Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Sixty-Five

Daniels bok – nummer ett hundre og sekstifem

Unveiling the Prophetic Tapestry: From Alexander the Great to Modern Rome

Å avdekke det profetiske teppet: Fra Aleksander den store til det moderne Roma

Author

Jeff Pippenger

Published

March 29, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We will now consider the history that took place in the aftermath of Alexander the Great’s sudden death, which represents the year 538 unto the time of the end in 1798.

Vi skal nå betrakte den historien som fant sted i kjølvannet av Aleksander den stores plutselige død, og som representerer året 538 fram til endetiden i 1798.

> And when he shall stand up, his kingdom shall be broken, and shall be divided toward the four winds of heaven; and not to his posterity, nor according to his dominion which he ruled: for his kingdom shall be plucked up, even for others beside those. And the king of the south shall be strong, and one of his princes; and he shall be strong above him, and have dominion; his dominion shall be a great dominion. And in the end of years they shall join themselves together; for the king’s daughter of the south shall come to the king of the north to make an agreement: but she shall not retain the power of the arm; neither shall he stand, nor his arm: but she shall be given up, and they that brought her, and he that begat her, and he that strengthened her in these times. But out of a branch of her roots shall one stand up in his estate, which shall come with an army, and shall enter into the fortress of the king of the north, and shall deal against them, and shall prevail: And shall also carry captives into Egypt their gods, with their princes, and with their precious vessels of silver and of gold; and he shall continue more years than the king of the north. So the king of the south shall come into his kingdom, and shall return into his own land. Daniel 11:4–9.

> Og når han har stått fram, skal hans rike brytes ned og deles mot himmelens fire vinder; men ikke gå til hans etterkommere, heller ikke svare til det herredømme som han hersket med. For hans rike skal rykkes opp og tilfalle andre enn dem. Og kongen i sør skal bli sterk, og en av hans fyrster; men han skal bli sterkere enn ham og få herredømme; hans herredømme skal være et stort herredømme. Og ved slutten av noen år skal de forene seg; for kongens datter fra sør skal komme til kongen i nord for å inngå en overenskomst. Men hun skal ikke beholde armens kraft; heller ikke skal han bli stående, ei heller hans arm. Men hun skal overgis, og de som førte henne dit, og han som avlet henne, og han som styrket henne i disse tider. Men fra en gren av hennes røtter skal en stå fram i hans sted; han skal komme med en hær og trenge inn i borgen til kongen i nord, og han skal fare fram mot dem og få overtaket. Også deres guder skal han føre som fanger til Egypt, sammen med deres fyrster og deres kostbare kar av sølv og gull; og han skal holde stand i flere år enn kongen i nord. Så skal kongen i sør komme inn i sitt rike og vende tilbake til sitt eget land. Daniel 11:4–9.

Eventually, after Alexander the Great’s kingdom was broken, those who struggled for control of the former kingdom devolved into two primary kingdoms. The one kingdom controlling the south of Alexander’s former empire and the other controlling the north. From that point on in the prophetic narrative they are identified simply as the king of the south and the king of the north. Once the struggle for world dominance has reached the point where it is only portrayed between the king of the north and the south, the symbols of those two kingdoms continue through the entire chapter.

Til slutt, etter at Aleksander den stores rike var blitt splittet, ble de som kjempet om herredømmet over det tidligere riket, redusert til to hovedriker. Det ene riket kontrollerte den sørlige delen av Aleksanders tidligere imperium, og det andre kontrollerte den nordlige delen. Fra dette punktet i den profetiske fortellingen blir de ganske enkelt identifisert som kongen i sør og kongen i nord. Når kampen om verdensherredømmet har nådd det punkt hvor den bare fremstilles som en strid mellom kongen i nord og kongen i sør, fortsetter symbolene på disse to rikene gjennom hele kapitlet.

In verse five, the king of the south is established, and he is strong, but the king of the north is also strong and his kingdom is larger. Then in verse six, the king of the south proposes an alliance with the northern kingdom. The peace treaty is secured by the king of the south giving his daughter to the king of the north, so the king of the north could marry her and ratify their alliance with a family bond. The king of the north agreed, and set aside his wife, and married the princess from the south, and the alliance was initiated.

I vers fem blir kongen i sør grunnfestet, og han er sterk, men også kongen i nord er sterk, og hans rike er større. Deretter, i vers seks, foreslår kongen i sør en allianse med det nordlige riket. Fredspakten blir stadfestet ved at kongen i sør gir sin datter til kongen i nord, slik at kongen i nord kunne gifte seg med henne og stadfeste deres allianse ved et familiebånd. Kongen i nord samtykket, satte til side sin hustru og giftet seg med prinsessen fra sør, og alliansen ble iverksatt.

Eventually the southern princess bears a male-child, but ultimately the northern king grew tired of his new wife, and set her aside, as he had done with his first wife, and takes his first wife back, but as soon as the original wife is restored, and has opportunity, she kills the king of the north, his southern bride, her child, and her entire Egyptian entourage. The act of the original wife murdering the southern princess and her child enrages the southern princesses family, and one of her brothers raises up an army and attacks the northern kingdom.

Til slutt føder den sørlige prinsessen et guttebarn, men til sist ble den nordlige kongen trett av sin nye hustru og skjøv henne til side, slik han hadde gjort med sin første hustru, og tar sin første hustru tilbake; men så snart den opprinnelige hustruen blir gjeninnsatt og får anledning, dreper hun kongen i nord, hans sørlige brud, hennes barn og hele hennes egyptiske følge. Handlingen der den opprinnelige hustruen myrder den sørlige prinsessen og hennes barn, fyller den sørlige prinsessens familie med vrede, og en av hennes brødre reiser opp en hær og angriper det nordlige kongeriket.

The southern army prevails over the northern king, and the first wife that murdered the northern king, his southern bride and child is then executed. The original wife’s son, who had been installed as the ruling king of the north at the death of his father, is captured and carried back to Egypt by the southern king, along with some Egyptian artifacts and idols that had been taken from the southern kingdom by the northern kingdom in earlier battles. Once in Egypt the captured northern king falls from a horse and dies. Uriah Smith identifies the history as follows.

Den sørlige hæren seirer over den nordlige kongen, og den første hustruen som myrdet den nordlige kongen, hans sørlige brud og barn blir deretter henrettet. Den opprinnelige hustruens sønn, som var blitt innsatt som den regjerende kongen i nord ved sin fars død, blir tatt til fange og ført tilbake til Egypt av den sørlige kongen, sammen med noen egyptiske gjenstander og avgudsbilder som tidligere var blitt tatt fra det sørlige riket av det nordlige riket i tidligere slag. Vel framme i Egypt faller den tilfangetatte nordlige kongen av en hest og dør. Uriah Smith identifiserer historien slik.

> “‘VERSE 6. And in the end of years they shall join themselves together; for the king’s daughter of the south shall come to the king of the north to make an agreement: but she shall not retain the power of the arm; neither shall he stand, nor his arm; but she shall be given up, and they that brought her, and he that begat her, and he that strengthened her in these times.’

> «VERS 6. Og ved årenes ende skal de slutte seg sammen; for sydens konges datter skal komme til nordens konge for å inngå en overenskomst; men hun skal ikke beholde armens kraft, og heller ikke skal han bli stående, ei heller hans arm; men hun skal bli overgitt, og de som førte henne dit, og han som avlet henne, og han som styrket henne i disse tider.»

> “There were frequent wars between the kings of Egypt and Syria. Especially was this the case with Ptolemy Philadelphus, the second king of Egypt, and Antiochus Theos, third king of Syria. They at length agreed to make peace upon condition that Antiochus Theos should put away his former wife, Laodice, and her two sons, and should marry Berenice, the daughter of Ptolemy Philadelphus. Ptolemy accordingly brought his daughter to Antiochus, bestowing with her an immense dowry.

> «Det var hyppige kriger mellom kongene av Egypt og Syria. Særlig var dette tilfellet med Ptolemaios Filadelfos, Egypts andre konge, og Antiokos Theos, Syrias tredje konge. Til slutt ble de enige om å slutte fred på den betingelse at Antiokos Theos skulle forstøte sin tidligere hustru, Laodike, og hennes to sønner, og gifte seg med Berenike, datter av Ptolemaios Filadelfos. Ptolemaios førte derfor sin datter til Antiokos og gav med henne en umåtelig medgift.»

> “‘But she shall not retain the power of the arm;’ that is, her interest and power with Antiochus. And so it proved; for some time shortly after, in a fit of love, Antiochus brought back his former wife, Laodice, and her children, to court again. Then says the prophecy, ‘Neither shall he [Antiochus] stand, nor his arm,’ or seed. Laodice, being restored to favor and power, feared lest, in the fickleness of his temper, Antiochus should again disgrace her, and recall Berenice; and conceiving that nothing short of his death would be an effectual safeguard against such a contingency, she caused him to be poisoned shortly after. Neither did his seed by Berenice succeed him in the kingdom; for Laodice so managed affairs as to secure the throne for her eldest son, Seleucus Callinicus.

> «Men hun skal ikke beholde armens makt»; det vil si hennes innflytelse og makt hos Antiokus. Og slik viste det seg; en tid kort etter lot Antiokus, i en kjærlighetsrus, sin tidligere hustru Laodike og hennes barn igjen komme tilbake til hoffet. Deretter sier profetien: «Heller ikke skal han [Antiokus] bli stående, ei heller hans arm», eller ætt. Da Laodike var gjeninnsatt i gunst og makt, fryktet hun at Antiokus, i sitt omskiftelige sinn, på ny skulle vanære henne og kalle Berenike tilbake; og da hun innså at intet mindre enn hans død ville være et virksomt vern mot en slik mulighet, lot hun ham kort tid etter forgifte. Heller ikke etterfulgte hans ætt ved Berenike ham i riket; for Laodike styrte forholdene slik at hun sikret tronen for sin eldste sønn, Seleukos Kallinikos.

> “But such wickedness could not long remain unpunished, as the prophecy further predicts, and further history proves.

> «Men en slik ugudelighet kunne ikke lenge forbli ustraffet, slik profetien videre forutsier, og den senere historie viser.»

> “‘VERSE 7. But out of a branch of her roots shall one stand up in his estate, which shall come with an army, and shall enter into the fortress of the king of the north, and shall deal against them, and shall prevail: 8. And shall also carry captives into Egypt their gods, with their princes, and with their precious vessels of silver and of gold; and he shall continue more years than the king of the north. 9. So the king of the south shall come into his kingdom, and shall return into his own land.’

> «‘VERS 7. Men en avlegger fra hennes røtter skal stå fram i hans sted; han skal komme med en hær og trenge inn i festningen til kongen i nord, og han skal gå fram mot dem og seire. 8. Og også deres guder skal han føre som fanger til Egypt, sammen med deres fyrster og deres kostbare kar av sølv og gull; og han skal bestå i flere år enn kongen i nord. 9. Så skal kongen i sør komme inn i sitt rike og vende tilbake til sitt eget land.’»

> “This branch out of the same root with Berenice was her brother, Ptolemy Euergetes. He had no sooner succeeded his father, Ptolemy Philadelphus, in the kingdom of Egypt, than, burning to avenge the death of his sister, Berenice, he raised an immense army, and invaded the territory of the king of the north, that is, of Seleucus Callinicus, who, with his mother, Laodice, reigned in Syria. And he prevailed against them, even to the conquering of Syria, Cilicia, the upper parts beyond the Euphrates, and almost all Asia. But hearing that a sedition was raised in Egypt requiring his return home, he plundered the kingdom of Seleucus, took forty thousand talents of silver and precious vessels, and two thousand five hundred images of the gods. Among these were the images which Cambyses had formerly taken from Egypt and carried into Persia. The Egyptians, being wholly given to idolatry, bestowed upon Ptolemy the title of Euergetes, or the Benefactor, as a compliment for his having thus, after many years, restored their captive gods.

> «Denne gren av samme rot som Berenike var hennes bror, Ptolemaios Euergetes. Så snart han hadde etterfulgt sin far, Ptolemaios Filadelfos, på Egypts trone, og brennende av begjær etter å hevne sin søster Berenikes død, samlet han en uhyre stor hær og invaderte nordkongens område, det vil si Seleukos Kallinikos’, han som sammen med sin mor, Laodike, hersket i Syria. Og han fikk overtaket over dem, ja, helt til erobringen av Syria, Kilikia, de øvre områdene bortenfor Eufrat og nesten hele Asia. Men da han hørte at det var oppstått et opprør i Egypt som krevde hans hjemkomst, plyndret han Seleukos’ rike og tok førti tusen talenter sølv og kostbare kar, og to tusen fem hundre gudebilder. Blant disse var de bildene som Kambyses tidligere hadde tatt fra Egypt og ført til Persia. Egypterne, som helt og holdent var hengitt til avgudsdyrkelse, gav Ptolemaios tittelen Euergetes, eller Velgjøreren, som en hedersbevisning fordi han således, etter mange år, hadde ført deres bortførte guder tilbake.»

> “This, according to Bishop Newton, is Jerome’s account, extracted from ancient historians, but there are authors still extant, he says, who confirm several of the same particulars. Appian informs us that Laodice having killed Antiochus, and after him both Berenice and her child, Ptolemy, the son of Philadelphus, to revenge those murders, invaded Syria, slew Laodice, and proceeded as far as Babylon. From Polybius we learn that Ptolemy, surnamed Euergetes, being greatly incensed at the cruel treatment of his sister, Berenice, marched with an army into Syria, and took the city of Seleucia, which was kept for some years afterward by garrisons of the kings of Egypt. Thus did he enter into the fortress of the king of the north. Polyaenus affirms that Ptolemy made himself master of all the country from Mount Taurus as far as to India, without war or battle; but he ascribes it by mistake to the father instead of the son. Justin asserts that if Ptolemy had not been recalled into Egypt by a domestic sedition, he would have possessed the whole kingdom of Seleucus. The king of the south thus came into the dominion of the king of the north, and returned to his own land, as the prophet had foretold. And he also continued more years than the king of the north; for Seleucus Callinicus died in exile, of a fall from his horse; and Ptolemy Euergetes survived him for four or five years.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 250–252.

> «Dette er, ifølge biskop Newton, Hieronymus’ fremstilling, hentet fra oldtidens historieskrivere; men det finnes, sier han, fremdeles bevarte forfattere som bekrefter flere av de samme enkelthetene. Appian forteller oss at etter at Laodike hadde drept Antiokos, og etter ham både Berenike og hennes barn, invaderte Ptolemaios, sønn av Filadelfos, Syria for å hevne disse mordene, drepte Laodike og trengte frem så langt som til Babylon. Av Polybios lærer vi at Ptolemaios, med tilnavnet Euergetes, sterkt opprørt over den grusomme behandlingen av sin søster Berenike, drog med en hær inn i Syria og inntok byen Seleukia, som i noen år deretter ble holdt av garnisoner under Egypts konger. Slik trengte han inn i nordkongens festning. Polyainos hevder at Ptolemaios gjorde seg til herre over hele landet fra Taurusfjellet og helt til India, uten krig eller slag; men han tilskriver det ved en feil til faren i stedet for sønnen. Justin fastslår at dersom Ptolemaios ikke var blitt kalt tilbake til Egypt på grunn av et indre opprør, ville han ha tatt hele Selevkos’ rike i besittelse. Sydens konge kom således inn under nordkongens herredømme og vendte tilbake til sitt eget land, slik profeten hadde forutsagt. Og han levde også flere år lenger enn nordens konge; for Selevkos Kallinikos døde i landflyktighet ved et fall fra sin hest, og Ptolemaios Euergetes overlevde ham med fire eller fem år.» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 250–252.

A prophetic characteristic of Rome, and therefore the king of the north, is that in order to be established upon the throne, three geographical obstacles must be conquered. The first king of the north in the aftermath of Alexander’s broken kingdom was established by Seleucus Nicator who had served as a general to Ptolemy (the king of the south) for a little while between 316 and 312 BC. Verse five addresses this fact when it states, “And the king of the south shall be strong, and one of his princes; and he shall be strong above him.” Ptolemy was the king of the south, and he had a general (one of his princes), that was destined to become stronger than Ptolemy, and the final phrase of verse five says, “and have dominion; his dominion shall be a great dominion.” Ptolemy’s general Seleucus was to become the first king of the north. But for Seleucus to become the king of the north, he would need to separate from the southern king, and thereafter conquer three geographical areas.

Et profetisk kjennetegn ved Roma, og derfor ved kongen i nord, er at for å bli etablert på tronen må tre geografiske hindringer overvinnes. Den første kongen i nord i kjølvannet av Alexanders oppbrutte rike ble etablert av Seleukos Nikator, som hadde tjent som general for Ptolemaios (kongen i sør) en kort stund mellom 316 og 312 f.Kr. Vers fem omtaler dette forhold når det sier: «Og kongen i sør skal bli sterk, og en av hans fyrster; og han skal bli sterkere enn ham.» Ptolemaios var kongen i sør, og han hadde en general (en av hans fyrster) som var bestemt til å bli sterkere enn Ptolemaios, og den siste setningen i vers fem sier: «og få herredømme; hans herredømme skal være et stort herredømme.» Ptolemaios’ general Seleukos skulle bli den første kongen i nord. Men for at Seleukos skulle bli kongen i nord, måtte han skille seg fra kongen i sør og deretter erobre tre geografiske områder.

The first area conquered by Seleucus was the East in 301 BC. He then conquered the West (that had been held by Cassander’s successor) in 286 BC, and he then took his third territory in the North when he conquered Lysimachus in 281 BC. The king of the north was established on the throne in 281 BC.

Det første området som ble erobret av Seleukos, var Østen i 301 f.Kr. Deretter erobret han Vesten (som hadde vært holdt av Kassanders etterfølger) i 286 f.Kr., og så tok han sitt tredje territorium i nord da han beseiret Lysimakhos i 281 f.Kr. Kongen i nord ble innsatt på tronen i 281 f.Kr.

The peace treaty that was later formed with the southern king occurred in 252 BC. Six years later in 246 BC, Berenice (the southern princess), her son, and all her entourage were put to death. The southern king thereafter captured Laodice’s son, Seleucus Callinicus and took him back with him to Egypt, where he died falling from a horse. The reign of the first king of the north was from 281 BC until 246 BC, which equates to thirty-five years.

Fredstraktaten som senere ble inngått med kongen i sør, fant sted i 252 f.Kr. Seks år senere, i 246 f.Kr., ble Berenike (den sørlige prinsessen), hennes sønn og hele hennes følge drept. Kongen i sør tok deretter til fange Laodikes sønn, Selevkos Kallinikos, og førte ham med seg tilbake til Egypt, hvor han døde etter å ha falt av en hest. Den første kongen i nord regjerte fra 281 f.Kr. til 246 f.Kr., hvilket utgjør trettifem år.

The first king of the north in chapter eleven, conquered three geographical obstacles in order to be established upon the throne. Pagan Rome also conquered three geographical obstacles in order to be established upon the throne [See Daniel 8:9], and Papal Rome conquered three geographical obstacles in order to be established upon the throne [See Daniel 7:20]. Modern Rome also conquers three geographical obstacles in order to be established upon the throne [See Daniel 11:40–43].

Den første kongen i nord i kapittel elleve overvant tre geografiske hindringer for å bli etablert på tronen. Det hedenske Roma overvant også tre geografiske hindringer for å bli etablert på tronen [se Daniel 8:9], og det pavelige Roma overvant tre geografiske hindringer for å bli etablert på tronen [se Daniel 7:20]. Det moderne Roma overvinner også tre geografiske hindringer for å bli etablert på tronen [se Daniel 11:40–43].

Once established upon the throne, the first king of the north ruled for thirty-five years. Once established upon the throne, pagan Rome ruled for a “time” (three hundred and sixty years). Once established upon the throne, papal Rome ruled for “a time, times and dividing of time” (twelve hundred and sixty years.) Once established upon the throne, modern Rome will rule for a symbolic forty-two months (also noted as “an hour”).

Da den først var blitt innsatt på tronen, regjerte den første kongen i nord i trettifem år. Da den først var blitt innsatt på tronen, regjerte det hedenske Roma i «en tid» (tre hundre og seksti år). Da den først var blitt innsatt på tronen, regjerte det pavelige Roma i «en tid, tider og en halv tid» (ett tusen to hundre og seksti år). Da den først var blitt innsatt på tronen, vil det moderne Roma regjere i symbolske førtito måneder (også omtalt som «en time»).

Sister White informs us that “much of the history recorded in Daniel chapter eleven is to be repeated.” She then quotes verses thirty-one through thirty-six, and says, “scenes similar to those described in these words will take place.” In those verses papal Rome (the abomination that maketh desolate), is “placed” upon the throne in 538, and then it persecutes God’s people for “many days” (twelve hundred and sixty years), until the first “indignation is accomplished” in 1798. The history of verses thirty-one to thirty-six is repeated in the last six verses of chapter eleven, but the history was also perfectly typified in verses five through nine.

Søster White forteller oss at «mye av den historien som er nedtegnet i Daniel kapittel elleve, skal bli gjentatt». Deretter siterer hun vers trettien til og med trettiseks og sier: «scener som ligner dem som er beskrevet i disse ordene, vil finne sted.» I disse versene blir det pavelige Roma (ødeleggelsens styggedom) «satt» på tronen i 538, og deretter forfølger det Guds folk i «mange dager» (ett tusen to hundre og seksti år), inntil den første «harme» er fullbyrdet i 1798. Historien i vers trettien til trettiseks blir gjentatt i de seks siste versene i kapittel elleve, men historien ble også fullkomment forutskygget i vers fem til ni.

The establishment of Seleucus as king of the north in 281 BC, aligns with the year 538. Both represent the enthronement of the king of the north at the conclusion of the conquering of three geographical obstacles. The period of papal rule is expressed in several ways; twelve hundred and sixty days, forty-two months, time, times and dividing of time, a space, and three and a half years. Seleucus’ rule was for thirty-five years, and a tenth, or a tithe, of thirty-five, is three and a half. A tenth of thirty-five years is also expressed as “three-point-five” (3.5) years. “Three and a half” is a symbol of the period of papal rule.

Innstiftelsen av Seleukos som kongen i nord i 281 f.Kr. samsvarer med året 538. Begge representerer tronbestigelsen til kongen i nord ved avslutningen av erobringen av tre geografiske hindringer. Perioden med pavelig herredømme uttrykkes på flere måter: tolv hundre og seksti dager, førtito måneder, en tid, tider og en halv tid, et rom, og tre og et halvt år. Seleukos’ styre varte i trettifem år, og en tidel, eller en tiende, av trettifem er tre og et halvt. En tiendedel av trettifem år uttrykkes også som «tre komma fem» (3,5) år. «Tre og et halvt» er et symbol på perioden med pavelig herredømme.

The papacy received its deadly wound in 1798 when the king of the south, Napoleon Bonaparte (meaning the “fortunate son”), sent his general to take the pope captive. A year later in 1799 the pope died in exile, as did the first king of the north who had also been taken into captivity by the king of the south. Seleucus Callinicus died by falling off a horse while captive in Egypt. The pope is the one who rode upon the beast. The beast represented the political system that the pope employed to accomplish his satanic works. That beast was slain in 1798, and the pope who had ridden upon and reigned over the beast died a year later. Seleucus Callinicus died falling off a horse (the beast he rode upon.) The captivity of the papacy in 1798 and 1799, was perfectly typified by the captivity of the first king of the north.

Pavedømmet fikk sitt dødssår i 1798 da Sydens konge, Napoleon Bonaparte (som betyr den «lykkelige sønn»), sendte sin general for å ta paven til fange. Et år senere, i 1799, døde paven i eksil, slik også den første kongen i nord gjorde, han som også var blitt ført i fangenskap av Sydens konge. Seleukos Kallinikos døde ved å falle av en hest mens han var fange i Egypt. Paven er den som red på dyret. Dyret representerte det politiske systemet som paven benyttet for å utføre sine sataniske gjerninger. Dette dyret ble drept i 1798, og paven som hadde ridd på og hersket over dyret, døde et år senere. Seleukos Kallinikos døde ved å falle av en hest (dyret han red på). Pavedømmets fangenskap i 1798 og 1799 ble fullkomment forutbildet ved den første kongen i nords fangenskap.

What brought the wrath of the king of the south upon the northern king was a broken peace treaty, represented by the setting aside of Berenice (the southern bride) and her subsequent death at the hands of Laodice. Napoleon had entered into a peace treaty between Revolutionary France and the papal states in 1797. The treaty was named after the town of Tolentino in Ancona, Italy, where the treaty had been signed. It officially ended in February, 1798 when France took the pope captive. The reason why the treaty was disannulled was France’s effort to spread its Revolution.

Det som førte den sørlige konges vrede over den nordlige kongen, var en brutt fredstraktat, framstilt ved at Berenike (den sørlige bruden) ble satt til side og deretter drept av Laodike. Napoleon hadde i 1797 inngått en fredstraktat mellom det revolusjonære Frankrike og pavestatene. Traktaten ble oppkalt etter byen Tolentino i Ancona, Italia, der den var blitt undertegnet. Den opphørte formelt i februar 1798, da Frankrike tok paven til fange. Årsaken til at traktaten ble opphevet, var Frankrikes bestrebelser på å utbre sin revolusjon.

Napoleon’s General Duphot, was in Rome in 1797 as part of the French expeditionary force sent by the Directory, the ruling government of France at the time. The purpose of the French expedition to Italy, which included General Duphot’s presence in Rome, was to support the Roman Republic, a short-lived client state established by French revolutionary forces in the Italian Peninsula. The French were actively involved in supporting revolutionary movements and spreading revolutionary ideals across Europe during this period. In Italy, they sought to overthrow monarchies and establish republics modeled after the French Republic.

Napoleons general Duphot var i Roma i 1797 som en del av den franske ekspedisjonsstyrken utsendt av Direktoriet, Frankrikes daværende styrende regjering. Hensikten med den franske ekspedisjonen til Italia, som innbefattet general Duphots nærvær i Roma, var å støtte den romerske republikk, en kortlivet klientstat opprettet av franske revolusjonære styrker på Den italienske halvøy. Franskmennene var i denne perioden aktivt engasjert i å støtte revolusjonære bevegelser og utbre revolusjonære idealer over hele Europa. I Italia søkte de å styrte monarkier og opprette republikker etter mønster av den franske republikk.

Duphot’s presence and actions in Rome provoked opposition from conservative factions, including supporters of the Papal States and local aristocrats. In December, 1797, during a confrontation between French troops and supporters of the Papal States, General Duphot was assassinated, and thus the pretense for Napoleon to send General Berthier to take the pope captive the next year was established. A broken peace treaty between the kings of the south and north provided the motivation in both histories for the king of the north being taken captive by the king of the south.

Duphots nærvær og handlinger i Roma vakte motstand fra konservative fraksjoner, herunder tilhengere av Kirkestaten og lokale aristokrater. I desember 1797, under en konfrontasjon mellom franske tropper og tilhengere av Kirkestaten, ble general Duphot myrdet, og dermed ble påskuddet etablert for at Napoleon året etter kunne sende general Berthier for å ta paven til fange. En brutt fredstraktat mellom kongene i sør og nord gav i begge historieskildringer motivasjonen for at kongen i nord ble tatt til fange av kongen i sør.

Verse eight says, “shall also carry captives into Egypt their gods, with their princes, and with their precious vessels of silver and of gold.” When Ptolemy returned to Egypt in fulfillment of this verse, the Egyptians gave him the title of “Euergetes” (the Benefactor), as a compliment for his work in returning their idols and artifacts that had previously taken from them by the king of the north. In 1798, the plundering of Rome by the French took place. On one day alone the historians record that five hundred horse-drawn vehicles, under a strong military guard, was seen leaving the city.

Vers åtte sier: «skal også føre deres guder, med deres fyrster og med deres kostbare kar av sølv og gull, bort som fanger til Egypt.» Da Ptolemaios vendte tilbake til Egypt til oppfyllelse av dette verset, gav egypterne ham tittelen «Euergetes» (Velgjøreren), som en hedersbevisning for hans gjerning med å føre tilbake deres avgudsbilder og gjenstander som tidligere var blitt tatt fra dem av kongen i nord. I 1798 fant franskmennenes plyndring av Roma sted. Historikerne beretter at det på én eneste dag ble sett fem hundre hestekjøretøyer, under sterk militær bevoktning, forlate byen.

The procession contained an immense number of antique sculptures and Renaissance paintings that France was appropriating in accordance with the broken peace treaty of Tolentino. Those artworks included the Laocoon group, the Belvedere Apollo, the Dying Gaul, Cupid and Psyche, Ariadne on Naxos, the Medici Venus, and the colossal figures of the Tiber and the Nile; tapestries and paintings by Raphael, including the Transfiguration, the Madonna di Foligno, the Madonna della Sedia, Titian’s Santa Conversazione; and many other works. It was not till several years after that, these stolen treasures were exhibited in the Musee Napoleonian in the Louvre, which was opened in 1807. As Ptolemy was celebrated for returning the Egyptians treasures, the treasures carried from Rome were placed in the portion of the museum named after Napoleon.

Prosesjonen omfattet et umåtelig antall antikke skulpturer og renessansemalerier som Frankrike tilegnet seg i samsvar med den brutte fredstraktaten i Tolentino. Blant disse kunstverkene var Laokoon-gruppen, Apollo fra Belvedere, Den døende galler, Amor og Psyke, Ariadne på Naxos, Medici-Venus og de kolossale skikkelsene av Tiberen og Nilen; tapeter og malerier av Rafael, deriblant Forklarelsen, Madonna di Foligno, Madonna della Sedia, Tizians Santa Conversazione; og mange andre verk. Det var først flere år senere at disse stjålne skattene ble utstilt i Musée Napoléonien i Louvre, som ble åpnet i 1807. Slik Ptolemaios ble feiret for å ha gitt egypternes skatter tilbake, ble skattene som var ført bort fra Roma, plassert i den delen av museet som bar Napoleons navn.

Verses five through nine, are a perfect parallel to the history beginning in the year 538 and ending in 1798 and 1799. They align with verses thirty-one to thirty-six, which is represented in the last six verses of the chapter, which describe the final empowerment of modern Rome as it conquers three obstacles, and ultimately comes to its end with none to help. Verse ten then addresses the history of 1989.

Vers fem til og med ni er en fullkommen parallell til historien som begynner i året 538 og ender i 1798 og 1799. De svarer til vers trettién til og med trettiseks, noe som er framstilt i de siste seks versene i kapitlet, som beskriver den endelige myndiggjøringen av det moderne Roma idet det overvinner tre hindringer, og til sist kommer til sin ende uten at noen hjelper det. Vers ti behandler deretter historien i 1989.

> But his sons shall be stirred up, and shall assemble a multitude of great forces: and one shall certainly come, and overflow, and pass through: then shall he return, and be stirred up, even to his fortress. Daniel 11:10.

> Men hans sønner skal ruste seg og samle en mengde store stridskrefter; og én av dem skal visselig komme og skylle fram og dra gjennom; deretter skal han vende tilbake og ruste seg, helt til hans festning. Daniel 11:10.

The historical fulfillment of verse ten typifies 1989, when the papacy, in secret alliance with Ronald Reagan, “overflowed” and “passed through” the Soviet Union, leaving only its fortress (Russia), as the Soviet Union (USSR) dissolved in the wake of Perestroika.

Den historiske oppfyllelsen av vers ti er et forbilde på 1989, da pavedømmet, i hemmelig allianse med Ronald Reagan, «flommet over» og «drog gjennom» Sovjetunionen og lot bare dens festning (Russland) bli tilbake, idet Sovjetunionen (USSR) gikk i oppløsning i kjølvannet av Perestrojka.

> And at the time of the end shall the king of the south push at him: and the king of the north shall come against him like a whirlwind, with chariots, and with horsemen, and with many ships; and he shall enter into the countries, and shall overflow and pass over. Daniel 11:40.

> Og ved endetiden skal Sydens konge støte sammen med ham; og Nordens konge skal komme imot ham som en stormvind, med vogner og med ryttere og med mange skip; og han skal trenge inn i landene og oversvømme og fare fram. Daniel 11:40.

The history of verse ten represents a retaliation against the conquering of the king of the north by the king of the south in 246 BC, and typifies a retaliation against the conquering of the king of the north by the king of the south in 1798. Verse forty began with the time of the end in 1798 when the king of the south (atheistic France) delivered the deadly wound to the king of the north (the papal power), and was fulfilled with the collapse of the Soviet Union at the time of the end in 1989. The time of the end in 1798 is represented in verse forty by the phrase, “And at the time of the end shall the king of the south push at him.” The “colon” (:) that separates the last part of the verse, marks the next “time of the end” in 1989. “And the king of the north shall come against him like a whirlwind, with chariots, and with horsemen, and with many ships; and he shall enter into the countries, and shall overflow and pass over.”

Historien i vers ti representerer en gjengjeldelse for sydkongens erobring av nordkongen i 246 f.Kr., og er et forbilde på en gjengjeldelse for sydkongens erobring av nordkongen i 1798. Vers førti begynte med endens tid i 1798, da sydkongen (det ateistiske Frankrike) tilføydde nordkongen (den pavelige makt) det dødelige sår, og ble oppfylt ved Sovjetunionens sammenbrudd ved endens tid i 1989. Endens tid i 1798 er fremstilt i vers førti ved uttrykket: «Og ved endens tid skal sydkongen støte sammen med ham.» Kolonet (:) som skiller den siste delen av verset, markerer den neste «endens tid» i 1989. «Og nordkongen skal komme mot ham som en stormvind, med vogner og med ryttere og med mange skip; og han skal trenge inn i landene og oversvømme og fare fram.»

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette dette studiet i neste artikkel.

> “Every nation that has come upon the stage of action has been permitted to occupy its place on the earth, that it might be seen whether it would fulfill the purpose of ‘the Watcher and the Holy One.’ Prophecy has traced the rise and fall of the world’s great empires—Babylon, Medo-Persia, Greece, and Rome. With each of these, as with nations of less power, history repeated itself. Each had its period of test, each failed, its glory faded, its power departed, and its place was occupied by another. . . .

> «Hver nasjon som har trådt frem på handlingens scene, har fått tillatelse til å innta sin plass på jorden, for at det kunne bli åpenbart om den ville oppfylle hensikten til «Vekteren og Den Hellige». Profetien har fulgt oppgangen og fallet til verdens store imperier—Babylon, Medo-Persia, Hellas og Roma. Med hver av disse, som med nasjoner av mindre makt, gjentok historien seg. Hver hadde sin prøvetid, hver sviktet, dens herlighet svant, dens makt vek bort, og dens plass ble inntatt av en annen....»

> “From the rise and fall of nations as made plain in the pages of Holy Writ, they need to learn how worthless is mere outward and worldly glory. Babylon, with all its power and its magnificence, the like of which our world has never since beheld,—power and magnificence which to the people of that day seemed so stable and enduring,–how completely has it passed away! As ‘the flower of the grass’ it has perished. So perishes all that has not God for its foundation. Only that which is bound up with His purpose and expresses His character can endure. His principles are the only steadfast things our world knows.” Education, 177, 184.

> «Av nasjonenes oppgang og fall, slik det er gjort klart på Den hellige skrifts sider, må de lære hvor verdiløs ren ytre og verdslig glans er. Babylon, med all sin makt og sin prakt, hvis like vår verden aldri siden har sett, – makt og prakt som for datidens mennesker syntes så fast og varig, – hvor fullstendig er det ikke gått til grunne! Som «gressets blomst» er det gått til grunne. Slik går alt til grunne som ikke har Gud til grunnvoll. Bare det som er knyttet til Hans hensikt og uttrykker Hans karakter, kan bestå. Hans prinsipper er det eneste faste vår verden kjenner.» Education, 177, 184.

Back to Articles