Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-One

Daniels bok – nummer hundre og sekstien

Rome’s Role in Establishing the Vision of Bible Prophecy: A Detailed Examination of Daniel Chapter Eleven

Romas rolle i å stadfeste synet i Bibelens profeti: En grundig undersøkelse av Daniel kapittel elleve

Author

Jeff Pippenger

Published

March 27, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The vision of Daniel chapter eleven, is the main point of reference for all the visions of Bible prophecy, and the vision of chapter eleven is established by the symbol of Rome.

Synet i Daniel kapittel elleve er det viktigste referansepunktet for alle synene i Bibelens profetier, og synet i kapittel elleve blir stadfestet ved symbolet Roma.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> Og i disse tider skal mange reise seg mot kongen i sør; også røverne blant ditt folk skal opphøye seg for å stadfeste synet; men de skal falle. Daniel 11:14.

Jones addresses the previous verse as follows:

Jones omtaler det foregående verset slik:

> “When the Amorites had filled up the measure of their iniquity, their place was given to Israel, the people of God. When Israel, following the way of the heathen, filled also the cup of iniquity, God brought up the kingdom of Babylon, and took all away. When Babylon had filled up the cup of its iniquity, the power was transferred to Persia. And when the angel was turned away by the wickedness of the Persians, then the prince of Grecia comes in and sweeps it away.”

> «Da amorittene hadde fylt sitt misgjerningsmål, ble deres sted gitt til Israel, Guds folk. Da Israel, idet de fulgte hedningenes vei, også fylte misgjerningens beger, lot Gud kongeriket Babylon stige fram og tok alt bort. Da Babylon hadde fylt sitt misgjerningens beger, ble makten overført til Persia. Og når engelen ble vendt bort ved persernes ondskap, da kommer fyrsten av Grekenland inn og feier det bort.»

> “And how long was the power of Grecia to continue? When was it to be broken? ‘When the transgressors were come to the full.’ That nation stands until it has filled up the measure of its iniquity, and then the power is transferred to another kingdom. That power to which it was transferred was the Roman, as we learn from Daniel 11:14. ‘And in those times there shall many stand up against the king of the south; also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall.’ This nation is pointed out as a nation of robbers—the children of robbers, as says the margin of the text.

> «Og hvor lenge skulle Greklands makt vare? Når skulle den brytes? ‘Når overtredelsene hadde nådd sitt fulle mål.’ Den nasjonen består inntil den har fylt sitt misgjerningers mål, og deretter blir makten overført til et annet rike. Den makten som den ble overført til, var den romerske, slik vi lærer av Daniel 11:14. ‘Og i de tider skal mange reise seg mot kongen i syd; også røverne av ditt folk skal opphøye seg for å stadfeste synet; men de skal falle.’ Denne nasjonen blir utpekt som en røvernasjon—røveres barn, som margen i teksten sier.»

> “These are the ones to whom the kingdom is now given, and what for?—‘The children of robbers shall exalt themselves to establish the vision.’ When this nation comes upon the scene, then there enters that which establishes the vision, that which is one great object of the vision, the one chief landmark in the line of vision which God has given through the prophets for all time.” A. T. Jones, The Columbian Year and the Meaning of the Four Centuries, 6.

> «Dette er dem som riket nå blir gitt til, og til hvilket formål?—‘Røveres barn skal opphøye seg selv for å stadfeste synet.’ Når denne nasjonen trer frem på scenen, da kommer det inn det som stadfester synet, det som er ett stort mål i synet, det ene fremste kjennemerket i den synslinje som Gud har gitt gjennom profetene for all tid.» A. T. Jones, The Columbian Year and the Meaning of the Four Centuries, 6.

Jones says when the Roman power “comes upon the scene, then there enters that which establishes the” … “line of vision which God has given through the prophets for all time.” In Miller’s history the Protestants taught, as Laodicea Adventism now does, that the robbers of thy people represent Antiochus Epiphanes, a Seleucid king who ruled from 175 to 164 BC. He was a member of the Seleucid dynasty, which was one of the Greek successor states which came out of the breakup of Alexander the Great’s empire. The disagreement over this issue was so specific in Millerite history, that the identification of Antiochus Epiphanes is represented upon the 1843 pioneer chart.

Jones sier at når den romerske makten «trer frem på skueplassen, da kommer det inn det som etablerer» … «den synslinje som Gud har gitt gjennom profetene for all tid». I Millers historie lærte protestantene, slik Laodikea-adventismen nå gjør, at røverne av ditt folk representerer Antiokus Epifanes, en selevkidisk konge som regjerte fra 175 til 164 f.Kr. Han var medlem av selevkidedynastiet, som var en av de greske etterfølgerstatene som oppstod ved oppløsningen av Aleksander den stores rike. Uenigheten om dette spørsmålet var så spesifikk i den millerittiske historien at identifikasjonen av Antiokus Epifanes er framstilt på pionerkartet fra 1843.

The reference to Antiochus on the chart represents the only reference to something that is not found in God’s prophetic Word. It is there to refute the false teachings of the Protestants of that period, which is now the false teaching of Laodicean Adventism. Whether William Miller understood the depth of importance in understanding that Rome is the earthly power that establishes the “line of vision which God has given through the prophets for all time,” is doubtful, but it was clear enough to soundly defend the fact that Rome establishes the vision.

Henvisningen til Antiokus på kartet representerer den eneste henvisningen til noe som ikke finnes i Guds profetiske Ord. Den er der for å gjendrive protestantenes falske læresetninger fra den perioden, noe som nå er den laodikeiske adventismens falske lære. Om William Miller forstod den dyptgripende betydningen av å innse at Roma er den jordiske makten som etablerer den «siktelinje som Gud har gitt gjennom profetene for all tid», er tvilsomt, men det var klart nok til på overbevisende vis å forsvare det faktum at Roma etablerer synet.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 28:14.

> Der hvor intet syn er, går folket til grunne; men salig er den som holder loven. Ordspråkene 28:14.

Solomon recorded that where there is no vision, the people perish, and the Hebrew word “vision,” in verse fourteen is the same as in Solomon’s proverb. The vision is a life-or-death proposition, and the “vision” is established by the symbol of Rome. The word “vision” in verse fourteen, is the same word for vision in Habakkuk, chapter two.

Salomo skrev at der det ikke er noe syn, går folket til grunne, og det hebraiske ordet «syn» i vers fjorten er det samme som i Salomos ordspråk. Synet er et spørsmål om liv eller død, og «synet» blir stadfestet ved symbolet Roma. Ordet «syn» i vers fjorten er det samme ordet for syn som i Habakkuk, kapittel to.

> I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what he will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Habakkuk 2:1–3.

> Jeg vil stå på min vakt og stille meg på tårnet, og jeg vil speide for å se hva han vil tale til meg, og hva jeg skal svare når jeg blir irettesatt. Og Herren svarte meg og sa: Skriv synet og gjør det tydelig på tavler, så den som leser det, kan løpe. For synet gjelder ennå den fastsatte tid, men ved enden skal det tale og ikke lyve; om det dryger, så vent på det, for det skal visselig komme, det skal ikke utebli. Habakkuk 2:1–3.

The word “reproved” in verse one, means “argued with”. William Miller was the watchman that was set upon the tower in the history of the movement of the first and second angels, and when in prophetic symbolism he asked what he should answer in the debate of his history, he was told to write the vision, which is established by the symbol of Rome. In agreement with this fact, when the Millerites produced the 1843 pioneer chart in fulfillment of these three verses of Habakkuk, they gave reference to the very heart of the debate they engaged in. They no doubt, did not understand that their referencing to the foolish argument that Antiochus Epiphanes was the power who established the vision represents the debate of Habakkuk chapter two, but Sister White said that chart was “directed by the hand of the Lord, and should not be altered,” so the reference to the debate on the chart was from God’s hand.

Ordet «reproved» i vers én betyr «argumenterte med». William Miller var vekteren som ble satt på tårnet i historien om den første og den andre engels bevegelse, og da han i profetisk symbolikk spurte hva han skulle svare i striden i sin historie, fikk han befaling om å skrive synet, som stadfestes ved symbolet Roma. I samsvar med dette faktum ga millerittene, da de frembrakte pionerkartet for 1843 som oppfyllelse av disse tre versene i Habakkuk, en henvisning til selve kjernen i den striden de engasjerte seg i. De forstod utvilsomt ikke at deres henvisning til det tåpelige argumentet om at Antiokus Epifanes var makten som stadfestet synet, representerer striden i Habakkuk kapittel to, men søster White sa at det kartet var «ledet av Herrens hånd, og burde ikke forandres», så henvisningen til striden på kartet var fra Guds hånd.

The Millerites came to correctly understand that the first disappointment on April 19, 1844 initiated the tarrying time, referenced by Habakkuk and also Matthew’s parable of the ten virgins. They also came to understand that those two prophecies were directly connected with Ezekiel chapter twelve, where Ezekiel identifies a period of time where the effect of every vision will occur. That word “vision”, is the same Hebrew word we are now considering. This is why Jones is correct when he states, “When” Rome “comes upon the scene, then there enters that which establishes the vision, that which is one great object of the vision, the one chief landmark in the line of vision which God has given through the prophets for all time.” Rome establishes the entire vision of God’s prophetic Word, and more specifically it is Rome that the entire structure of chapter eleven is built upon.

Millerittene kom til den rette forståelse av at den første skuffelsen den 19. april 1844 innledet ventetiden, omtalt både av Habakkuk og i Matteus’ lignelse om de ti jomfruene. De kom også til å forstå at disse to profetiene stod i direkte forbindelse med Esekiel kapittel tolv, hvor Esekiel identifiserer en tidsperiode da virkningen av ethvert syn skal inntreffe. Ordet «syn» er det samme hebraiske ordet som vi nå betrakter. Dette er grunnen til at Jones har rett når han sier: «Når» Roma «trer frem på skueplassen, da inntrer det som stadfester synet, det som er ett stort formål med synet, det ene fremste landemerket i synslinjen som Gud gjennom profetene har gitt for all tid.» Roma stadfester hele synet i Guds profetiske Ord, og mer spesifikt er det Roma som hele strukturen i kapittel elleve er bygget på.

When Sister White refers to the final fulfillment of chapter eleven of Daniel and states that “much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated,” she is identifying that the histories of chapter eleven that had already been fulfilled typified the final verses of Daniel chapter eleven. The subject of the final verses of chapter eleven is the king of the north, who there represents modern Rome. Therefore, the histories of Daniel chapter eleven, that are repeated, are histories that represent Rome.

Når søster White henviser til den endelige oppfyllelse av kapittel elleve i Daniel og sier at «mye av den historien som har funnet sted i oppfyllelse av denne profetien, vil bli gjentatt», påviser hun at de historiene i kapittel elleve som allerede var blitt oppfylt, var forbilder på de siste versene i Daniels bok, kapittel elleve. Emnet i de siste versene av kapittel elleve er kongen i nord, som der representerer det moderne Roma. Derfor er de historiene i Daniels bok, kapittel elleve, som blir gjentatt, historier som representerer Roma.

In the last six verses of chapter eleven modern Rome (the king of the north), conquers three geographical powers. In verse forty he conquers the king of the south (the former Soviet Union in 1989), the glorious land (the United States at the soon coming Sunday law), and Egypt (the entire world as represented by the United Nations.) In Daniel eleven pagan Rome is represented as conquering three geographical powers in order to capture the then-known world, and then papal Rome is represented as conquering three geographical powers in order to capture the earth.

I de seks siste versene i kapittel elleve erobrer det moderne Roma (kongen i nord) tre geografiske makter. I vers førti erobrer han kongen i sør (det tidligere Sovjetunionen i 1989), det herlige landet (De forente stater ved den snart kommende søndagsloven) og Egypt (hele verden slik den er representert ved De forente nasjoner). I Daniel elleve fremstilles det hedenske Roma som om det erobrer tre geografiske makter for å vinne den da kjente verden, og deretter fremstilles det pavelige Roma som om det erobrer tre geografiske makter for å vinne jorden.

Pagan Rome is first mentioned in the chapter in verse fourteen, in order to identify it as the symbol that establishes the vision, but its rise to power is not addressed until verse sixteen. Alexander the Great’s kingdom was divided into four parts in fulfillment of God’s prophetic Word, but those four parts quickly consolidated into two primary antagonists that are identified as either the king of the south or the king of the north in the prophetic narrative that continues to the conclusion of the chapter. In verse fourteen the rising power of Rome is mentioned as the power that would establish the vision, but the subjects that are being addressed are the struggles between the remnants of Alexander’s kingdom as represented by the kings of the north and the south.

Det hedenske Roma nevnes først i kapitlet i vers fjorten, for å identifisere det som symbolet som stadfester synet, men dets maktovertakelse behandles ikke før i vers seksten. Aleksander den stores rike ble delt i fire deler til oppfyllelse av Guds profetiske Ord, men disse fire delene ble raskt samlet til to hovedmotstandere, som i den profetiske fortellingen som fortsetter til kapitlets avslutning, blir identifisert enten som kongen i syd eller kongen i nord. I vers fjorten nevnes den fremvoksende makten Roma som den makten som skulle stadfeste synet, men emnene som behandles, er stridighetene mellom restene av Aleksanders rike, slik de fremstilles ved kongene i nord og i syd.

In verse fifteen, those two kings are still engaged in their struggle, and the king of the north is prevailing. But in verse sixteen Rome arrives and the verse says, “But he that cometh against him,” meaning that when Rome comes against the northern king who has just been prevailing over the southern king, the king of the north will be unable to stand against Rome. Rome prevails, and in verse sixteen, Rome was also to stand in the glorious land of Judah. In verse seventeen Rome shall “set his face to enter with the strength of his whole kingdom.” He took the northern king who was unable to stand before him, then he took Judah, then he entered into Egypt.

I vers femten er disse to kongene fremdeles opptatt i sin strid, og kongen i nord er den som seirer. Men i vers seksten kommer Roma, og verset sier: «Men den som kommer imot ham», hvilket betyr at når Roma kommer imot den nordlige kongen, som nettopp har seiret over den sørlige kongen, vil kongen i nord være ute av stand til å stå seg mot Roma. Roma seirer, og i vers seksten skulle Roma også stå i det herlige landet Juda. I vers sytten skal Roma «vende sitt ansikt til å komme med styrken av hele sitt rike». Han tok den nordlige kongen, som ikke var i stand til å stå seg for ham, deretter tok han Juda, så trengte han inn i Egypt.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. So the king of the north shall come, and cast up a mount, and take the most fenced cities: and the arms of the south shall not withstand, neither his chosen people, neither shall there be any strength to withstand. But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him. Daniel 11:14–17.

> Og i de tider skal mange reise seg mot kongen i sør; også voldsmennene blant ditt folk skal opphøye seg for å stadfeste synet, men de skal falle. Så skal kongen i nord komme og kaste opp en voll og innta de best befestede byene; og sørens hærstyrker skal ikke kunne stå imot, heller ikke hans utvalgte folk, og det skal ikke være noen kraft til å gjøre motstand. Men han som kommer imot ham, skal gjøre etter sitt eget forgodtbefinnende, og ingen skal kunne stå seg mot ham; og han skal bli stående i det herlige landet, som ved hans hånd skal ødelegges. Han skal også vende sitt ansikt mot å trenge inn med styrken av hele sitt rike, og rettsindige skal være med ham; således skal han gjøre. Og han skal gi ham kvinners datter for å føre fordervelse over henne; men hun skal ikke bli stående på hans side, og heller ikke være for ham. Daniel 11:14–17.

The conquering illustrated in these verses is a fulfillment of Daniel chapter eight.

Seieren som er fremstilt i disse versene, er en oppfyllelse av Daniel kapittel åtte.

> And out of one of them came forth a little horn, which waxed exceeding great, toward the south, and toward the east, and toward the pleasant land. Daniel 8:9.

> Og ut fra én av dem kom det fram et lite horn, som ble overmåte stort mot sør og mot øst og mot det herlige land. Daniel 8:9.

The little horn of verse nine is pagan Rome, and verse nine identifies, in agreement with verses fourteen through seventeen of chapter eleven, that pagan Rome would conquer three geographical entities as it took control of the world. Those entities were the south (Egypt), the east (Syria, the king of the north) and the pleasant land (Judah). The history of verses sixteen and seventeen are typifying the historical three-step conquering of modern Rome in verses forty through forty-three, for as Sister White stated, “Much of the history that has taken place in fulfillment of this prophecy will be repeated.”

Det lille hornet i vers ni er det hedenske Roma, og vers ni fastslår, i samsvar med vers fjorten til sytten i kapittel elleve, at det hedenske Roma ville erobre tre geografiske enheter idet det tok kontroll over verden. Disse enhetene var sør (Egypt), øst (Syria, kongen i nord) og det fagre land (Juda). Historien i vers seksten og sytten er et forbilde på den historiske erobringen i tre trinn av det moderne Roma i vers førti til førtitre, for slik Søster White uttalte: «Mye av den historien som har funnet sted i oppfyllelsen av denne profetien, vil bli gjentatt.»

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> «Selv om Egypt ikke kunne stå seg mot Antiokus, kongen i nord, kunne Antiokus ikke stå seg mot romerne, som nå kom imot ham. Ingen riker var lenger i stand til å motstå denne fremvoksende makten. Syria ble erobret og innlemmet i Romerriket da Pompeius i 65 f.Kr. fratok Antiokus Asiaticus hans besittelser og reduserte Syria til en romersk provins. »

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> «Den samme makten skulle også stå i det hellige land og fortære det. Roma ble knyttet til Guds folk, jødene, ved en allianse i 162 f.Kr., og fra denne tid inntar det en fremtredende plass i den profetiske kalender. Det fikk imidlertid ikke herredømme over Judea ved faktisk erobring før i 63 f.Kr.; og da på følgende måte.

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> «Da Pompeius vendte tilbake fra sitt felttog mot Mithridates, kongen av Pontos, kjempet to rivaler, Hyrcanus og Aristobulus, om Judeas krone. Deres sak ble forelagt Pompeius, som snart innså urettmessigheten i Aristobulus’ krav, men ønsket å utsette avgjørelsen i saken til etter sin lenge ønskede ekspedisjon til Arabia, idet han lovet deretter å vende tilbake og ordne deres forhold slik som måtte synes rett og riktig. Aristobulus, som gjennomskuet Pompeius’ virkelige holdning, skyndte seg tilbake til Judea, væpnet sine undersåtter og forberedte seg på et kraftig forsvar, fast besluttet på, for enhver pris, å beholde kronen, som han forutså ville bli tilkjent en annen. Pompeius fulgte den flyktende tett. Da han nærmet seg Jerusalem, kom Aristobulus, som begynte å angre på sin handlemåte, ut for å møte ham og forsøkte å bringe saken i orden ved å love full underkastelse og store pengesummer. Pompeius godtok dette tilbudet og sendte Gabinius, i spissen for en avdeling soldater, for å motta pengene. Men da denne generalløytnanten kom til Jerusalem, fant han portene stengt for seg, og fra toppen av murene fikk han høre at byen ikke ville stå ved overenskomsten.»

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> «For at Pompeius ikke ustraffet skulle la seg bedra på denne måten, la han Aristobulus, som han hadde holdt hos seg, i lenker, og marsjerte straks mot Jerusalem med hele sin hær. Aristobulus’ tilhengere ville forsvare stedet; Hyrkanos’ tilhengere ville åpne portene. Da de sistnevnte var i flertall og fikk overtaket, ble Pompeius gitt fri adgang til byen. Derpå trakk Aristobulus’ tilhengere seg tilbake til tempelberget, fullt fast bestemt på å forsvare dette stedet, like så besluttet som Pompeius var på å innta det. Ved utgangen av tre måneder var det gjort en tilstrekkelig åpning i muren til et stormangrep, og stedet ble tatt med sverdet i hånd. I den fryktelige nedslaktningen som fulgte, ble tolv tusen mennesker drept. Det var et gripende syn, bemerker historieskriveren, å se prestene, som på den tid var opptatt med den guddommelige tjenesten, med rolig hånd og urokkelig mål fortsette sitt vante arbeid, tilsynelatende ubevisste om det ville oppstyret, skjønt deres venner overalt omkring dem ble prisgitt slakten, og skjønt ofte deres eget blod blandet seg med blodet fra deres ofre.»

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the ‘glorious land’ in its iron grasp till it had utterly consumed it.

> «Etter å ha gjort ende på krigen rev Pompeius Jerusalems murer ned, overførte flere byer fra Judeas jurisdiksjon til Syrias og påla jødene skatt. Slik ble Jerusalem for første gang ved erobring lagt i hendene på den makt som skulle holde det «herlige land» i sitt jernharde grep inntil den fullstendig hadde fortært det.

> “‘VERSE 17. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him.’

> «‘VERS 17. Han skal også vende sitt ansikt mot å komme med styrken av hele sitt rike, og rettskafne med ham; således skal han gjøre. Og han skal gi ham kvinnenes datter, for å ødelegge henne; men hun skal ikke stå på hans side og heller ikke være for ham.’»

> “Bishop Newton furnishes another reading for this verse, which seems more clearly to express the sense, as follows: ‘He shall also set his face to enter by force the whole kingdom.’ Verse 16 brought us down to the conquest of Syria and Judea by the Romans. Rome had previously conquered Macedon and Thrace. Egypt was now all that remained of the ‘whole kingdom’ of Alexander, not brought into subjection to the Roman power, which power now set its face to enter by force into that country.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–260.

> «Biskop Newton gir en annen lesemåte for dette verset, som synes klarere å uttrykke meningen, som følger: ‘Han skal også vende sitt åsyn mot å trenge inn med makt i hele riket.’ Vers 16 førte oss ned til romernes erobring av Syria og Judea. Roma hadde tidligere erobret Makedonia og Trakia. Egypt var nå alt som gjensto av Alexanders ‘hele rike’, som ikke var brakt i underkastelse under den romerske makt, hvilken makt nå vendte sitt åsyn mot å trenge inn med makt i det landet.» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–260.

We have already noted, more than once in these articles, how verse thirty and thirty-one of Daniel eleven align with verses forty and forty-one, and the history of verses thirty and thirty-one also aligns with the plucking up of three horns.

Vi har allerede mer enn én gang i disse artiklene påpekt hvordan vers tretti og trettién i Daniel elleve samsvarer med vers førti og førtien, og historien i vers tretti og trettién samsvarer også med opprykkingen av tre horn.

> I considered the horns, and, behold, there came up among them another little horn, before whom there were three of the first horns plucked up by the roots: and, behold, in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things. … And of the ten horns that were in his head, and of the other which came up, and before whom three fell; even of that horn that had eyes, and a mouth that spake very great things, whose look was more stout than his fellows. Daniel 7:8, 20.

> Jeg gav akt på hornene, og se, det steg opp et annet lite horn iblant dem, og foran dette ble tre av de første hornene revet opp med roten; og se, dette hornet hadde øyne lik et menneskes øyne og en munn som talte store ord. … Og om de ti hornene som var på hans hode, og om det andre som steg opp, og som tre falt for; ja, om det hornet som hadde øyne, og en munn som talte meget store ord, og hvis utseende var mektigere enn hans medbrødres. Daniel 7:8, 20.

Just as Daniel chapter eight, verse nine, represents the three geographical areas of conquering that established pagan Rome on the throne, so too, the plucking up of the horns (representing the Heruli, Ostrogoths and Vandals) represented the three geographical areas of conquering that established papal Rome on the throne. Both those histories align with verses forty to forty-three of Daniel eleven, and the plucking up of the three horns aligns with the history of verses thirty and thirty-one.

Slik Daniel kapittel åtte, vers ni, fremstiller de tre geografiske områdene for erobring som innsatte det hedenske Roma på tronen, slik representerte også opprykkingen av hornene (som representerer herulene, østgoterne og vandalene) de tre geografiske områdene for erobring som innsatte det pavelige Roma på tronen. Begge disse historiene samsvarer med vers førti til førtitre i Daniel elleve, og opprykkingen av de tre hornene samsvarer med historien i vers tretti og trettien.

> “‘VERSE 8. I considered the horns, and, behold, there came up among them another little horn, before whom there were three of the first horns plucked up by the roots; and, behold, in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things.’

> «‘VERS 8. Jeg gav akt på hornene, og se, et annet lite horn steg opp iblant dem; foran dette ble tre av de første hornene rykket opp med roten. Og se, dette hornet hadde øyne lik et menneskes øyne og en munn som talte store ord.’»

> “Daniel considered the horns. Indications of a strange movement appeared among them. A little horn (at first little, but afterward more stout than its fellows) thrust itself up among them. It was not content quietly to find a place of its own, and fill it; it must thrust aside some of the others, and usurp their places. Three kingdoms were plucked up before it. This little horn, as we shall have occasion to notice more fully hereafter, was the papacy. The three horns plucked up before it were the Heruli, the Ostrogoths, and the Vandals. And the reason why they were plucked up was because they were opposed to the teaching and claims of the papal hierarchy, and hence to the supremacy in the church of the bishop of Rome.

> «Daniel ga akt på hornene. Tegn på en underlig bevegelse viste seg blant dem. Et lite horn (først lite, men siden kraftigere enn de andre) skjøt seg opp iblant dem. Det nøyde seg ikke med stille å finne seg en egen plass og fylle den; det måtte skyve noen av de andre til side og tilegne seg deres plasser. Tre kongedømmer ble rykket opp for dets skyld. Dette lille horn, som vi siden skal få anledning til å legge nærmere merke til, var pavedømmet. De tre horn som ble rykket opp foran det, var herulene, østgoterne og vandalene. Og grunnen til at de ble rykket opp, var at de stod i motsetning til den pavelige hierarkis lære og krav, og dermed til biskopen av Romas overherredømme i kirken.»

> “And ‘in this horn were eyes like the eyes of man, and a mouth speaking great things,’ the eyes, a fit emblem of the shrewdness, penetration, cunning, and foresight of the papal hierarchy; and the mouth speaking great things, a fit symbol of the arrogant claims of the bishops of Rome.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 132–134.

> «Og ‘på dette hornet var det øyne som et menneskes øyne, og en munn som talte store ord’, øynene et treffende bilde på det pavelige hierarkis skarpsindighet, gjennomtrengende innsikt, list og fremsyn; og munnen som talte store ord, et treffende symbol på de romerske biskopenes hovmodige krav.» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 132–134.

It is Rome that establishes the vision of Bible prophecy, and especially the vision of Daniel chapter eleven. In that chapter much of the prophetic history that had been fulfilled before the Millerite movement was to be repeated in the last six verses of Daniel eleven. The conquering of three geographical obstacles that established both pagan and papal Rome upon the throne is represented in chapter eleven, and those two representations typify the time when modern Rome is again established upon the throne. It is Rome that establishes the vision, and Paul identifies that papal Rome is revealed in its time.

Det er Roma som stadfester synet i Bibelens profetier, og særlig synet i Daniel kapittel elleve. I det kapitlet skulle mye av den profetiske historien som var blitt oppfylt før millerittbevegelsen, gjentas i de siste seks versene av Daniel elleve. Erobringen av de tre geografiske hindringene som stadfestet både det hedenske og det pavelige Roma på tronen, er fremstilt i kapittel elleve, og disse to fremstillingene er forbilder på den tiden da det moderne Roma igjen blir stadfestet på tronen. Det er Roma som stadfester synet, og Paulus identifiserer at det pavelige Roma blir åpenbart i sin tid.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God. Remember ye not, that, when I was yet with you, I told you these things? And now ye know what withholdeth that he might be revealed in his time. 2 Thessalonians 2:3–6.

> La ingen bedra dere på noen måte; for den dag kommer ikke uten at frafallet først kommer, og syndens menneske blir åpenbart, fortapelsens sønn, han som står imot og opphøyer seg over alt som kalles Gud eller tilbes, så han som Gud setter seg i Guds tempel og viser seg selv fram som om han er Gud. Husker dere ikke at jeg sa dere dette da jeg ennå var hos dere? Og nå vet dere hva som holder igjen, for at han skal bli åpenbart i sin tid. 2 Thessalonians 2:3–6.

The papacy took the throne as the fifth kingdom of Bible prophecy in the year 538, and many who consider verse six, would no doubt assume that Paul means that “the Papacy would be revealed in 538.” This may be correct, but it is at minimum a secondary truth of what Paul was identifying. Paul, like all prophets is speaking more about the last days, than his own time period. He was referring to how the papacy would be revealed prophetically, for as a prophet he was in agreement with all the other prophets. Line upon line, those who have not the vision perish, and those who have not the vision, have not the vision because they do not know what establishes the vision. Knowing that Rome establishes the vision is a life-or-death understanding. Paul, in agreement with the other prophets is identifying that what reveals papal Rome, who is the Rome of the last days is “his time.” The prophetic “time” associated with Rome, is what reveals what and who Rome is.

Pavedømmet besteg tronen som det femte riket i Bibelens profeti i året 538, og mange som betrakter vers seks, ville uten tvil anta at Paulus mener at «Pavedømmet ville bli åpenbart i 538». Dette kan være riktig, men det er i det minste en sekundær sannhet i det Paulus identifiserte. Paulus taler, lik alle profeter, mer om de siste dager enn om sin egen tidsperiode. Han henviste til hvordan pavedømmet profetisk ville bli åpenbart, for som profet var han i samstemmighet med alle de andre profetene. Bud på bud; de som ikke har synet, går til grunne, og de som ikke har synet, har ikke synet fordi de ikke kjenner det som stadfester synet. Å vite at Roma stadfester synet er en forståelse om liv og død. Paulus, i samstemmighet med de andre profetene, identifiserer at det som åpenbarer det pavelige Roma, som er de siste dagers Roma, er «hans tid». Den profetiske «tid» som er forbundet med Roma, er det som åpenbarer hva og hvem Roma er.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> “The apostle Paul, in his second letter to the Thessalonians, foretold the great apostasy which would result in the establishment of the papal power. He declared that the day of Christ should not come, ‘except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshiped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God.’ And furthermore, the apostle warns his brethren that ‘the mystery of iniquity doth already work.’ 2 Thessalonians 2:3, 4, 7. Even at that early date he saw, creeping into the church, errors that would prepare the way for the development of the papacy.

> Apostelen Paulus forutsa i sitt andre brev til tessalonikerne det store frafall som skulle føre til opprettelsen av pavemakten. Han erklærte at Kristi dag ikke skulle komme, «uten at frafallet først kommer, og syndens menneske blir åpenbart, fortapelsens sønn, han som står imot og opphøyer seg over alt som kalles Gud eller helligdom, så han setter seg i Guds tempel som Gud og gir seg ut for å være Gud.» Og videre advarer apostelen sine brødre om at «lovløshetens hemmelighet er alt virksom». 2 Tessalonikerne 2:3, 4, 7. Allerede på den tid så han hvordan villfarelser snek seg inn i menigheten, villfarelser som skulle berede veien for pavedømmets utvikling.

> “Little by little, at first in stealth and silence, and then more openly as it increased in strength and gained control of the minds of men, ‘the mystery of iniquity’ carried forward its deceptive and blasphemous work. Almost imperceptibly the customs of heathenism found their way into the Christian church. The spirit of compromise and conformity was restrained for a time by the fierce persecutions which the church endured under paganism. But as persecution ceased, and Christianity entered the courts and palaces of kings, she laid aside the humble simplicity of Christ and His apostles for the pomp and pride of pagan priests and rulers; and in place of the requirements of God, she substituted human theories and traditions. The nominal conversion of Constantine, in the early part of the fourth century, caused great rejoicing; and the world, cloaked with a form of righteousness, walked into the church. Now the work of corruption rapidly progressed. Paganism, while appearing to be vanquished, became the conqueror. Her spirit controlled the church. Her doctrines, ceremonies, and superstitions were incorporated into the faith and worship of the professed followers of Christ.

> «Litt etter litt, først i det skjulte og i stillhet, og deretter mer åpent etter hvert som det vokste i styrke og fikk herredømme over menneskenes sinn, førte «lovløshetens hemmelighet» sitt bedragerske og gudsbespottelige verk videre. Nesten umerkelig fant hedenskapets skikker veien inn i den kristne kirke. Kompromissets og tilpasningens ånd ble en tid holdt tilbake av de voldsomme forfølgelsene som kirken utholdt under hedendommen. Men da forfølgelsen opphørte, og kristendommen fikk adgang til kongers hoff og palasser, la hun bort Kristi og Hans apostlers ydmyke enkelhet og tok i stedet opp hedenske presters og herskeres prakt og hovmod; og i stedet for Guds krav satte hun menneskelige teorier og tradisjoner. Konstantins navnekristne omvendelse i den første del av det fjerde århundre vakte stor glede; og verden, tildekket med en form for rettferdighet, gikk inn i kirken. Nå gjorde fordervelsens verk raske fremskritt. Hedenskapet, som tilsynelatende var beseiret, ble seierherren. Dets ånd behersket kirken. Dets læresetninger, seremonier og overtro ble innlemmet i troen og tilbedelsen hos dem som bekjente seg som Kristi etterfølgere.»

> “This compromise between paganism and Christianity resulted in the development of ‘the man of sin’ foretold in prophecy as opposing and exalting himself above God. That gigantic system of false religion is a masterpiece of Satan’s power—a monument of his efforts to seat himself upon the throne to rule the earth according to his will.” The Great Controversy, 49, 50.

> «Dette kompromisset mellom hedenskap og kristendom førte til utviklingen av ‘syndens menneske’, som i profetien er forutsagt å stå Gud imot og opphøye seg over Gud. Dette gigantiske systemet av falsk religion er et mesterverk av Satans makt—et monument over hans anstrengelser for å sette seg selv på tronen og herske over jorden etter sin vilje.» The Great Controversy, 49, 50.

Back to Articles