Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Eighteen

Joels bok og den laodikeiske syvendedags adventistkirke - nummer atten

Number Eighteen

Nummer atten

Author

Jeff Pippenger

Published

December 25, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are considering the covenant of Abram, and have not yet addressed the element of the prophecy of Abram that has a direct connection with the opening verses of the book of Joel. Abram’s prophecy of 400 years of bondage along with Paul’s 430 years produces the prophetic structure that aligns with the 1290 years of Daniel 12:11. The 1290-year prophecy of verse eleven is the omega prophetic period of Abram and Paul’s 430-year line. This truth is an element of what is unsealed in the latter days that separates the wise and the wicked.

Vi betrakter Abrams pakt og har ennå ikke behandlet det elementet i Abrams profeti som har en direkte forbindelse med de innledende versene i Joels bok. Abrams profeti om 400 års trelldom sammen med Paulus’ 430 år frembringer den profetiske strukturen som samsvarer med de 1290 år i Daniel 12:11. De 1290 årene i profetien i vers elleve er den omega-profetiske perioden i Abrams og Paulus’ linje på 430 år. Denne sannheten er et element av det som blir avforseglet i de siste dager, og som skiller de vise fra de ugudelige.

Connected with the omega prophecy of 430 years was the symbol of “four generations,” identifying a period of probationary time for the nation which held God’s chosen people in bondage. For Moses it was Egypt, for the one hundred and forty-four thousand, who sing the song of Moses, it is the history of the United States from 1798 unto the Sunday law. The United States, represented as the “earth beast” in Revelation thirteen begins as a lamb and ends speaking as a dragon. Joseph, a symbol of the Lamb, represents the period of relative peace in Egypt, until there was a new Pharaoh and the bondage began. Thus, the nation that is judged in the fourth generation, which was Egypt for Moses, is the United States. The remnant is judged at the Sunday law as typified by the plagues that culminated for the Hebrews with blood on their doorpost, and thereafter with the nation of Egypt at the Red Sea. Joseph and Moses represent a good Pharaoh and a bad Pharaoh, which for the United States is first the lamb, and then the dragon.

Forbundet med omega-profetien om 430 år var symbolet «fire slektsledd», som angir en prøvetid for den nasjon som holdt Guds utvalgte folk i trelldom. For Moses var det Egypt; for de hundre og førtifire tusen, som synger Moses’ sang, er det De forente staters historie fra 1798 og frem til søndagsloven. De forente stater, fremstilt som «dyret fra jorden» i Åpenbaringen tretten, begynner som et lam og ender med å tale som en drage. Josef, et symbol på Lammet, representerer perioden med relativ fred i Egypt, inntil det oppstod en ny farao og trelldommen begynte. Slik er den nasjon som blir dømt i det fjerde slektsledd, og som for Moses var Egypt, De forente stater. Resten blir dømt ved søndagsloven, slik dette er forbildet ved plagene som for hebreerne kulminerte med blod på dørstolpene, og deretter for nasjonen Egypt ved Rødehavet. Josef og Moses representerer en god farao og en ond farao, hvilket for De forente stater først er lammet og deretter dragen.

Abram’s prophecy of judgment in the fourth generation included the fact that the close of probation is progressive, for within Moses’ fulfillment of Abram’s prophecy; not only did probation close for Egypt, but there was still time left for the Amorites to fill up their cup of probationary time—after Egypt had filled theirs. The Red Sea for Egypt was the Sunday law for the United States, and then “every other country on the globe” will “follow the example” of the United States, as represented by the Amorites post-Egypt close of probation.

Abrams profeti om dom i det fjerde slektsledd innbefattet det forhold at prøvetidens avslutning er progressiv, for innenfor Moses’ oppfyllelse av Abrams profeti ble ikke bare prøvetiden avsluttet for Egypt, men det gjenstod fremdeles tid for amorittene til å fylle sitt beger av prøvetid—etter at Egypt hadde fylt sitt. Rødehavet for Egypt var søndagsloven for De forente stater, og deretter vil «hvert annet land på kloden» «følge De forente staters eksempel», slik dette er fremstilt ved amorittene etter Egypts prøvetids avslutning.

The Amorites are one of the ten tribes that identify the world from the river of Egypt to the river of Babylon, in Abram’s covenant, and the Amorites therefore represent the nations of the world, who close their individual probation as nations, after the Sunday law in the United States. The Amorites are the biblical symbol of judgment closing upon the world, and it happens in the third and fourth generation. The Red Sea is the symbol of the close of probation for the United States, and the Amorites represent the nations progressively closing their probation until human probation closes. Therefore, the Amorites are a symbol of the period of the Sunday law crisis at the Red Sea unto the deliverance of the east wind, when the path of deliverance is opened to God’s people.

Amorittene er én av de ti stammene som identifiserer verden fra Egypts elv til Babylons elv i Abrams pakt, og amorittene representerer derfor verdens nasjoner, som avslutter sin individuelle nådetid som nasjoner etter søndagsloven i De forente stater. Amorittene er det bibelske symbolet på dommen som avsluttes over verden, og det skjer i tredje og fjerde slektsledd. Rødehavet er symbolet på nådetidens avslutning for De forente stater, og amorittene representerer nasjonene som gradvis avslutter sin nådetid inntil menneskets nådetid avsluttes. Derfor er amorittene et symbol på perioden med søndagslovskrisen ved Rødehavet og frem til utfrielsen ved østavinden, når utfrielsens vei åpnes for Guds folk.

But Abram’s prophecy not only addresses the fourth generation in terms of the United States as Egypt, and the world as the Amorites, it more importantly places the generation of God’s people who cross the Red Sea as a “fourth generation.” When we dredge up, what we can dredge up, from the understanding of “four generations” in Abram’s first step of three steps, we will consider the second and third steps of Abraham’s covenant. The second step is chapter seventeen, and the third step is of course—chapter twenty-two.

Men Abrams profeti omtaler ikke bare den fjerde generasjon med hensyn til De forente stater som Egypt, og verden som amorittene; den plasserer, og det enda viktigere, den generasjon av Guds folk som krysser Rødehavet, som en «fjerde generasjon». Når vi graver fram det vi kan grave fram av forståelsen av «fire generasjoner» i Abrams første skritt av tre skritt, vil vi ta for oss det annet og det tredje skritt i Abrahams pakt. Det annet skritt er kapittel sytten, og det tredje skritt er selvsagt—kapittel tjueto.

In Daniel chapter twelve, three prophetic periods are identified, and they all represent prophetic time that ceased in 1844. Those three periods are unsealed in the latter days, and those three periods represent the increase of knowledge that befalls God’s people in the latter days. Christ as the man in linen, sets forth the first of the three prophetic periods in verse seven, and in so doing, He aligns Himself with the angel of Revelation ten, who stands not upon the water, but upon the earth and the sea.

I Daniels tolvte kapittel blir tre profetiske tidsperioder identifisert, og de representerer alle profetisk tid som opphørte i 1844. Disse tre periodene blir åpnet i de siste dager, og disse tre periodene representerer den økte kunnskapen som kommer over Guds folk i de siste dager. Kristus, som mannen kledd i lin, fremsetter den første av de tre profetiske tidsperiodene i vers sju, og ved å gjøre dette stiller Han seg på linje med engelen i Åpenbaringen ti, som ikke står på vannet, men på jorden og havet.

> And the angel which I saw stand upon the sea and upon the earth lifted up his hand to heaven, And sware by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer. Revelation 10:5, 6.

> Og engelen som jeg så stå på havet og på jorden, løftet sin hånd mot himmelen og svor ved ham som lever i all evighet, han som skapte himmelen og det som er i den, og jorden og det som er på den, og havet og det som er i det, at det ikke skulle være tid lenger. Åpenbaringen 10:5, 6.

In verse seven of chapter twelve the man in linen also swears by Him that lives forever.

I vers sju i kapittel tolv sverger mannen kledd i lin også ved Ham som lever i all evighet.

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth forever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished. Daniel 12:7.

> Og jeg hørte mannen som var kledd i lin, han som stod over elvens vann, da han løftet sin høyre hånd og sin venstre hånd mot himmelen og sverget ved ham som lever i all evighet at det skal være for en tid, tider og en halv tid; og når han har fullført å knuse det hellige folks makt, da skal alle disse ting være fullendt. Daniel 12:7.

We are informed by inspiration that the same line of prophecy located in the book of Daniel is taken up in the book of Revelation, and the Millerite understanding is that these two descriptions are parallel passages of Christ. Christ as the Angel with the little book, identifying the end of the application of prophetic time in 1844 in the book of Revelation, and Christ as the Man in linen in the book of Daniel, identifying that when the Sunday law in the United States arrives, all the marvels of Daniel’s final vision would be finished. Within that sacred history, which precedes and culminates at the Sunday law, God’s people were to be scattered for a period represented by the symbol of 1260. The period of scattering that precedes the Sunday law is set forth in Revelation chapter eleven where Moses and Elijah are slain and are dead in the street for three and a half days, which is a symbol of 1260.

Vi blir gjennom inspirasjonen underrettet om at den samme profetiske linjen som finnes i Daniels bok, tas opp igjen i Åpenbaringens bok, og den millerittiske forståelsen er at disse to beskrivelsene er parallelle fremstillinger av Kristus. Kristus som engelen med den lille boken, som i Åpenbaringens bok angir avslutningen på anvendelsen av profetisk tid i 1844, og Kristus som mannen kledd i lin i Daniels bok, som angir at når søndagsloven i Amerikas forente stater kommer, vil alle undergjerningene i Daniels siste syn være fullendt. Innenfor denne hellige historien, som går forut for og kulminerer ved søndagsloven, skulle Guds folk bli spredt i en periode fremstilt ved symbolet 1260. Den perioden med spredning som går forut for søndagsloven, blir fremstilt i Åpenbaringen kapittel elleve, hvor Moses og Elias blir drept og ligger døde på gaten i tre og en halv dag, hvilket er et symbol på 1260.

In verse seven, the man in linen identifies that when the scattering of the power of the holy people has finished its three-and-a-half days, the “marvels” that befall God’s people of the latter days shall be finished. We closed the last article with Sister White’s commentary on Zechariah chapter three. The first sentence stated, “Zechariah’s vision of Joshua and the Angel applies with peculiar force to the experience of God’s people in the closing scenes of the great day of atonement.” In the chapter, and in the inspired commentary of Sister White upon the chapter, the one hundred and forty-four thousand are the “men wondered at.” The “wonders” of Daniel’s last vision that are completed by the Sunday law, are the “wonders” associated with the sealing of God’s people.

I vers sju erklærer mannen kledd i lin at når sønderspredningen av den hellige folkets makt har fullført sine tre og en halv dager, skal de «underfulle ting» som rammer Guds folk i de siste dager, være fullendt. Vi avsluttet den forrige artikkelen med Søster Whites kommentar til Sakarja kapittel tre. Den første setningen lød: «Sakarias syn av Josva og Engelen får en særegen kraftig anvendelse på erfaringen til Guds folk i avslutningsscenene av den store forsoningsdagen.» I kapitlet, og i Søster Whites inspirerte kommentar til kapitlet, er de hundre og førtifire tusen de «menn som det undres over». De «underfulle ting» i Daniels siste syn som fullendes ved søndagsloven, er de «underfulle ting» som er forbundet med beseglingen av Guds folk.

Daniel chapter twelve provides the light that seals the one hundred and forty-four thousand in the latter days. That light is represented by three prophetic periods, that were all identified and established as truth in the Millerite history. The three periods are presented in three verses and are three pillars which hold up the structure of truth. The structure of truth is held up with a three-step process. That process of three steps, is represented within the passage of nine verses (4–12), by the three verses which present prophetic time. Those three prophetic periods, when approached from the foundational Millerite understanding, produce three symbolic periods that are defined in agreement with the Millerite understanding, but do not apply the element of time.

Daniels bok kapittel tolv gir det lys som besegler de hundre og førtifire tusen i de siste dager. Dette lyset er framstilt ved tre profetiske perioder, som alle ble identifisert og stadfestet som sannhet i den millerittiske historien. De tre periodene blir presentert i tre vers og er tre søyler som holder sannhetens bygning oppe. Sannhetens bygning holdes oppe ved en prosess i tre trinn. Denne prosessen i tre trinn er, innenfor avsnittet på ni vers (4–12), framstilt ved de tre versene som presenterer profetisk tid. Disse tre profetiske periodene, når de betraktes ut fra den grunnleggende millerittiske forståelsen, frambringer tre symbolske perioder som blir definert i samsvar med den millerittiske forståelsen, men som ikke anvender tidselementet.

The three periods are located within the very passage of Scripture that defines ‘the process of prophecy being sealed up—and then unsealed,’ including the classic biblical description of a threefold testing process. The nine verses that begin with Daniel being told to seal up his book, are the very verses where the three periods are set forth, and in those nine verses the purification process that is accomplished when truth is unsealed is expressed as “purified, made white and tried.” The three periods in the three verses are the increase of knowledge, at the time of the end, in the latter days, that represent the final testing and sealing process of God’s covenant people. That history is where the symbolic “marvels” that befall God’s people in the latter days are set forth. Please read this paragraph again.

De tre periodene finnes innenfor selve det skriftavsnittet som definerer «prosessen der profetien blir forseglet — og deretter avforseglet», deriblant den klassiske bibelske beskrivelsen av en trefoldig prøvelsesprosess. De ni versene som begynner med at Daniel blir bedt om å forsegle sin bok, er nettopp de versene hvor de tre periodene blir fremlagt, og i disse ni versene blir renselsesprosessen som fullbyrdes når sannheten blir avforseglet, uttrykt som «renset, gjort hvite og prøvet». De tre periodene i de tre versene er kunnskapsøkningen ved endens tid, i de siste dager, som representerer den endelige prøvings- og beseglingsprosessen for Guds paktsfolk. Denne historien er stedet hvor de symbolske «under» som rammer Guds folk i de siste dager, blir fremstilt. Vennligst les dette avsnittet igjen.

The three periods, in the three verses in the passage of nine verses, represent the climax of the book of Daniel, and the climax represented there is the climax of the internal prophetic line; it is the story of how a rock gets “cut” out of a mountain, without hands, which is the story of the remnant. That internal line is represented in chapters ten and twelve, and the climax of the external line of prophecy is in the closing verses of chapter eleven, and the first few verses of Daniel twelve.

De tre tidsperiodene, i de tre versene i avsnittet på ni vers, representerer klimakset i Daniels bok, og klimakset som der fremstilles, er klimakset i den indre profetiske linjen; det er beretningen om hvordan en stein blir «hugget» ut av et fjell, uten hender, hvilket er fortellingen om resten. Denne indre linjen er fremstilt i kapitlene ti og tolv, og klimakset i den ytre profetiske linjen er i de avsluttende versene av kapittel elleve, og de første få versene av Daniel tolv.

Those three periods are also the climax of the visions of both the Ulai and Hiddekel river’s testimony, and the three verses include a prophetic period that represents the climatic fulfillment of the covenant time prophecy that provides both Abram and Paul as witnesses. Jesus, as the Man in linen is in verse seven, walking upon the water. In verse eleven two voices, which are also the voice of Christ, Abram and Paul stand to testify. In verse twelve the history of the sealing of God’s people is represented, for the one hundred and forty-four thousand are virgins, and virgins experience the parable of the ten virgins, and the blessing in verse twelve is upon those who wait. Those who wait in the parable, and who are “blessed,” are those who receive the garment that allows them to enter into the marriage, when the door is closed.

Disse tre periodene er også klimakset i synene om vitnesbyrdet fra elvene Ulai og Hiddekel, og de tre versene innbefatter en profetisk periode som representerer den klimatiske oppfyllelsen av paktens tidsprofeti, som både Abram og Paulus tjener som vitner for. Jesus, som mannen kledd i lin, er i vers syv gående på vannet. I vers elleve står to røster, som også er Kristi røst, Abram og Paulus, frem for å avlegge vitnesbyrd. I vers tolv fremstilles historien om beseglingen av Guds folk, for de hundre og førtifire tusen er jomfruer, og jomfruer gjennomlever lignelsen om de ti jomfruer, og velsignelsen i vers tolv hviler over dem som venter. De som venter i lignelsen, og som er «salige», er de som mottar kledningen som gir dem adgang til å gå inn til bryllupet, når døren lukkes.

In verse seven, Jesus is walking upon the water, which produces fear, but Peter determines to believe and begins to walk and give God glory, but Peter is often a symbol of both classes, and the glory is turned back to fear, as his hour of judgment arrived. The first period located in verse seven, represents the first angel’s message. Jesus is upon the waters, a symbol of fear and the first angel. Then Jesus identifies a period where He will glorify His people in advance of the judgment of the Sunday law. All three elements of the three angels are within verse seven, for verse seven is the first of three verses that represent the three angels.

I vers sju går Jesus på vannet, noe som frembringer frykt, men Peter bestemmer seg for å tro og begynner å gå og gi Gud ære; men Peter er ofte et symbol på begge klasser, og herligheten vendes tilbake til frykt idet hans domstime kom. Den første perioden, lokalisert i vers sju, representerer den første engelens budskap. Jesus er på vannene, et symbol på frykt og den første engelen. Deretter identifiserer Jesus en periode hvor Han vil herliggjøre sitt folk i forkant av dommen over søndagsloven. Alle tre elementene i de tre englene finnes innenfor vers sju, for vers sju er det første av tre vers som representerer de tre englene.

Verse eleven provides a ‘doubling’ with its omega testimony to the alpha voices of Abram and Paul. Their “doubled” voices merge to set forth the covenant time prophecy, and verse eleven fulfills the prophecy as the omega, by identifying the prophetic period that concludes with the fall of Babylon in 1798, and thus typifies the fall of Babylon when Michael stands up in the latter days. In verse eleven we have a doubling of prophets, and a period that represents two falls of Babylon, thus representing the second angel’s message that announced that, “Babylon is fallen is fallen.”

Vers elleve fremsetter en «fordobling» med sitt omega-vitnesbyrd til alfa-stemmene fra Abram og Paulus. Deres «fordoblede» stemmer smelter sammen for å fremlegge pakttidsprofetien, og vers elleve oppfyller profetien som omega ved å identifisere den profetiske perioden som avsluttes med Babylons fall i 1798, og typifiserer således Babylons fall når Mikael står fram i de siste dager. I vers elleve har vi en fordobling av profeter, og en periode som representerer to fall av Babylon, og som således representerer den annen engels budskap som kunngjorde at «Babylon er falt, er falt.»

Verse seven is the first angel’s message, and verse eleven is the second angel’s message and verse twelve, which is Daniel 12*12 or Daniel 144, is about the distinction between the wise and foolish, which is accomplished in the judgment process that ends with the manifestation of character at the crisis of judgment. Verse twelve is the third angel’s message identifying how the world is divided into two classes, and the counterpart of the third angel’s external portrayal of that very division, is the internal division of the third angel represented in verse twelve. Verse seven, eleven and twelve are the message of the three angels and the verses are the light that is unsealed in the latter days. These three verses unsealing in the latter days aligns with Revelation chapter ten.

Vers sju er den første engels budskap, og vers elleve er den andre engels budskap, og vers tolv, som er Daniel 12,12 eller Daniel 144, handler om skillet mellom de vise og de dårlige, hvilket fullbyrdes i domsprosessen som ender med karakterens åpenbarelse i dommens krise. Vers tolv er den tredje engels budskap, som identifiserer hvordan verden er delt i to klasser, og motstykket til den tredje engels ytre framstilling av nettopp denne delingen, er den tredje engels indre deling, framstilt i vers tolv. Vers sju, elleve og tolv er de tre englers budskap, og versene er det lys som blir avforseglet i de siste dager. At disse tre versene blir avforseglet i de siste dager, stemmer overens med Åpenbaringen kapittel ti.

Christ as the mighty angel, as well as the Lion of the tribe of Judah in chapter ten, cried as a “lion” and His roar produced seven thunders which were sealed up, as was Daniel chapter ten. They are parallel passages. For this reason, the three periods in chapter twelve, are also the seven thunders of Revelation ten.

Kristus som den mektige engelen, så vel som Løven av Juda stamme i kapittel ti, ropte som en «løve», og hans brøl frembrakte sju tordener som ble beseglet, slik også Daniel kapittel ti ble det. De er parallelle avsnitt. Av denne grunn er de tre tidsperiodene i kapittel tolv også de sju tordenene i Åpenbaringen ti.

The “seven thunders” are simply another expression of Christ as Alpha and Omega, for the primary symbolism of the “seven thunders,’ is that it represents a “delineation of events” which took place from 1798 unto 1844 that is repeated in “future events” that “will be disclosed in their order” in the history of the one hundred and forty-four thousand. The “seven thunders” are therefore a symbol of Alpha and Omega; who is also the beginning and the ending; the first and the last, the foundation and the temple; the cornerstone and the capstone—the seven thunders.

De «sju tordener» er ganske enkelt et annet uttrykk for Kristus som Alfa og Omega, for den primære symbolikken i de «sju tordener» er at de representerer en «fremstilling av begivenheter» som fant sted fra 1798 til 1844, og som gjentas i «fremtidige begivenheter» som «vil bli åpenbart i sin orden» i historien til de hundre og førtifire tusen. De «sju tordener» er derfor et symbol på Alfa og Omega, han som også er begynnelsen og enden, den første og den siste, grunnvollen og tempelet, hjørnesteinen og sluttsteinen — de sju tordener.

The light of the three symbolic periods in Daniel twelve must align with the light of the seven thunders, for they are the identical prophetic line. In the first period Christ holds both hands to heaven, as He does with one hand in Revelation ten. In Revelation ten, His hand becomes the symbol of the end of the application of prophetic time, marking the transition from prophetic time periods to simply prophetic periods. That transition of the major prophetic rule employed by the Millerites, was typified by the major transition from literal to spiritual in the time of Christ.

Lyset over de tre symbolske periodene i Daniel tolv må stemme overens med lyset over de sju tordener, for de er den samme profetiske linjen. I den første perioden holder Kristus begge hender mot himmelen, slik Han i Åpenbaringen ti gjør med én hånd. I Åpenbaringen ti blir Hans hånd symbolet på avslutningen av anvendelsen av profetisk tid, og markerer overgangen fra profetiske tidsperioder til ganske enkelt profetiske perioder. Denne overgangen i den viktigste profetiske regelen som ble anvendt av millerittene, ble forbildet ved den store overgangen fra bokstavelig til åndelig på Kristi tid.

The apostle Paul was raised up to establish the major prophetic rule connected to the prophetic line of a chosen people. At the very beginning of spiritual Israel, a major prophetic rule is established that redefines the very covenant itself. From then on to be a child of Abraham, it was to be a child of Abraham by faith, not blood. That prophetic principle was put in place primarily through the pen of Paul, who in this regard typified Christ in Revelation chapter ten, changing and ending the prophetic application of time in 1844.

Apostelen Paulus ble oppreist for å etablere den vesentlige profetiske regelen knyttet til den profetiske linjen til et utvalgt folk. Helt ved det åndelige Israels begynnelse blir en vesentlig profetisk regel etablert som omdefinerer selve pakten. Fra da av var det å være Abrahams barn å være Abrahams barn ved tro, ikke ved blod. Dette profetiske prinsippet ble i første rekke innført gjennom Paulus’ penn, han som i denne henseende var et forbilde på Kristus i Åpenbaringen kapittel ti, idet den profetiske anvendelsen av tid ble forandret og avsluttet i 1844.

The covenant with mankind is represented by the rainbow and the Ark of Noah represents a period of time, before and after the flood, when there was no distinctly identified chosen people. The calling of Abraham represented a major and significant change in the prophetic relation of God with mankind. The covenant made with Abraham represented a major shift in line of covenant history, and in doing so it typified the major shift from literal to spiritual in the days of Paul, and from time application to no time application in 1844.

Pakten med menneskeheten er representert ved regnbuen, og Noahs ark representerer et tidsrom, før og etter flommen, da det ikke fantes noe klart identifisert utvalgt folk. Abrahams kall representerte en stor og betydningsfull forandring i Guds profetiske forhold til menneskeheten. Pakten som ble inngått med Abraham, representerte et stort skifte i pakthistoriens linje, og ved dette foregrep den det store skiftet fra bokstavelig til åndelig på Paulus’ tid, og fra tidsanvendelse til ingen tidsanvendelse i 1844.

The first shift in God’s covenant with mankind was the Garden, and the pronounced change was the restrictions upon the tree of life and it also produced a change of clothing, from spiritual light to literal lambskin. The next major shift in covenant history is the flood, which Noah represents, as did Adam in the first major covenant shift. Then the shift to a chosen people with Abram, that led to Moses, who introduces the prophetic principles that a day represents a year. That principle is valid until 1844, when there was another major covenant shift. At the great epochs of covenant history there is always a major shift in a principle of God’s prophetic Word. That shift during the history of the one hundred and forty-four thousand is that Alpha Omega is the Truth. Alpha and omega is the principle that the end is always illustrated with the beginning in God’s Word. Attached to that principle of alpha and omega, is the threefold structure of the Hebrew word “truth.”

Det første skiftet i Guds pakt med menneskeheten var hagen, og den markerte forandringen var begrensningene knyttet til livets tre; den frembrakte også et skifte i bekledning, fra åndelig lys til bokstavelig lammeskinn. Det neste store skiftet i pakthistorien er flommen, som Noah representerer, slik Adam gjorde i det første store paktskiftet. Deretter kommer skiftet til et utvalgt folk med Abram, som ledet frem til Moses, som innfører de profetiske prinsippene om at én dag representerer ett år. Dette prinsippet er gyldig inntil 1844, da det inntraff et annet stort paktskifte. Ved pakthistoriens store epoker finnes det alltid et stort skifte i et prinsipp i Guds profetiske Ord. Dette skiftet under de hundre og førtifire tusens historie er at Alfa Omega er Sannheten. Alfa og omega er prinsippet om at enden alltid illustreres ved begynnelsen i Guds Ord. Knyttet til dette alfa-og-omega-prinsippet er den trefoldige strukturen i det hebraiske ordet «sannhet».

The major prophetic shift during the history of the remnant is directly represented in each of the major covenant histories, and so too in other lines of truth. The “key” that is laid upon Eliakim in Isaiah 22:22 is the same key given to Peter at Panium in Matthew sixteen. That key is given to the Philadelphian church, and it was William Miller who was given the key that allowed him to connect with the very day for a year principle that had been recorded by Moses during the history of Moses, which typified the history of the Millerites. Miller’s connection with Moses prophecy was represented by Paul’s connection with Abram’s prophecy. And why shouldn’t Miller connect with Moses, Moses salvation in an ark had connected with Noah salvation in an ark in order to tie both covenants together. The shifts of prophetic application that begin in Eden identify that a major revelation of prophetic light is identified in the history of the final covenant people—the one hundred and forty-four thousand. I contend that the major prophetic shift is represented with the seven thunders, which are directly connected with the three periods in Daniel chapter twelve and these are only recognized when applying the principles of alpha and omega upon a line upon line application that stands upon the three-step structure of truth.

Det store profetiske skiftet i restens historie er direkte fremstilt i hver av de store pakthistoriene, og likeså i andre sannhetslinjer. «Nøkkelen» som blir lagt på Eljakims skulder i Jesaja 22,22, er den samme nøkkelen som ble gitt til Peter i Panium i Matteus seksten. Den nøkkelen blir gitt til den filadelfiske menighet, og det var William Miller som fikk nøkkelen som gjorde det mulig for ham å knytte forbindelsen til prinsippet om en dag for et år, som var blitt nedtegnet av Moses i Moses’ historie, hvilken var et forbilde på millerittenes historie. Millers forbindelse med Moses’ profeti var fremstilt ved Paulus’ forbindelse med Abrams profeti. Og hvorfor skulle ikke Miller være forbundet med Moses? Moses’ frelse i en ark hadde vært knyttet til Noahs frelse i en ark for å binde begge paktene sammen. De skiftene i profetisk anvendelse som begynner i Eden, viser at en stor åpenbaring av profetisk lys blir identifisert i historien til det endelige paktsfolket — de hundre og førtifire tusen. Jeg hevder at det store profetiske skiftet er fremstilt ved de sju tordenrøster, som er direkte knyttet til de tre tidsperiodene i Daniel kapittel tolv, og disse blir bare erkjent når prinsippene om alfa og omega anvendes i en linje-på-linje-anvendelse som hviler på sannhetens tretrinnsstruktur.

In the verses that immediately precede the announcement that “time is no longer,” Christ introduced the seven thunders, which, as with the truths of Daniel twelve—were sealed up. The context for the man in linen holding up both hands in chapter twelve is the unsealing of the book of Daniel, and the context for Christ the Lion in Revelation ten is the sealing up of the seven thunders. Sister White aligns the sealing of the seven thunders with the sealing up of Daniel’s book.

I versene som umiddelbart går forut for kunngjøringen om at «tid er ikke lenger», introduserte Kristus de sju tordener, som – i likhet med sannhetene i Daniel tolv – ble forseglet. Sammenhengen for mannen kledd i lin, som løfter begge hender i kapittel tolv, er avforseglingen av Daniels bok, og sammenhengen for Kristus, Løven, i Åpenbaringen ti, er forseglingen av de sju tordener. Søster White knytter forseglingen av de sju tordener sammen med forseglingen av Daniels bok.

> “After these seven thunders uttered their voices, the injunction comes to John as to Daniel in regard to the little book: ‘Seal up those things which the seven thunders uttered.’ These relate to future events which will be disclosed in their order.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 971.

> «Etter at disse sju tordener hadde latt sine røster høre, kommer påbudet til Johannes, slik det kom til Daniel når det gjelder den lille bokrullen: ‘Forsegl det som de sju tordener talte.’ Disse gjelder framtidige hendelser som vil bli åpenbart i sin rette orden.» The Seventh-day Adventist Bible Commentary, bind 7, 971.

The seven thunders are defined by Revelation ten and the Spirit of Prophecy and by the history of the Millerites from 1840 through to 1844, which is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand. In the same passage it states, “The special light given to John which was expressed in the seven thunders was a delineation of events which would transpire under the first and second angels’ messages. It was not best for the people to know these things, for their faith must necessarily be tested. In the order of God most wonderful and advanced truths would be proclaimed.” The Millerites did not understand that they were to be confronted by two disappointments, for their lack of understanding was designed to test them. The Millerites did not suspect any “advanced truths” which is to say, they did not expect any “major prophetic shifts” in covenant history.

De sju tordener er definert av Åpenbaringen 10 og Profetiens Ånd og av millerittenes historie fra 1840 og fram til 1844, som gjentas i historien om de hundre og førtifire tusen. I det samme avsnittet heter det: «Det særlige lys som ble gitt Johannes og som kom til uttrykk i de sju tordener, var en fremstilling av begivenheter som ville finne sted under den første og den andre engels budskap. Det var ikke best for folket å kjenne til disse tingene, for deres tro måtte nødvendigvis prøves. I Guds orden ville de mest vidunderlige og fremskredne sannheter bli forkynt.» Millerittene forstod ikke at de skulle bli stilt overfor to skuffelser, for deres manglende forståelse var tiltenkt å prøve dem. Millerittene ante ingen «fremskredne sannheter», det vil si at de ikke ventet noen «store profetiske skifter» i pakthistorien.

Even though “it was not best for the” Millerite “people to know these things,” the one hundred and forty-four thousand are tested with the same history, but not by innocently misunderstanding the history, but for not understanding a history you are required to know. It is the same test, only reversed. John in Revelation ten, is first and foremost representing the one hundred and forty-four thousand and only secondarily, the Millerite movement of the first and second angels. This is recognized when you see John informed in advance of his eating the little book that it would be sweet and then bitter. It was not best for the Millerites to know what that meant, but John represents a people who know in advance what happens when the Millerites ate the little book.

Selv om «det ikke var best for» milleritt«folket å kjenne til disse tingene», blir de hundre og førtifire tusen prøvet med den samme historien, men ikke ved uskyldig å misforstå historien, men for ikke å forstå en historie som det kreves at man kjenner. Det er den samme prøven, bare omvendt. Johannes i Åpenbaringen ti representerer først og fremst de hundre og førtifire tusen og bare i annen rekke Miller-bevegelsen under den første og den andre engels budskap. Dette blir erkjent når man ser at Johannes på forhånd blir underrettet om at når han åt den lille boken, ville den være søt og deretter bitter. Det var ikke best for millerittene å vite hva dette betydde, men Johannes representerer et folk som på forhånd vet hva som skjer når millerittene åt den lille boken.

> And I went unto the angel, and said unto him, Give me the little book. And he said unto me, Take it, and eat it up; and it shall make thy belly bitter, but it shall be in thy mouth sweet as honey. And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:9, 10.

> Og jeg gikk bort til engelen og sa til ham: Gi meg den lille boken. Og han sa til meg: Ta den og et den opp; og den skal gjøre din buk bitter, men i din munn skal den være søt som honning. Og jeg tok den lille boken ut av engelens hånd og åt den opp; og den var i min munn søt som honning, og så snart jeg hadde ett den, ble min buk bitter. Åpenbaringen 10:9, 10.

John is told in advance of the bitter-sweet experience of 1840 unto 1844, the history represented in chapter ten. That experience represented so clearly in verses nine and ten is also distinctly identified in verses two through four.

Johannes blir på forhånd gjort kjent med den bittersøte erfaringen fra 1840 til 1844, den historien som er fremstilt i kapittel ti. Den erfaringen som så tydelig er fremstilt i vers ni og ti, blir også klart identifisert i vers to til fire.

> And he had in his hand a little book open: and he set his right foot upon the sea, and his left foot on the earth, And cried with a loud voice, as when a lion roareth: and when he had cried, seven thunders uttered their voices. And when the seven thunders had uttered their voices, I was about to write: and I heard a voice from heaven saying unto me, Seal up those things which the seven thunders uttered, and write them not. Revelation 10:2–4.

> Og han hadde i sin hånd en liten bok, åpnet; og han satte sin høyre fot på havet og sin venstre fot på jorden, og ropte med høy røst, slik som når en løve brøler; og da han hadde ropt, lot de sju tordener sine røster høre. Og da de sju tordener hadde latt sine røster høre, var jeg i ferd med å skrive; og jeg hørte en røst fra himmelen som sa til meg: Besegl det som de sju tordener har talt, og skriv det ikke. Åpenbaringen 10:2–4.

The “seven thunders” represent “a delineation of events” that would transpire under the first and second angels, and also “future events which will be disclosed in their order.” The “seven thunders” represent the truth that the history of the Millerites is repeated in the history of the one hundred and forty-four thousand, and the truths which were unsealed at the time of the end in 1798 and onward, represent an unsealing of truth in the latter days of God’s people. Jesus in Revelation ten, aligns with Jesus in Daniel twelve. In both passages the sealing and unsealing of testing truth in the latter days is set forth.

De «sju tordener» representerer «en fremstilling av begivenheter» som ville finne sted under den første og den andre engel, og også «framtidige begivenheter som vil bli åpenbart i sin orden». De «sju tordener» representerer sannheten om at millerittenes historie blir gjentatt i historien til de hundre og førtifire tusen, og sannhetene som ble avseglet ved endetidens begynnelse i 1798 og framover, representerer en avsegling av sannhet i de siste dager for Guds folk. Jesus i Åpenbaringen ti står i samsvar med Jesus i Daniel tolv. I begge avsnitt blir beseglingen og avseglingen av prøvende sannhet i de siste dager framstilt.

Some might argue that Jesus is speaking in verse seven, but that Gabriel is speaking to Daniel in verses eleven and twelve, but it can also be understood that Jesus is speaking in all three passages. In either side of the issue, it is the voice of Christ that speaks through Daniel and the three prophetic periods in chapter twelve are the words of Christ, and He sets forth the three periods in the structure of truth. All three periods are sealed up, making them one threefold symbol.

Noen vil kanskje hevde at det er Jesus som taler i vers sju, men at det er Gabriel som taler til Daniel i vers elleve og tolv; men det kan også forstås slik at Jesus taler i alle tre avsnitt. Uansett hvilken side man inntar i saken, er det Kristi røst som taler gjennom Daniel, og de tre profetiske tidsperiodene i kapittel tolv er Kristi ord, og Han fremsetter de tre periodene i sannhetens struktur. Alle tre periodene er forseglet, noe som gjør dem til ett trefoldig symbol.

Verse seven addresses the finishing of the wonders, identifying the final work of Christ in the Most Holy Place as He blots out the sins of, and seals the one hundred and forty-four thousand. The first verse identifies the “wonders” and the last of the three verses also identifies the “wonders” as those who are blessed for waiting and experiencing a first disappointment. The period in the middle identifies the rebellion of mankind during the Sunday law crisis, while also identifying the period that leads to the Sunday law as a period of preparation for the one hundred and forty-four thousand. All the verses are directly identifying “what shall befall” Daniel’s people “in the latter days.” All three verses speak to the theme of the purification of the one hundred and forty-four thousand. The first period aligns with the third period and the middle period represents the rebellion of the entire world as they march to Armageddon.

Vers syv omhandler fullendelsen av undergjerningene og identifiserer Kristi avsluttende verk i Det Aller Helligste, idet Han utsletter syndene til de hundre og førtifire tusen og besegler dem. Det første verset identifiserer «undergjerningene», og det siste av de tre versene identifiserer også «undergjerningene» som dem som er salige fordi de venter og opplever en første skuffelse. Perioden i midten identifiserer menneskehetens opprør under søndagslovskrisen, samtidig som den også identifiserer perioden som leder frem til søndagsloven som en forberedelsesperiode for de hundre og førtifire tusen. Alle versene identifiserer direkte «hva som skal hende» Daniels folk «i de siste dager». Alle de tre versene taler til temaet om renselsen av de hundre og førtifire tusen. Den første perioden svarer til den tredje perioden, og den midterste perioden representerer hele verdens opprør idet de marsjerer mot Harmageddon.

If those three periods are also the seven thunders, then the three verses must identify “future events, which will be [disclosed] in their order,” and those “future events” would align with the “delineation of events that transpired under the first and second angels” from 1840 to 1844. There are several truths which this movement has accepted that are distinctly different that the pioneer understanding, yet all those truths agree with the pioneer understanding. There has been a major prophetic shift from the Millerites to now. The day for a year principle is the classic example, but there are others. An example of a major prophetic shift is represented in connection with the seven thunders.

Dersom disse tre periodene også er de sju tordener, da må de tre versene identifisere «framtidige begivenheter, som vil bli [åpenbart] i sin orden», og disse «framtidige begivenhetene» ville samsvare med «fremstillingen av begivenheter som fant sted under den første og den andre engelen» fra 1840 til 1844. Det er flere sannheter som denne bevegelsen har tatt imot, som er tydelig forskjellige fra pionerenes forståelse, men alle disse sannhetene er i overensstemmelse med pionerenes forståelse. Det har funnet sted et stort profetisk skifte fra millerittene og fram til nå. Dag-for-et-år-prinsippet er det klassiske eksempelet, men det finnes også andre. Et eksempel på et stort profetisk skifte kommer til uttrykk i forbindelse med de sju tordener.

After John was told in the last verse of chapter ten that he must prophesy again, thus emphasizing that the history of chapter ten represented both the movement of the Millerites and the one hundred and forty-four thousand, he was given a rod to measure the temple, but he was told to leave off the courtyard.

Etter at Johannes i det siste verset i kapittel ti fikk beskjed om at han igjen måtte profetere, og det dermed ble understreket at historien i kapittel ti representerte både millerittenes bevegelse og de hundre og førtifire tusen, fikk han en målestav for å måle tempelet, men han ble befalt å utelate forgården.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> Og det ble gitt meg et rør som lignet en stav; og engelen stod der og sa: Stå opp og mål Guds tempel og alteret og dem som tilber der. Men forgården som er utenfor templet, skal du la være og ikke måle; for den er gitt til hedningene, og den hellige stad skal de trå under fot i førtito måneder. Åpenbaringen 11:1, 2.

When measuring the temple in post-1844, John is told to leave off the Gentiles who are represented as the courtyard. This illustration in 1844 was identifying that God had just chosen a new covenant bride, and a distinction was then made with His bride and the courtyard. Sister White is clear that the courtyard represents the Gentiles and the temple is God’s chosen people, just read the chapter, The Outer Court, in the Desire of Ages.

Når templet måles etter 1844, blir Johannes bedt om å la hedningene være utenfor, de som er fremstilt som forgården. Denne illustrasjonen i 1844 identifiserte at Gud nettopp hadde utvalgt en ny paktsbrud, og det ble da gjort et skille mellom Hans brud og forgården. Søster White er tydelig på at forgården representerer hedningene, og at templet er Guds utvalgte folk; bare les kapitlet «Den ytre forgård» i Slektenes håp.

John is illustrating the Millerites, who had just become God’s chosen people in 1844. A distinction was placed between the Millerites, who had just experienced the bitter-sweet message and the rest of the professed Christian world, represented as Gentiles.

Johannes illustrerer millerittene, som nettopp var blitt Guds utvalgte folk i 1844. Det ble gjort en forskjell mellom millerittene, som nettopp hadde erfart det bittersøte budskapet, og resten av den bekjennende kristne verden, fremstilt som hedninger.

The foundation was laid from 1840 until the first disappointment, and the temple was finished during the proclamation of the Midnight Cry. Then came the great disappointment and John is told to rise and measure, but leave off the Gentiles. John is illustrating the opening of the judgment, and for this reason inspiration applies the measuring of John in the verses as the symbol of the investigative judgment. What we have just set forth about John as a symbol of measuring is in agreement with typical Adventist understanding, but in this movement, there was a major shift of understanding the symbol.

Grunnvollen ble lagt fra 1840 og frem til den første skuffelsen, og tempelet ble fullført under forkynnelsen av Midnattsropet. Deretter kom den store skuffelsen, og Johannes får befaling om å stå opp og måle, men utelate hedningene. Johannes illustrerer åpningen av dommen, og av denne grunn anvender inspirasjonen Johannes’ måling i versene som symbolet på den undersøkende dom. Det vi nettopp har fremlagt om Johannes som et symbol på måling, er i samsvar med den typiske adventistiske forståelsen, men i denne bevegelsen skjedde det et betydelig skifte i forståelsen av symbolet.

In agreement with Millerite understanding, we came to see that within the history of the Millerites as represented by John in chapter ten, was also a prediction of a parallel movement that would become the one hundred and forty-four thousand. We recognized if you took the measurements of the Millerite history, and left off the time of the Gentiles, you could see the very temple John was measuring.

I samsvar med den millerittiske forståelsen kom vi til å se at innenfor millerittenes historie, slik den er fremstilt ved Johannes i kapittel ti, fantes det også en forutsigelse om en parallell bevegelse som skulle bli de hundre og førtifire tusen. Vi erkjente at dersom man tok målene fra den millerittiske historien og lot hedningenes tid være utelatt, kunne man se selve det tempelet Johannes målte.

We came to see one 2520-year time prophecy ending in 1798 and the other in 1844, thus revealing a forty-six-year period that Christ built the Millerite temple. John identified the courtyard as Gentiles and there is a prophetic “times of the Gentiles.”

Vi kom til å se at den ene 2520-års tidsprofetien endte i 1798 og den andre i 1844, og slik åpenbarte en periode på førtiseks år hvor Kristus bygde det millerittiske tempel. Johannes identifiserte forgården som hedningene, og det finnes en profetisk «hedningenes tider».

> And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:24.

> Og de skal falle for sverdets egg og bli ført bort som fanger til alle folkeslag; og Jerusalem skal bli nedtrådt av hedningene inntil hedningenes tider er fullendt. Lukas 21:24.

The “times” of the Gentiles is plural, and represent the two periods that both literal and spiritual Israel was trampled down. The last of the two trampling downs of paganism followed by papalism, ended in 1798. In spite of what may be claimed, the “times of the Gentiles” ended in 1798, with the arrival of the first angel. John was to start measuring in 1798, and nothing before. He was placed in the history of 1844, so to leave off the period that ended in 1798, was to leave off the courtyard, and in so doing you reveal the forty-six years when the Millerite temple was raised up by the Messenger of the Covenant. Many associated truths are derived from this application, but I am simply using this as an example of light which is different than pioneer understanding, but it is light that does not contradict the original truths, but no longer applies time.

«Tidene» for hedningene står i flertall og betegner de to periodene da både det bokstavelige og det åndelige Israel ble trampet ned. Den siste av de to nedtrampningene, hedenskapet etterfulgt av pavedømmet, endte i 1798. Til tross for hva som måtte hevdes, endte «hedningenes tider» i 1798, ved den første engels ankomst. Johannes skulle begynne å måle i 1798, og ikke noe før. Han ble plassert i historien til 1844, så å utelate perioden som endte i 1798, var å utelate forgården, og ved å gjøre det åpenbarer du de førtiseks årene da det millerittiske tempelet ble reist opp av paktens Sendebud. Mange tilknyttede sannheter utledes av denne anvendelsen, men jeg bruker dette ganske enkelt som et eksempel på lys som er forskjellig fra pionerenes forståelse, men det er lys som ikke motsier de opprinnelige sannhetene, men ikke lenger anvender tid.

That particular truth was recognized before 9/11, but was really established deeply post-9/11. The truth of John measuring the temple cannot be separated from the seven thunders, for it is the very same passage. There is a truth about the application of the seven thunders that was sealed up until the period where the “wonders” of Daniel chapter twelve are accomplished. The application of the “seven thunders” that was unsealed post-July 2023 aligns perfectly, or should I say it complements the three verses of Daniel twelve in a profound way.

Denne særlige sannheten ble erkjent før 11. september, men ble i virkeligheten dypt grunnfestet etter 11. september. Sannheten om at Johannes måler tempelet, kan ikke skilles fra de sju tordener, for det er nøyaktig det samme avsnittet. Det finnes en sannhet om anvendelsen av de sju tordener som var forseglet inntil den perioden da «underne» i Daniels bok, kapittel tolv, blir fullført. Anvendelsen av de «sju tordener» som ble avforseglet etter juli 2023, stemmer fullkomment overens med, eller skal jeg si den utfyller, de tre versene i Daniel tolv på en dyptgripende måte.

Sister White employs the word complement, not the word compliment to describe the relation of the books of Daniel and Revelation. Complement, which means “to bring to perfection,” is what the two prophetic books do for one another. The seven thunders, when unsealed in Daniel chapter twelve post-July 2023, bring the message therein to perfection. What opens up the seven thunders is the principle of alpha and omega in conjunction with the structure of truth.

Søster White bruker ordet supplement, ikke ordet kompliment, for å beskrive forholdet mellom Daniels bok og Johannes’ åpenbaring. Supplement, som betyr «å bringe til fullkommenhet», er det de to profetiske bøkene gjør for hverandre. De sju tordener, når de blir avforseglet i Daniel kapittel tolv etter juli 2023, bringer budskapet der til fullkommenhet. Det som åpner de sju tordener, er prinsippet om alfa og omega i forbindelse med sannhetens struktur.

The “times” of the Gentiles was fulfilled in 1798, and represents two periods’ of 1260 years when paganism and then papalism trampled down the sanctuary and the host. When measuring the temple, we are to leave off the courtyard, and the courtyard stretches to 1798, but post-1844, time is no longer. Today the 1260 years simply represent a period of time that identifies the distinction between the temple and the courtyard. For this reason, from July 18, 2020 unto July of 2023 the trampling down was accomplished. To measure the temple today, in conjunction with the seven thunders that represent a delineation of events that transpired under the first and second angels’ messages, is the work assigned to John. “Our great work” is to “combine” the messages of the three angels, thus identifying a prophetic work that had not been done in prior covenant history, and is very rarely done even now. When we leave off the courtyard representing the times of the Gentiles, we are leaving off the 1260 years of papal persecution that ended at the time of the end in 1798.

«Hedningenes tider» ble oppfylt i 1798, og representerer to perioder på 1260 år da først hedenskapet og deretter pavedømmet trampet ned helligdommen og hæren. Når vi måler tempelet, skal vi utelate forgården, og forgården strekker seg til 1798, men etter 1844 er tiden ikke lenger. I dag representerer de 1260 år ganske enkelt et tidsrom som identifiserer skillet mellom tempelet og forgården. Av denne grunn ble nedtrampingen fullbyrdet fra 18. juli 2020 til juli 2023. Å måle tempelet i dag, i sammenheng med de sju tordener som representerer en avgrensning av hendelser som fant sted under den første og den andre engels budskap, er den gjerning som er tildelt Johannes. «Vårt store verk» er å «forene» de tre englers budskap, og således identifisere et profetisk verk som ikke hadde blitt utført i den tidligere pakthistorien, og som selv nå svært sjelden blir gjort. Når vi utelater forgården, som representerer hedningenes tider, utelater vi de 1260 år med pavelig forfølgelse som endte ved endetiden i 1798.

The temple that was erected over forty-six years in Millerite history identifies a temple that is erected from July of 2023, until just before the Sunday law. That history is the period of the seven thunders “future events,” that “will be”, not might be, “disclosed in their order.”

Tempelet som ble oppført over førtiseks år i millerittisk historie, identifiserer et tempel som blir oppført fra juli 2023 og inntil like før søndagsloven. Denne historien er perioden for de sju tordeners «framtidige hendelser», som «skal», ikke kanskje, «bli åpenbart i sin orden».

When we combine the history of the first angel, with that of the second, we find the history begins with an alpha disappointment and ends with an omega disappointment. When we align the prophetic waymarks in the history of the first angel from 1840 unto April 19, 1844, with the waymarks of the second angel who arrived at that time and continued until the arrival of the third on October 22, 1844—we have two periods that both begin and end with the arrival of an angel. The history of the first unto the second illustrates the history of the second to the third.

Når vi sammenfører historien om den første engel med historien om den andre, finner vi at historien begynner med en alfa-skuffelse og ender med en omega-skuffelse. Når vi samordner de profetiske veimerkene i historien om den første engel fra 1840 og frem til 19. april 1844 med veimerkene til den andre engel, som ankom på den tid og fortsatte inntil den tredjes ankomst den 22. oktober 1844, har vi to perioder som begge begynner og ender med en engels ankomst. Historien fra den første til den andre illustrerer historien fra den andre til den tredje.

A prophetic witness that this is a valid application is found in the alpha and omega of the application. Two parallel lines applied together and the beginning and the ending of both lines identifies the arrival of an angel. Then when they are combined line upon line together into one line, the beginning marks the first disappointment and the ending marks the great disappointment. A further proof is found in the principles of alpha and omega that identifies the end as greater than the beginning. An alpha disappointment that ends with the great omega disappointment identifies the lesser and greater element of alpha and omega.

Et profetisk vitnesbyrd om at dette er en gyldig anvendelse, finnes i anvendelsens alfa og omega. To parallelle linjer anvendt sammen, og begynnelsen og avslutningen av begge linjene, identifiserer en engels ankomst. Når de så blir sammenføyd linje på linje til én linje, markerer begynnelsen den første skuffelsen og avslutningen markerer den store skuffelsen. Et ytterligere bevis finnes i prinsippene om alfa og omega, som identifiserer enden som større enn begynnelsen. En alfa-skuffelse som ender med den store omega-skuffelsen, identifiserer det mindre og det større elementet i alfa og omega.

When we begin at April 19, 1844, (the arrival of the second angel that leads to the arrival of the third on October 22, 1844); and we then also begin the second line on August 11, 1840, which ends at April 19, 1844, we find the disappointment of April 19, 1844 is both the alpha and omega of the prophetic line which is produced by combining the prophetic line of the first and second angels.

Når vi begynner ved 19. april 1844 (den andre engelens ankomst, som leder til den tredjes ankomst den 22. oktober 1844), og vi deretter også begynner den andre linjen den 11. august 1840, som ender den 19. april 1844, finner vi at skuffelsen den 19. april 1844 både er alfa og omega i den profetiske linjen som fremkommer ved å sammenføye den første og den andre engelens profetiske linje.

At the end of the period, you have the third angel arriving along with the second angel, thus typifying 9/11, and the two voices of the mighty angel of Revelation chapter eighteen. The two voices are both the second and third angel’s messages, and those two angels touched each other on October 22, 1844, and they meet again when the two histories are brought together line upon line. Brought together in this fashion they represent the history of the first disappointment unto the great disappointment, and the waymark in the middle of that history in the time of the Millerites was the Exeter camp meeting where two classes of worshippers were manifested, representing the rebellion of the foolish virgins in the parable, and identifying the middle waymark as rebellion.

Ved avslutningen av perioden har du den tredje engelen som ankommer sammen med den andre engelen, og slik fremstilles et forbilde på 9/11 og de to røstene til den veldige engelen i Åpenbaringen kapittel atten. De to røstene er både den andre og den tredje engels budskap, og disse to englene berørte hverandre den 22. oktober 1844, og de møtes igjen når de to historiene føres sammen linje på linje. Når de føres sammen på denne måten, representerer de historien fra den første skuffelsen til den store skuffelsen, og veimerket midt i denne historien i millerittenes tid var leirmøtet i Exeter, hvor to klasser av tilbedere ble åpenbart, som representerer de dårlige jomfruenes opprør i lignelsen, og som identifiserer det midtre veimerket som opprør.

The seven thunders represent the history of the first and second angel’s messages combined line upon line, which then identifies a history from the first disappointment to the great disappointment in the history of the one-hundred and forty-four thousand. The understanding of what that history represents prophetically aligns identically with the message represented in Daniel twelve as being sealed up until the time of the end.

De sju tordener representerer historien om den første og den andre engels budskap, sammenfattet linje på linje, hvilket deretter identifiserer en historie fra den første skuffelsen til den store skuffelsen i historien til de hundre og førtifire tusen. Forståelsen av hva denne historien profetisk representerer, er i identisk samsvar med budskapet som i Daniel tolv fremstilles som forseglet inntil endetiden.

We will continue this study in the next article, but I will leave the portion of Daniels last vision which only addresses Daniel’s illustration of God’s people in the latter days. Note in the context of the rule of first mention, that in verse one Daniel is in a class who understands the vision. The first thing mentioned in the vision is an illustration of Daniel as the wise who understand, and the last nine verses are all about the wise who understand on the twenty-second day.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen, men jeg vil etterlate den delen av Daniels siste syn som utelukkende omhandler Daniels fremstilling av Guds folk i de siste dager. Legg merke til, i sammenhengen med prinsippet om første omtale, at Daniel i vers én tilhører en klasse som forstår synet. Det første som nevnes i synet, er en fremstilling av Daniel som en av de vise som forstår, og de siste ni versene handler alle om de vise som forstår på den tjueandre dagen.

> In the third year of Cyrus king of Persia a thing was revealed unto Daniel, whose name was called Belteshazzar; and the thing was true, but the time appointed was long: and he understood the thing, and had understanding of the vision.

> I perserkongen Kyros’ tredje år ble et budskap åpenbart for Daniel, han som ble kalt Beltsasar; og budskapet var sant, men den fastsatte tiden var lang; og han forstod budskapet og hadde innsikt i synet.

> In those days I Daniel was mourning three full weeks. I ate no pleasant bread, neither came flesh nor wine in my mouth, neither did I anoint myself at all, till three whole weeks were fulfilled. And in the four and twentieth day of the first month, as I was by the side of the great river, which is Hiddekel; Then I lifted up mine eyes, and looked, and behold

> I de dager sørget jeg, Daniel, i tre fulle uker. Jeg åt ikke velsmakende brød, og verken kjøtt eller vin kom i min munn, og jeg salvet meg slett ikke, før tre hele uker var til ende. Og på den fire og tyvende dag i den første måned, mens jeg var ved bredden av den store elven, som er Hiddekel, da løftet jeg mine øyne og så, og se,

> a certain man clothed in linen, whose loins were girded with fine gold of Uphaz: His body also was like the beryl, and his face as the appearance of lightning, and his eyes as lamps of fire, and his arms and his feet like in colour to polished brass, and the voice of his words like the voice of a multitude.

> en mann kledd i linklær, med hofter omgjordet med fint gull fra Ufas. Hans legeme var som krysolitt, og hans ansikt som synet av lyn, og hans øyne som ildfakler, og hans armer og hans føtter lignet skinnende kobber i farge, og lyden av hans ord var som lyden av en stor folkemengde.

> And I Daniel alone saw the vision: for the men that were with me saw not the vision; but a great quaking fell upon them, so that they fled to hide themselves. Therefore I was left alone, and saw this great vision, and there remained no strength in me: for my comeliness was turned in me into corruption, and I retained no strength.

> Og jeg, Daniel, alene så synet; for mennene som var med meg, så ikke synet. Men en stor skjelving falt over dem, så de flyktet og skjulte seg. Derfor ble jeg alene tilbake og så dette store synet, og det ble ikke styrke tilbake i meg; for min skjønnhet ble i meg vendt til fordervelse, og jeg beholdt ingen styrke.

> Yet heard I the voice of his words: and when I heard the voice of his words, then was I in a deep sleep on my face, and my face toward the ground. And, behold, an hand touched me, which set me upon my knees and upon the palms of my hands. And he said unto me,

> Men jeg hørte lyden av hans ord; og da jeg hørte lyden av hans ord, falt jeg i dyp søvn med ansiktet mot jorden. Og se, en hånd rørte ved meg og hjalp meg opp på mine knær og på mine håndflater. Og han sa til meg,

> O Daniel, a man greatly beloved, understand the words that I speak unto thee, and stand upright: for unto thee am I now sent.

> Du Daniel, høyt elskede mann, forstå de ord jeg taler til deg, og stå oppreist; for til deg er jeg nå sendt.

> And when he had spoken this word unto me, I stood trembling. Then said he unto me,

> Og da han hadde talt dette ord til meg, stod jeg skjelvende. Da sa han til meg,

> Fear not, Daniel: for from the first day that thou didst set thine heart to understand, and to chasten thyself before thy God, thy words were heard, and I am come for thy words. But the prince of the kingdom of Persia withstood me one and twenty days: but, lo, Michael, one of the chief princes, came to help me; and I remained there with the kings of Persia.

> Frykt ikke, Daniel! For fra den første dag da du vendte ditt hjerte til å forstå og ydmyke deg for din Guds åsyn, ble dine ord hørt, og jeg er kommet for dine ords skyld. Men fyrsten over Perserriket stod meg imot i tjueén dager; og se, Mikael, en av de fremste fyrster, kom for å hjelpe meg, og jeg ble der hos Persias konger.

> Now I am come to make thee understand what shall befall thy people in the latter days: for yet the vision is for many days.

> Nå er jeg kommet for å la deg forstå hva som skal hende ditt folk i de siste dager; for synet gjelder ennå mange dager.

> And when he had spoken such words unto me, I set my face toward the ground, and I became dumb. And, behold, one like the similitude of the sons of men touched my lips: then I opened my mouth, and spake, and said unto him that stood before me,

> Og da han hadde talt slike ord til meg, vendte jeg mitt ansikt mot jorden, og jeg ble målløs. Og se, en som lignet menneskesønnenes skikkelse, rørte ved mine lepper; da åpnet jeg min munn og talte og sa til ham som stod foran meg,

> O my lord, by the vision my sorrows are turned upon me, and I have retained no strength. For how can the servant of this my lord talk with this my lord?

> Å, min herre, ved synet er mine sorger vendt over meg, og jeg har ikke beholdt noen styrke. For hvordan kan denne min herres tjener tale med denne min herre?

> for as for me, straightway there remained no strength in me, neither is there breath left in me. Then there came again and touched me one like the appearance of a man, and he strengthened me, And said,

> For hva meg angår, forlot all styrke meg straks, og det var ikke lenger åndedrag igjen i meg. Da kom det atter en som lignet en mann i skikkelse og rørte ved meg, og han styrket meg og sa,

> O man greatly beloved, fear not: peace be unto thee, be strong, yea, be strong. And when he had spoken unto me, I was strengthened, and said, Let my lord speak; for thou hast strengthened me. …

> Du høyt elskede mann, frykt ikke: fred være med deg, vær sterk, ja, vær sterk. Og da han hadde talt til meg, ble jeg styrket, og sa: La min herre tale; for du har styrket meg. …

> But thou, O Daniel, shut up the words, and seal the book, even to the time of the end: many shall run to and fro, and knowledge shall be increased.

> Men du, Daniel, lukk til ordene og forsegl boken inntil endetiden; mange skal fare omkring, og kunnskapen skal økes.

> Then I Daniel looked, and, behold, there stood other two, the one on this side of the bank of the river, and the other on that side of the bank of the river. And one said to the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, How long shall it be to the end of these wonders?

> Da skuet jeg, Daniel, og se, der stod to andre, den ene på denne side av elvens bredd og den andre på den andre side av elvens bredd. Og en sa til mannen som var kledd i lin, han som var over elvens vann: Hvor lenge skal det vare før enden kommer på disse underfulle ting?

> And I heard the man clothed in linen, which was upon the waters of the river, when he held up his right hand and his left hand unto heaven, and sware by him that liveth for ever that it shall be for a time, times, and an half; and when he shall have accomplished to scatter the power of the holy people, all these things shall be finished.

> Og jeg hørte mannen som var kledd i lin, han som stod over elvens vann, da han løftet sin høyre hånd og sin venstre hånd mot himmelen og svor ved ham som lever i all evighet at det skal være for en tid, tider og en halv tid; og når han har fullført å knuse det hellige folks makt, skal alle disse ting være fullendt.

> And I heard, but I understood not: then said I, O my Lord, what shall be the end of these things?

> Og jeg hørte, men jeg forstod det ikke. Da sa jeg: Å, min Herre, hva skal enden bli på disse ting?

> And he said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand.

> Og han sa: Gå bort, Daniel! For ordene skal holdes skjult og forseglet inntil endetiden. Mange skal renses og gjøres hvite og prøves; men de ugudelige skal fare ugudelig fram, og ingen av de ugudelige skal forstå; men de vise skal forstå.

> And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days.

> Og fra den tid da det daglige offer blir avskaffet, og den ødeleggende styggedom blir reist opp, skal det være ett tusen to hundre og nitti dager.

> Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days.

> Salig er den som venter og når fram til de tusen tre hundre og fem og tretti dager.

> But go thou thy way till the end be: for thou shalt rest, and stand in thy lot at the end of the days. Daniel 10:1–18; 12:4–13.

> Men gå du din vei inntil enden kommer; for du skal hvile og stå fram i din lodd ved dagenes ende. Daniel 10:1–18; 12:4–13.

Back to Articles