etterkommere, og fra Rue til Abram er det fem.

> And he said unto Abram, Know of a surety that thy seed shall be a stranger in a land that is not theirs, and shall serve them; and they shall afflict them four hundred years. Genesis 15:13.

> Og han sa til Abram: Du skal vite for visst at din ætt skal være fremmed i et land som ikke er deres, og de skal tjene dem; og de skal undertrykke dem i fire hundre år. 1. Mosebok 15:13.

> Now to Abraham and his seed were the promises made. He saith not, And to seeds, as of many; but as of one, And to thy seed, which is Christ. And this I say, that the covenant, that was confirmed before of God in Christ, the law, which was four hundred and thirty years after, cannot disannul, that it should make the promise of none effect. For if the inheritance be of the law, it is no more of promise: but God gave it to Abraham by promise. Galatians 3:16–18.

> Nå ble løftene gitt til Abraham og hans ætt. Han sier ikke: «og til ætter», som om det gjaldt mange, men som om det gjaldt én: «og til din ætt», som er Kristus. Og dette sier jeg: Pakten, som før var stadfestet av Gud i Kristus, kan loven, som kom fire hundre og tretti år senere, ikke sette ut av kraft, så den skulle gjøre løftet ugyldig. For dersom arven er av loven, da er den ikke lenger av løftet; men Gud gav den til Abraham ved løfte. Galaterne 3:16–18.

Thirty Years Old

Tretti år gammel

Jesus was thirty when he began His ministry.

Jesus var tretti år gammel da han begynte sin tjeneste.

> And Jesus himself began to be about thirty years of age, being (as was supposed) the son of Joseph, which was the son of Heli. Luke 3:23.

> Og Jesus selv var omkring tretti år gammel da han begynte, og var, som en mente, sønn av Josef, sønn av Heli. Lukas 3:23.

Joseph began to serve Pharaoh in Egypt when he was thirty years old.

Josef begynte å tjene farao i Egypt da han var tretti år gammel.

> And Joseph was thirty years old when he stood before Pharaoh king of Egypt. And Joseph went out from the presence of Pharaoh, and went throughout all the land of Egypt. Genesis 41:46.

> Og Josef var tretti år gammel da han stod fram for Farao, kongen av Egypt. Og Josef gikk ut fra Faraos åsyn og drog gjennom hele landet Egypt. 1 Mosebok 41:46.

The prophet Ezekiel was thirty years old when he began his ministry, and his ministry lasted twenty-two years.

Profeten Esekiel var tretti år gammel da han begynte sin tjeneste, og hans tjeneste varte i tjueto år.

> Now it came to pass in the thirtieth year, in the fourth month, in the fifth day of the month, as I was among the captives by the river of Chebar, that the heavens were opened, and I saw visions of God. Ezekiel 1:1.

> Det skjedde i det trettiende året, i den fjerde måneden, på den femte dagen i måneden, mens jeg var blant de bortførte ved elven Kebar, at himlene ble åpnet, og jeg så syner fra Gud. Esekiel 1:1.

Ezekiel has more historical references within his writings than any other prophet. There are thirteen direct references to ascertainable dates in the writings of Ezekiel, and unknowingly, the biblical scholars and historians confirm that his ministry spanned twenty-two years, though they know not that twenty-two is a symbol of the one hundred and forty-four thousand.

Esekiel har flere historiske henvisninger i sine skrifter enn noen annen profet. Det finnes tretten direkte henvisninger til fastslåelige datoer i Esekiels skrifter, og uten å vite det bekrefter bibelforskerne og historikerne at hans tjeneste strakte seg over tjueto år, skjønt de ikke vet at tjueto er et symbol på de hundre og førtifire tusen.

King David was thirty years old when he began to reign and he reigned for forty years.

Kong David var tretti år gammel da han begynte å regjere, og han regjerte i førti år.

> David was thirty years old when he began to reign, and he reigned forty years. In Hebron he reigned over Judah seven years and six months: and in Jerusalem he reigned thirty and three years over all Israel and Judah. 2 Samuel 5:4, 5.

> David var tretti år gammel da han begynte å regjere, og han regjerte i førti år. I Hebron regjerte han over Juda i sju år og seks måneder, og i Jerusalem regjerte han i trettitre år over hele Israel og Juda. 2 Samuel 5:4, 5.

David’s forty-year reign is a symbolic number, and the period of 40 is like Abram and Paul’s 430 years, for the 40 years is divided into two parts (7 and a half and 33 years). The two periods of David’s forty-year reign, have an added prophetic enigma, for another biblical witness records those two periods as seven years and thirty-three years. What does the extra six months in Second Samuel represent, and how does 7.5 and 33 equal 40? There is an overlap of six months that must represent a prophetic truth.

Davids førtiårige regjeringstid er et symbolsk tall, og perioden på 40 er lik Abrams og Paulus’ 430 år, for de 40 årene er delt i to deler (7 og et halvt og 33 år). De to periodene i Davids førtiårige regjeringstid har et ytterligere profetisk gåtefullt trekk, for et annet bibelsk vitne oppgir disse to periodene som sju år og trettitre år. Hva representerer de ekstra seks månedene i Andre Samuelsbok, og hvordan blir 7,5 og 33 til 40? Det finnes et overlapp på seks måneder som må representere en profetisk sannhet.

> And the days that David reigned over Israel were forty years: seven years reigned he in Hebron, and thirty and three years reigned he in Jerusalem. 1 Kings 2:11.

> Og de dager David regjerte over Israel, var førti år: sju år regjerte han i Hebron, og tre og tretti år regjerte han i Jerusalem. 1 Kong 2:11.

22 is a symbolic number representing the combination of Divinity with humanity and Ezekiel’s ministry lasted twenty-two-years. Joseph’s fourteen years is divided into two periods of seven years, Christ’s covenant week divided into two equal 1260-day periods, and David’s forty year reign is broken into two periods, with an additional symbol connecting the two periods.

22 er et symbolsk tall som representerer foreningen av guddommelighet med menneskelighet, og Esekiels tjeneste varte i tjueto år. Josefs fjorten år er delt inn i to perioder på syv år, Kristi paktuke er delt i to like perioder på 1260 dager, og Davids førtiårige regjeringstid er oppdelt i to perioder, med et ytterligere symbol som forbinder de to periodene.

Jesus is the Prophet, the Priest and the King. In the latter days He will lift up His church triumphant as an ensign, and that church is represented by Christ, the prophet, priest and king who has combined His Divinity with men, represented by Ezekiel the prophet, Joseph the priest and David the king. The four symbols represent three worthies in the furnace that was heated seven times above normal, and then there appeared the fourth, and He was as the son of God. All the world was represented at the celebration of Nebuchadnezzar’s golden image, and they all saw the church triumphant made up of a human prophet, a human priest and a human king, sustained by the fourth Divine person.

Jesus er Profeten, Presten og Kongen. I de siste dager vil Han opphøye sin seirende menighet som et banner, og den menighet er representert ved Kristus, profeten, presten og kongen, som har forenet sin guddom med mennesker, representert ved profeten Esekiel, presten Josef og kongen David. De fire symbolene representerer tre verdige menn i ovnen som var opphetet sju ganger over det normale, og deretter åpenbarte den fjerde seg, og Han var som Guds Sønn. Hele verden var representert ved feiringen av Nebukadnesars gullbilde, og de så alle den seirende menighet, sammensatt av en menneskelig profet, en menneskelig prest og en menneskelig konge, opprettholdt av den fjerde guddommelige person.

> “Satan has taken the world captive. He has introduced an idol sabbath, apparently giving to it great importance. He has stolen the homage of the Christian world away from the Sabbath of the Lord for this idol sabbath. The world bows to a tradition, a man-made commandment. As Nebuchadnezzar set up his golden image on the plain of Dura, and so exalted himself, so Satan exalts himself in this false sabbath, for which he has stolen the livery of heaven.” Review and Herald, March 8, 1898.

> «Satan har tatt verden til fange. Han har innført en avgudssabbat og tilsynelatende gitt den stor betydning. Han har stjålet den kristne verdens hyllest bort fra Herrens sabbat til denne avgudssabbaten. Verden bøyer seg for en tradisjon, et menneskeskapt bud. Slik Nebukadnesar reiste opp sitt gullbilde på Duras sletteland og således opphøyet seg selv, slik opphøyer Satan seg i denne falske sabbaten, som han har stjålet himmelens kjennetegn for.» Review and Herald, 8. mars 1898.

## The Number Four

Tallet fire

At the prophetic level, forty is a tithe of Abram’s four hundred, and four is a tithe of forty. Any prophetic characteristic that is found in the number four, must align with the symbolism of forty, which in turn must align with the symbolism of four hundred. In context, four often represents “worldwide,” a familiar understanding, but it also represents “a progression” and in some contexts a “progressive destruction.”

På det profetiske plan er førti en tiende av Abrams fire hundre, og fire er en tiende av førti. Enhver profetisk egenskap som finnes i tallet fire, må være i samsvar med symbolikken i førti, som igjen må være i samsvar med symbolikken i fire hundre. I denne sammenhengen representerer fire ofte «verdensomspennende», en velkjent forståelse, men det representerer også «en progresjon» og i noen sammenhenger en «gradvis ødeleggelse».

The first four of the seven trumpets represent the progressive destruction of Western Rome. Eastern Rome in Constantinople ended in submission to the four Ottoman Sultans. Line upon line eastern and western Rome progressively disintegrated over four periods, represented by four trumpets, while also being brought down by Islam of the fifth and sixth trumpets. Together the two lines identify the fall of Rome over four generations of trumpets, while an escalating war with Islam leads to the ultimate demise when the four sultans of Islam take supremacy over the kingdom. The history of west and east began with the division of the Empire by Constantine in 330.

De første fire av de sju basunene representerer den gradvise ødeleggelsen av Vest-Roma. Øst-Roma i Konstantinopel endte i underkastelse under de fire osmanske sultanene. Linje på linje gikk Øst- og Vest-Roma gradvis i oppløsning gjennom fire perioder, representert ved fire basuner, samtidig som de også ble felt av islam i den femte og sjette basun. Sammen identifiserer de to linjene Romas fall over fire generasjoner av basuner, mens en tiltagende krig med islam leder til det endelige sammenbrudd når islams fire sultaner får herredømme over riket. Historien om vest og øst begynte med Konstantins deling av imperiet i 330.

The four trumpets of western Rome begin in 330, and the fifth and sixth trumpet represent the power that bring eastern Rome down, an eastern Rome also began in 330. Both eastern and western Rome contributed to the work of placing the papal power on the throne of the earth in 538, so the two lines of western and eastern typify the two horns of the United States, who places the papal power back on the throne at the Sunday law. Western Rome is the symbol of churchcraft in the prophetic relationship and eastern Rome is the symbol of statecraft.

De fire basunene over Vest-Roma begynner i 330, og den femte og sjette basun representerer makten som bringer Øst-Roma til fall, et Øst-Roma som også begynte i 330. Både Øst- og Vest-Roma bidro til arbeidet med å sette pavemakten på jordens trone i 538, slik at de to linjene, den vestlige og den østlige, er et forbilde på De forente staters to horn, som setter pavemakten tilbake på tronen ved søndagsloven. Vest-Roma er symbolet på kirkepolitikk i det profetiske forholdet, og Øst-Roma er symbolet på statspolitikk.

Within the history of the fall of western and eastern Rome, the history of papal Rome is set forth. Beginning with the church of the disciples, represented by Ephesus, the first three churches lead to the fourth church, which is the papacy from 538 until 1798. In Revelation thirteen, the papacy is identified as ruling for 42 months, after its deadly wound of 1798 is healed at the Sunday law. “Time is no longer” after 1844, so the forty-two months are a symbol of the period of persecution from the Sunday law until Michael stands up. The pioneers understood the churches, seals and trumpets represented three lines of history that run parallel to one another. Laying the prophetic testimony of western Rome over the line of eastern Rome and the line of papal Rome is not a prophetic application which was employed by the Millerites, but the technique does not contradict any of their established understandings.

Innen historien om Vest-Romas og Øst-Romas fall fremstilles pavens Romas historie. Med utgangspunkt i disiplens menighet, representert ved Efesos, leder de tre første menighetene frem til den fjerde menigheten, som er pavedømmet fra 538 til 1798. I Åpenbaringen tretten identifiseres pavedømmet som herskende i 42 måneder, etter at dets dødelige sår fra 1798 blir helbredet ved søndagsloven. «Tid er ikke lenger» etter 1844, så de førtito månedene er et symbol på forfølgelsesperioden fra søndagsloven inntil Mikael står fram. Pionerene forstod at menighetene, seglene og basunene representerte tre historielinjer som løper parallelt med hverandre. Å legge det profetiske vitnesbyrdet om Vest-Roma over linjen for Øst-Roma og linjen for pavens Roma er ikke en profetisk anvendelse som ble benyttet av millerittene, men denne fremgangsmåten motsier ingen av deres etablerte forståelser.

Line upon line, the first four trumpets are to be laid over the history represented by the fifth and sixth trumpets, and then the line of the first three churches that lead to the period of papal persecution represented by the fourth church. Four trumpets on the one line, four sultans on the second line, and four churches on the third line. The number “four” represents worldwide, but it also represents a progressive destruction of either a civil or religious power. What it represents is determined by context.

Bud på bud skal de fire første basunene legges over den historien som fremstilles ved den femte og sjette basun, og deretter den linjen med de tre første menighetene som leder frem til den perioden med pavelig forfølgelse som fremstilles ved den fjerde menighet. Fire basuner på den ene linjen, fire sultaner på den andre linjen, og fire menigheter på den tredje linjen. Tallet «fire» representerer verdensomfattende utstrekning, men det representerer også en gradvis ødeleggelse av enten en sivil eller religiøs makt. Hva det representerer, avgjøres av sammenhengen.

At the Sunday law the papal power is restored. The first time the papacy was empowered there was a thirty-year period of preparation. In the first four churches, the fourth church is the papacy, and the first church was the disciples, represented as Ephesus. The first three generations of the Christian church led to the fourth church of Thyatira, that is represented by Jezebel. When you get to Thyatira, in 538, a Sunday law was enacted at the Counsel of Orleans, thus identifying the Sunday law in the United States, when the deadly wound of 1798 is healed.

Ved søndagsloven blir pavemakten gjenopprettet. Første gang pavedømmet ble gitt makt, var det en trettiårig forberedelsesperiode. I de første fire menighetene er den fjerde menigheten pavedømmet, og den første menigheten var disiplene, fremstilt som Efesos. De tre første generasjonene av den kristne kirke ledet fram til den fjerde menigheten, Tyatira, som er fremstilt ved Jesabel. Når man kommer til Tyatira, i 538, ble en søndagslov vedtatt på konsilet i Orléans, og slik identifiseres søndagsloven i De forente stater når det dødelige såret fra 1798 blir leget.

The history from 1798, until the Sunday law in the United States is represented by the first four churches. The fourth church of Thyatira is the Sunday law, and the papal persecution which follows. The first church of Ephesus, the church who lost its first love, ended up at the conclusion of the four-step progressive destruction, at the Sunday law of Thyatira. The generation that leads to the Sunday law of Thyatira, is the third generation of Pergamos. Thyatira represents the Sunday law until the close of probation, and Pergamos represents the compromise of the third generation that prepares the way for Thyatira. The third generation of Pergamos, and the compromise it represents was first fulfilled in the time of Constantine, who passed the very first Sunday law in 321. The United States began as the lamb of Ephesus, but when it places Thyatira back on the throne, it speaks as a dragon.

Historien fra 1798 og frem til søndagsloven i De forente stater fremstilles ved de første fire menighetene. Den fjerde menigheten, Tyatira, er søndagsloven og den pavelige forfølgelsen som følger. Den første menigheten, Efesos, menigheten som mistet sin første kjærlighet, endte ved avslutningen av den firetrinns progressive ødeleggelsen, ved Tyatiras søndagslov. Den generasjonen som leder frem til Tyatiras søndagslov, er Pergamos’ tredje generasjon. Tyatira representerer søndagsloven frem til prøvetidens avslutning, og Pergamos representerer den tredje generasjonens kompromiss som bereder veien for Tyatira. Pergamos’ tredje generasjon, og det kompromiss den representerte, ble først oppfylt på Konstantins tid, da han vedtok den aller første søndagsloven i 321. De forente stater begynte som Efesos’ lam, men når det setter Tyatira tilbake på tronen, taler det som en drage.

The progressive destruction of the United States is represented by the first four churches of Revelation. The progressive destruction of the sixth kingdom of Bible prophecy occurs over four generations that lead to the Sunday law, where the earth beast, speaks as a dragon. The final generation is represented by the dragon, that is a reptile, as in the Garden of Eden, and for this reason, both John the Baptist and Jesus called the last generation of ancient Israel, “a generation of vipers.”

Den gradvise ødeleggelsen av Amerikas forente stater er fremstilt ved de fire første menighetene i Åpenbaringen. Den gradvise ødeleggelsen av det sjette riket i Bibelens profeti finner sted gjennom fire slektsledd som leder fram til søndagsloven, hvor dyret fra jorden taler som en drage. Den siste generasjonen er representert ved dragen, som er et krypdyr, slik som i Edens hage, og av denne grunn kalte både døperen Johannes og Jesus den siste generasjonen av det gamle Israel for «en hoggormyngel».

The fourth and last generation is either the “chosen generation” representing the one hundred and forty-four thousand, or its counterpart, the generation of vipers. One class has formed the image of Christ, the other the image of the beast—the serpent. The generation of vipers is directly set forth, four times in God’s Word. The context at each reference is different.

Den fjerde og siste slekt er enten den «utvalgte slekt», som representerer de hundre og førtifire tusen, eller dens motstykke, hoggormyngelens slekt. Den ene klassen har dannet Kristi bilde, den andre dyrets bilde — slangen. Hoggormyngelens slekt fremstilles uttrykkelig fire ganger i Guds Ord. Sammenhengen ved hver henvisning er forskjellig.

> But when he saw many of the Pharisees and Sadducees come to his baptism, he said unto them, O generation of vipers, who hath warned you to flee from the wrath to come? Matthew 3:7.

> Men da han så mange av fariseerne og saddukeerne komme til sin dåp, sa han til dem: Ormeyngel, hvem har advart dere til å flykte fra den kommende vrede? Matteus 3:7.

If the “generation of vipers” were simply some derogatory remarks about a couple sects of people that John didn’t like, then there would be nothing to say about the expression. But every word is sacred within God’s Word, so John was assigning a specific label to the Sadducees and Pharisees. That label is defined prophetically by the context of the passage where it is expressed. In the passage John is identified as accomplishing his ministry, then the Sadducees and Pharisees enter the narrative. In the opening verses John is identified as Isaiah’s “voice in the wilderness.”

Hvis «ormeyngelen» bare var noen nedsettende bemerkninger om et par sekter av mennesker som Johannes ikke likte, ville det ikke være noe å si om uttrykket. Men hvert ord er hellig i Guds Ord, så Johannes ga saddukeerne og fariseerne en bestemt betegnelse. Denne betegnelsen er profetisk definert av sammenhengen i det avsnittet hvor den blir uttrykt. I avsnittet blir Johannes fremstilt som den som fullfører sin tjeneste, og deretter trer saddukeerne og fariseerne inn i fortellingen. I de innledende versene blir Johannes identifisert som Jesajas «røst i ørkenen».

> In those days came John the Baptist, preaching in the wilderness of Judaea, And saying, Repent ye: for the kingdom of heaven is at hand.

> I de dagene stod døperen Johannes fram og forkynte i Judeas ørken og sa: Omvend dere! For himlenes rike er kommet nær.

> For this is he that was spoken of by the prophet Esaias, saying,

> For dette er han som det er talt om ved profeten Esaias, idet det heter,

> The voice of one crying in the wilderness, Prepare ye the way of the Lord, make his paths straight.

> Røysta til ein som ropar i øydemarka: Rydd Herrens veg, gjer stigane hans rette.

> And the same John had his raiment of camel’s hair, and a leathern girdle about his loins; and his meat was locusts and wild honey.

> Og den samme Johannes hadde en kledning av kamelhår og et lærbelte om sine lender; og hans mat var gresshopper og vill honning.

> Then went out to him Jerusalem, and all Judaea, and all the region round about Jordan, And were baptized of him in Jordan, confessing their sins. But when he saw many of the Pharisees and Sadducees come to his baptism, he said unto them, O generation of vipers, who hath warned you to flee from the wrath to come? Matthew 3:2–7.

> Da dro Jerusalem og hele Judea og hele landet omkring Jordan ut til ham. Og de ble døpt av ham i Jordan, idet de bekjente sine synder. Men da han så mange av fariseerne og saddukeerne komme til hans dåp, sa han til dem: Ormeyngel, hvem har advart dere om å flykte fra den kommende vrede? Matteus 3:2–7.

The final generation of ancient Israel is labelled as “a generation of vipers,” by a prophet who came out of the wilderness. John is the prophet who fulfilled the role as Malachi’s messenger who prepared the way for the Messenger of the Covenant, who was also the voice in the wilderness identified by Isaiah.

Den siste generasjonen av det gamle Israel blir av en profet som kom ut av ødemarken betegnet som «en hoggormyngel». Johannes er profeten som oppfylte rollen som Malakis budbærer, han som beredte veien for Paktens Budbærer, og som også var røsten i ødemarken som ble identifisert av Jesaja.

If we consider “leaves” as a symbol, we find that they represent “profession.” The first reference is with Adam and Eve, who covered their unrighteousness, with fig leaves. They had previously worn the garment of light, the garment of righteousness, but when that was gone, they realized they were naked Laodiceans, who think all they need to do is hide behind the “leaves of profession,” and everything will be OK. Further on in the passage, John speaks directly against the Laodicean Jews trusting in the bloodline of Abraham to save them, for their presumption was simply the empty leaves of profession. A person’s garments represent who they are.

Hvis vi betrakter «blader» som et symbol, finner vi at de representerer «bekjennelse». Den første henvisningen er til Adam og Eva, som dekket sin urettferdighet med fikenblader. De hadde tidligere vært ikledd lysets kledning, rettferdighetens kledning, men da den var borte, innså de at de var nakne laodikeere, som mener at alt de trenger å gjøre, er å skjule seg bak «bekjennelsens blader», og så vil alt være i orden. Lenger ute i avsnittet taler Johannes direkte imot de laodikeiske jødene som stolte på at Abrahams blodslinje skulle frelse dem, for deres formastelse var ganske enkelt de tomme bladene av bekjennelse. Et menneskes klær representerer hvem det er.

Trees are a symbol of men and of kingdoms, and the fruit, the branch, the seed, the soil, the water, the root and obviously the leaves all represent specific prophetic symbols unto themselves, but each of those truths is connected to the other symbols represented in the various lines of prophecy that employ the prophetic symbols that go to make up a “tree.” Of course, the first prophetic symbolism of a tree is that it represents a life-or-death test.

Trær er et symbol på mennesker og på riker, og frukten, grenen, sæden, jorden, vannet, roten og åpenbart også bladene representerer alle bestemte profetiske symboler i seg selv, men hver av disse sannhetene er forbundet med de andre symbolene som er fremstilt i de ulike profetiske linjene som benytter de profetiske symbolene som utgjør et «tre». Selvsagt er den første profetiske symbolikken ved et tre at det representerer en prøve på liv eller død.

John’s message is represented by the clothes he wore, and the food he ate. Prophetic food, such as the manna at the beginning of ancient Israel, or the Bread of Heaven at the end; must be eaten. The food represents a prophetic testing message which must be eaten, for it is Christ’s flesh and His blood. The clothes John wore and the food he ate identifies the message, and messenger who prepared the way for Christ. John typifies the final messenger who prepares the way for Christ, who is the Messenger of the Covenant who suddenly comes to His temple at the Sunday law. When that takes place, the foolish virgins, who are also Laodiceans and tares, represent the final fourth generation of those who profess to be the legitimate covenant people of Abraham, just as did the Pharisees and Sadducees, in the time when John appeared out of the wilderness.

Johannes’ budskap fremstilles ved de klær han bar, og den mat han åt. Profetisk føde, slik som mannaen ved begynnelsen av det gamle Israel, eller Himmelens brød ved avslutningen, må etes. Føden representerer et profetisk prøvende budskap som må etes, for den er Kristi kjød og hans blod. De klær Johannes bar og den mat han åt, identifiserer budskapet og budbæreren som beredte veien for Kristus. Johannes er et forbilde på den siste budbæreren som bereder veien for Kristus, som er Paktens budbærer, han som brått kommer til sitt tempel ved søndagsloven. Når det skjer, representerer de dårlige jomfruer, som også er laodikeere og ugress, den endelige fjerde generasjon av dem som bekjenner seg å være Abrahams legitime paktsfolk, slik fariseerne og saddukeerne også gjorde på den tid da Johannes trådte fram fra ørkenen.

John wore camel hair, a leather girdle that included a harness attachment, such as farm animals have with a yoke. He ate, and therefore his message was of locusts, a premier symbol of Islam in the Scriptures, and he mixed his message of Islam, with the honey.

Johannes bar kamelhår, et lærbelte som omfattet et seletøyfeste, slik husdyr har sammen med et åk. Han åt, og derfor bestod hans budskap av gresshopper, et fremste symbol på islam i Skriftene, og han blandet sitt budskap om islam med honningen.

> And the house of Israel called the name thereof Manna: and it was like coriander seed, white; and the taste of it was like wafers made with honey. Exodus 16:31.

> Og Israels hus kalte det manna; og det var likt korianderfrø, hvitt, og smaken av det var som honningkaker. 2 Mosebok 16:31.

Manna is a symbol of God’s Word, and it tasted like honey, which the prophets identify as the taste of the message, they are represented as eating. John brought the message of Islam as represented by the locusts, and a girdle of camel leather and camel hair. The locusts and the camel are both symbols of Islam. That message of Islam was mixed with the enlightenment of God’s Word that is represented as “honey.”

Manna er et symbol på Guds Ord, og det smakte som honning, noe profetene identifiserer som smaken av budskapet de fremstilles som å ete. Johannes brakte Islams budskap, fremstilt ved gresshoppene, og et belte av kamellær og kamelhår. Både gresshoppen og kamelen er symboler på islam. Dette Islams budskap var blandet med opplysningen fra Guds Ord, som er fremstilt som «honning».

> Then said Jonathan, My father hath troubled the land: see, I pray you, how mine eyes have been enlightened, because I tasted a little of this honey. 1 Samuel 14:29.

> Da sa Jonatan: «Min far har ført landet i ulykke; se, jeg ber dere, hvordan mine øyne er blitt opplyst fordi jeg smakte litt av denne honningen.» 1 Samuel 14:29.

John did not simply represent a message of Islam, but he came from the wilderness, as did Elijah, and John did not eat honey, he ate wild honey, for he, as with Christ, was not trained in the institutions of the day who had their own honey of a message, represented by the leaven of the Pharisees and Sadducees. John ate honey from the wilderness, for he was trained by the Holy Spirit outside the religious institutions of his day. The typical girdle of the time period contained a hinge mechanism that a person would tie their camel hair garment onto. The hinge represents John, who was the turning point from the earthly unto the heavenly sanctuary.

Johannes representerte ikke bare et budskap om islam, men han kom fra ørkenen, slik Elia gjorde, og Johannes spiste ikke honning, han spiste villhonning, for han, likesom Kristus, var ikke opplært i datidens institusjoner, som hadde sitt eget budskaps honning, representert ved fariseernes og saddukeernes surdeig. Johannes spiste honning fra ørkenen, for han var opplært av Den Hellige Ånd utenfor sin tids religiøse institusjoner. Det typiske beltet i denne tidsperioden inneholdt en hengselmekanisme som en person festet kamelhårskledningen sin til. Hengselet representerer Johannes, som var vendepunktet fra den jordiske til den himmelske helligdom.

> “The prophet John was the connecting link between the two dispensations. As God’s representative he stood forth to show the relation of the law and the prophets to the Christian dispensation. He was the lesser light, which was to be followed by a greater. The mind of John was illuminated by the Holy Spirit, that he might shed light upon his people; but no other light ever has shone or ever will shine so clearly upon fallen man as that which emanated from the teaching and example of Jesus. Christ and His mission had been but dimly understood as typified in the shadowy sacrifices. Even John had not fully comprehended the future, immortal life through the Saviour.” The Desire of Ages, 220.

> «Profeten Johannes var bindeleddet mellom de to husholdninger. Som Guds representant stod han fram for å vise forholdet mellom loven og profetene og den kristne husholdning. Han var det mindre lys, som skulle etterfølges av et større. Johannes’ sinn ble opplyst av Den Hellige Ånd, for at han kunne kaste lys over sitt folk; men intet annet lys har noensinne skint eller vil noensinne skinne så klart over falne mennesker som det som utgår fra Jesu lære og eksempel. Kristus og hans gjerning var bare dunkelt forstått slik den var forbildet i de skyggefulle ofre. Selv Johannes hadde ikke fullt ut forstått det fremtidige, udødelige liv gjennom Frelseren.» Slektenes håp, 220.

The hinge garment of John is introduced at the very point of Christ’s baptism, which was the turning point, represented by the place where John was baptizing. That place was named Bethabara meaning “ferry crossing,” and is the very place ancient Israel entered into the Promised Land as they came out of the wilderness, just as John had done.

Johannes’ hengselkledning introduseres nettopp ved Kristi dåp, som var vendepunktet, fremstilt ved stedet der Johannes døpte. Dette stedet ble kalt Betabara, som betyr «fergeovergang», og er selve det stedet hvor oldtidens Israel gikk inn i det lovede land da de kom ut av ørkenen, slik Johannes hadde gjort.

Of course, the movement of the one hundred and forty-four thousand are who John is representing, but we are simply pointing out that when Jesus was baptized, it was that generation that He and John called the “generation of vipers.” Jesus came to magnify God’s Ten Commandment law, and He inspired every word in the Bible, so when He calls the final generation of ancient Israel a generation of vipers, He knows full well that the second commandment identifies the judgment being accomplished in the third and fourth generations.

Selvsagt er de hundre og førtifire tusens bevegelse det Johannes fremstiller, men vi påpeker ganske enkelt at da Jesus ble døpt, var det den generasjonen som både Han og Johannes kalte «ormeyngel». Jesus kom for å opphøye Guds lov med De ti bud, og Han inspirerte hvert ord i Bibelen; derfor, når Han kaller det gamle Israels siste generasjon et ormeyngel, vet Han meget vel at det andre bud identifiserer den dom som fullbyrdes i tredje og fjerde ledd.

The third and fourth generations represent a progressive judgment that ends in the fourth generation, which is the generation of vipers. Christ baptism typifies 9/11. The Laodicean Seventh-day Adventist generation has been in its final generation since that time. John’s message to the Pharisees and Sadducees was the Laodicean message.

Den tredje og fjerde slekt representerer en progressiv dom som ender i den fjerde slekt, som er ormeyngels slekt. Kristi dåp er et forbilde på 11. september. Den laodikeiske syvendedagsadventistiske slekt har siden den tid befunnet seg i sin siste slekt. Johannes’ budskap til fariseerne og saddukeerne var det laodikeiske budskap.

> But when he saw many of the Pharisees and Sadducees come to his baptism, he said unto them,

> Men da han så mange av fariseerne og saddukeerne komme til sin dåp, sa han til dem,

> O generation of vipers, who hath warned you to flee from the wrath to come?

> Ormeyngelætt, kven har åtvara dykk om å flykta frå den komande vreiden?

> Bring forth therefore fruits meet for repentance: And think not to say within yourselves, We have Abraham to our father:

> Bær derfor frukt som er omvendelsen verdig. Og tenk ikke at dere kan si ved dere selv: Vi har Abraham til far.

> for I say unto you, that God is able of these stones to raise up children unto Abraham.

> for jeg sier dere at Gud er mektig til av disse steiner å oppreise barn for Abraham.

> And now also the axe is laid unto the root of the trees: therefore every tree which bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire. I indeed baptize you with water unto repentance: but he that cometh after me is mightier than I, whose shoes I am not worthy to bear: he shall baptize you with the Holy Ghost, and with fire: Whose fan is in his hand, and he will throughly purge his floor, and gather his wheat into the garner; but he will burn up the chaff with unquenchable fire.

> Og nå er også øksen lagt til roten på trærne; derfor blir hvert tre som ikke bærer god frukt, hugget ned og kastet på ilden. Jeg døper dere sannelig med vann til omvendelse; men han som kommer etter meg, er sterkere enn jeg, og jeg er ikke verdig til å bære hans sko; han skal døpe dere med Den Hellige Ånd og med ild. Han har kasteskovlen i sin hånd, og han skal rense treskeplassen sin til bunns og samle hveten sin i låven; men agnene skal han brenne opp med uslukkelig ild.

> Then cometh Jesus from Galilee to Jordan unto John, to be baptized of him. Matthew 3:7–13.

> Da kommer Jesus fra Galilea til Jordan til Johannes for å bli døpt av ham. Matteus 3:7–13.

Jesus came from Galilee, which symbolizes a turning point in agreement with John’s girdle-hinge, and the meaning of Bethabara. John’s work of preparing the way, had then changed to Christ’s work of confirming the covenant. The thirty years of preparation was ended and the three and a half years before and after the cross began.

Jesus kom fra Galilea, som symboliserer et vendepunkt i samsvar med Johannes’ beltes hengsel og betydningen av Betabara. Johannes’ arbeid med å berede veien hadde da gått over til Kristi arbeid med å stadfeste pakten. De tretti årene med forberedelse var avsluttet, og de tre og et halvt årene før og etter korset begynte.

John’s message was a warning of the coming wrath at the destruction of Jerusalem, a destruction that also represents the end of the world and the seven last plagues. That warning message was set within the context of Islam, and it was delivered by a man who not only fulfilled Malachi’s messenger who prepares the way, and Isaiah’s voice in the wilderness, but also the message of Elijah, for John’s clothing paralleled Elijah’s just as John’s message paralleled Elijah’s.

Johannes’ budskap var en advarsel om den kommende vrede ved Jerusalems ødeleggelse, en ødeleggelse som også representerer verdens ende og de sju siste plagene. Dette advarselsbudskapet var satt inn i islams kontekst, og det ble forkynt av en mann som ikke bare oppfylte Malakis budbærer som bereder veien, og Jesajas røst i ørkenen, men også Elias’ budskap; for Johannes’ klær svarte til Elias’ likesom Johannes’ budskap svarte til Elias’.

> And he said unto them, What manner of man was he which came up to meet you, and told you these words? And they answered him, He was an hairy man, and girt with a girdle of leather about his loins. And he said, It is Elijah the Tishbite. 2 Kings 1:7, 8.

> Og han sa til dem: Hvordan så den mannen ut som kom opp imot dere og fortalte dere disse ordene? De svarte ham: Han var en hårete mann og ombundet om sine lender med et belte av lær. Da sa han: Det er Elia fra Tisjbe. 2 Kongebok 1:7, 8.

If they were to ask of John, and not of Elijah, “what manner of man was he?” they would be answered “a hairy man, and girt with a girdle of leather about his loins.” The entire six-month ministry of John is represented in the passage where the final and fourth generation is specifically identified and defined. The Laodicean message unto them directly attacks the profession of being God’s covenant people, it warns them of the coming wrath as illustrated by an ax striking the roots of the trees. The message included that Christ would finish the testing process that began with John. Later in Matthew, Jesus also calls the Jews “a generation of vipers,” and He takes the thought up from John’s theme of cutting down a tree, and explains why.

Dersom de skulle spørre om Johannes, og ikke om Elia, «hva slags mann var han?», ville de få til svar: «en hårete mann, og ombundet med et lærbelte om sine lender.» Hele Johannes’ seks måneder lange tjeneste er fremstilt i det avsnittet hvor den endelige og fjerde generasjon uttrykkelig blir identifisert og definert. Det laodikeiske budskapet til dem angriper direkte bekjennelsen av å være Guds paktsfolk; det advarer dem om den kommende vrede, slik dette er illustrert ved en øks som rammer trærnes røtter. Budskapet innbefattet at Kristus ville fullføre den prøvende prosess som begynte med Johannes. Senere i Matteus kaller Jesus også jødene «en ormeyngels slekt», og Han tar opp igjen tanken fra Johannes’ tema om å hogge ned et tre, og forklarer hvorfor.

> Either make the tree good, and his fruit good; or else make the tree corrupt, and his fruit corrupt: for the tree is known by his fruit. O generation of vipers, how can ye, being evil, speak good things? for out of the abundance of the heart the mouth speaketh. A good man out of the good treasure of the heart bringeth forth good things: and an evil man out of the evil treasure bringeth forth evil things. But I say unto you, That every idle word that men shall speak, they shall give account thereof in the day of judgment. For by thy words thou shalt be justified, and by thy words thou shalt be condemned. Matthew 12:33–37.

> Enten gjør treet godt og dets frukt god, eller gjør treet dårlig og dets frukt dårlig; for treet kjennes på sin frukt. Ormeyngel, hvordan kan dere, som er onde, tale gode ord? For hjertet taler det munnen er full av. Et godt menneske henter fram gode ting av hjertets gode forråd, og et ondt menneske henter fram onde ting av det onde forråd. Men jeg sier dere at for hvert unyttig ord som menneskene taler, skal de gjøre regnskap på dommens dag. For etter dine ord skal du bli rettferdiggjort, og etter dine ord skal du bli fordømt. Matteus 12:33–37.

The day of judgment, according to the second commandment is in the fourth generation. The judgment is based upon the message we speak, and that message comes out of our hearts. It is the message we speak that identifies whether we are Peter’s “chosen generation” or a “generation of vipers.” Either class is manifested at the conclusion of a testing process where Christ, as the dirt brush man cleans His floor. As with the oil in the parable of the ten virgins, the message is represented either by an evil or a good heart. Christ’s reference adds that this generation of vipers, which is the fourth and final generation—seek after a sign, and the only sign they would be given was the sign of Jonah.

Dommens dag er, ifølge det annet bud, i det fjerde slektsledd. Dommen er basert på det budskap vi taler, og det budskap kommer ut av våre hjerter. Det er budskapet vi taler som viser om vi er Peters «utvalgte slekt» eller en «ormeyngel». Hver av disse klassene blir åpenbart ved avslutningen av en prøvelsesprosess hvor Kristus, som mannen med treskeredskapet, renser sitt gulv. Som med oljen i lignelsen om de ti jomfruer, er budskapet representert enten ved et ondt eller et godt hjerte. Kristi henvisning tilføyer at denne ormeyngel, som er det fjerde og siste slektsledd, søker etter et tegn, og det eneste tegn de skulle bli gitt, var Jonas’ tegn.

> Then certain of the scribes and of the Pharisees answered, saying, Master, we would see a sign from thee. But he answered and said unto them, An evil and adulterous generation seeketh after a sign; and there shall no sign be given to it, but the sign of the prophet Jonas: For as Jonas was three days and three nights in the whale’s belly; so shall the Son of man be three days and three nights in the heart of the earth. The men of Nineveh shall rise in judgment with this generation, and shall condemn it: because they repented at the preaching of Jonas; and, behold, a greater than Jonas is here. The queen of the south shall rise up in the judgment with this generation, and shall condemn it: for she came from the uttermost parts of the earth to hear the wisdom of Solomon; and, behold, a greater than Solomon is here. Matthew 12:38–42.

> Da svarte noen av de skriftlærde og fariseerne og sa: Mester, vi ønsker å se et tegn fra deg. Men han svarte og sa til dem: En ond og utro slekt krever tegn; og intet tegn skal gis den, uten profeten Jonas’ tegn. For likesom Jonas var tre dager og tre netter i hvalens buk, slik skal Menneskesønnen være tre dager og tre netter i jordens skjød. Mennene fra Ninive skal stå fram i dommen sammen med denne slekt og skal dømme den; for de omvendte seg ved Jonas’ forkynnelse, og se, her er mer enn Jonas. Dronningen fra Syden skal stå fram i dommen sammen med denne slekt og skal dømme den; for hun kom fra jordens ytterste grenser for å høre Salomos visdom, og se, her er mer enn Salomo. Matteus 12:38–42.

Christ referenced the Jews as a generation of vipers, and He uses illustrations of judgment as the message of Jonah, and the message of the wisdom of Solomon. Jesus is identifying by context, and with two witnesses, that the generation of vipers is the fourth generation, for the fourth generation is where judgment is accomplished.

Kristus omtalte jødene som en hoggormyngel, og Han bruker bilder av dommen slik som Jonas' budskap og budskapet i Salomos visdom. Jesus identifiserer, ut fra sammenhengen og med to vitner, at hoggormyngelen er den fjerde generasjon, for i den fjerde generasjon fullbyrdes dommen.

The one hundred and forty-four thousand are the ensign, or the sign of the latter days, as is the law of God, and the Sabbath. The sign of Jonah is the sign of the resurrection, which for the Jews in Christ’s day and age was His baptism, when the Holy Spirit descended, represented as a dove. Jonah means “dove.” Jonah, John the Revelator, Daniel, Joseph and Lazarus represent the one hundred and forty-four thousand, who are resurrected from being dead in the street for three and a half days. At that point they are to transition from Laodiceans unto Philadelphians, thus becoming the eighth that is of the seven. Jonah represents baptism, for he was cast into the water and symbolically died when he was eaten by the whale. He was thereafter resurrected, as was John, when he was taken out of the boiling oil, and as was Daniel when he was taken out of the lion’s den, and as was Joseph, when he was taken out of the pit, as was Lazarus, the sealing miracle in the time of Christ. The Jews could not see the sign of Jonah, as represented by Christ’s resurrection any clearer than Adventism sees the sign of 9/11, which is the sign of Jonah.

De hundre og førtifire tusen er banneret, eller tegnet på de siste dager, likesom Guds lov og sabbaten er det. Jonas tegn er oppstandelsens tegn, hvilket for jødene på Kristi tid var Hans dåp, da Den Hellige Ånd steg ned, fremstilt som en due. «Jona» betyr «due». Jona, Johannes Åpenbareren, Daniel, Josef og Lasarus representerer de hundre og førtifire tusen, som oppreises fra å ha ligget døde på gaten i tre og en halv dag. På dette tidspunkt skal de gå over fra å være laodikeere til å bli filadelfiere, og således bli den åttende som er av de syv. Jona representerer dåpen, for han ble kastet i vannet og døde symbolsk da han ble slukt av hvalen. Deretter ble han oppreist, likesom Johannes, da han ble tatt opp av den kokende oljen, og likesom Daniel, da han ble tatt opp av løvehulen, og likesom Josef, da han ble tatt opp av brønnen, likesom Lasarus, beseglingsunderet i Kristi tid. Jødene kunne ikke se Jonas tegn, slik det var representert ved Kristi oppstandelse, klarere enn adventismen ser tegnet 11. september, som er Jonas tegn.

We will continue these subjects in the next article.

Vi vil fortsette disse emnene i den neste artikkelen.

> “The burden of the warning now to come to the people of God, nigh and afar off, is the third angel’s message. And those who are seeking to understand this message will not be led by the Lord to make an application of the Word that will undermine the foundation and remove the pillars of the faith that has made Seventh-day Adventists what they are today. The truths that have been unfolding in their order, as we have advanced along the line of prophecy revealed in the Word of God, are truth, sacred, eternal truth today. Those who passed over the ground step by step in the past history of our experience, seeing the chain of truth in the prophecies, were prepared to accept and obey every ray of light. They were praying, fasting, searching, digging for the truth as for hidden treasures, and the Holy Spirit, we know, was teaching and guiding us. Many theories were advanced, bearing a semblance of truth, but so mingled with misinterpreted and misapplied scriptures, that they led to dangerous errors. Very well do we know how every point of truth was established, and the seal set upon it by the Holy Spirit of God. And all the time voices were heard, ‘Here is the truth,’ ‘I have the truth; follow me.’ But the warnings came, ‘Go not ye after them. I have not sent them, but they ran.’ (See Jeremiah 23:21.)

> «Byrden av den advarselen som nå skal komme til Guds folk, nær og fjern, er den tredje engels budskap. Og de som søker å forstå dette budskapet, vil ikke bli ledet av Herren til å gjøre en anvendelse av Ordet som vil undergrave grunnvollen og fjerne søylene i den tro som har gjort syvendedagsadventistene til det de er i dag. De sannhetene som har utfoldet seg i sin orden, etter hvert som vi har gått fram langs den profetiske linje åpenbart i Guds Ord, er sannhet, hellig, evig sannhet i dag. De som i vår erfarings tidligere historie gikk over dette grunnlaget skritt for skritt og så sannhetens kjede i profetiene, var beredt til å ta imot og adlyde hver lysstråle. De ba, fastet, gransket, gravde etter sannheten som etter skjulte skatter, og Den Hellige Ånd, det vet vi, underviste og ledet oss. Mange teorier ble framholdt, med et skinn av sannhet, men så sammenblandet med mistolkede og feilaktig anvendte skriftsteder at de førte til farlige villfarelser. Vi vet meget godt hvordan hvert punkt i sannheten ble grunnfestet, og seglet satt på det av Guds Hellige Ånd. Og hele tiden lød røster: ‘Her er sannheten,’ ‘Jeg har sannheten; følg meg.’ Men advarslene kom: ‘Gå ikke etter dem. Jeg har ikke sendt dem, men de løp.’ (Se Jeremia 23:21.)»

> “The leadings of the Lord were marked, and most wonderful were His revelations of what is truth. Point after point was established by the Lord God of heaven. That which was truth then, is truth today. But the voices do not cease to be heard—‘This is truth. I have new light.’ But these new lights in prophetic lines are manifest in misapplying the Word and setting the people of God adrift without an anchor to hold them. If the student of the Word would take the truths which God has revealed in the leadings of His people, and appropriate these truths, digest them, and bring them into their practical life, they would then be living channels of light. But those who have set themselves to study out new theories, have a mixture of truth and error combined, and after trying to make these things prominent, have demonstrated that they have not kindled their taper from the divine altar, and it has gone out in darkness.” Selected Messages, book 2, 103, 104.

> «Herrens ledelser var tydelige, og høyst underfulle var Hans åpenbaringer av hva som er sannhet. Punkt etter punkt ble stadfestet av Herren, himmelens Gud. Det som var sannhet den gang, er sannhet i dag. Men røstene fortsetter å høres: ‘Dette er sannhet. Jeg har nytt lys.’ Men disse nye lys i profetiske linjer viser seg ved en feilaktig anvendelse av Ordet og ved å sette Guds folk drivende uten et anker som kan holde dem fast. Dersom den som gransker Ordet, ville ta imot de sannheter som Gud har åpenbart i ledelsen av sitt folk, og tilegne seg disse sannheter, fordøye dem og føre dem inn i sitt praktiske liv, da ville de være levende kanaler for lys. Men de som har satt seg fore å granske nye teorier, har en sammenblanding av sannhet og villfarelse, og etter å ha forsøkt å gjøre disse ting fremtredende, har de vist at de ikke har tent sitt lys ved det guddommelige alter, og det er sluknet i mørke.» Selected Messages, bok 2, 103, 104.

Back to Articles