Article

# The Revelation of Jesus Christ - Number Sixteen

Jesu Kristi åpenbaring – nummer seksten

The Unveiling of the Seven Thunders: A Prophetic Analysis of Revelation and Hidden History

Åpenbaringen av de sju tordener: En profetisk analyse av Åpenbaringen og skjult historie

Author

Jeff Pippenger

Published

November 15, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

We have been setting forth the sequence of prophetic events that are identified by the hidden history of the seven thunders that is represented in Revelation chapters eleven through thirteen. We have not yet reached the point in the development of these events, where we will overlay the history of the horn of Protestantism and the horn of Republicanism. Nor have we yet prepared a platform of understanding to pinpoint the role of Islam in the message of the Midnight Cry. There is, though, a very important truth connected with these events, that identifies what a person must do when they understand the truths that are being unsealed. The blessing of Revelation includes the responsibility of “keeping” those things that are written.

Vi har framstilt rekkefølgen av profetiske hendelser som blir identifisert ved den skjulte historien om de sju tordener, slik den er fremstilt i Åpenbaringen kapittel elleve til tretten. Vi har ennå ikke kommet til det punktet i utviklingen av disse hendelsene hvor vi vil legge historien om protestantismens horn og republikanismens horn over hverandre. Heller ikke har vi ennå lagt et grunnlag for forståelse som gjør det mulig å fastslå Islams rolle i budskapet om midnattsropet. Det finnes imidlertid en meget viktig sannhet knyttet til disse hendelsene, som angir hva et menneske må gjøre når det forstår de sannhetene som blir avforseglet. Velsignelsen i Åpenbaringen omfatter ansvaret for å «holde fast ved» de ting som er skrevet.

The line of history that is being unsealed conveys the creative power of God to those who would hear, read and keep those things written therein. It is therefore time to break away from our consideration of Isaiah’s last prophetic narrative, and Revelation chapters eleven through thirteen in order to establish the significance of the “three and a half days” that Elijah and Moses were dead in the street of the information super highway, that runs through the valley of dead dry bones. What we will identify now, is the symbolism of “the wilderness.”

Historiens linje som blir åpnet, formidler Guds skapende kraft til dem som vil høre, lese og holde fast ved det som er skrevet deri. Det er derfor tid for å løsrive oss fra vår betraktning av Jesajas siste profetiske beretning og Åpenbaringen, kapitlene elleve til tretten, for å fastslå betydningen av de «tre og en halv dagene» da Elia og Moses lå døde på gaten til informasjonens supermotorvei, som løper gjennom dalen med de døde, tørre ben. Det vi nå skal identifisere, er symbolikken i «ørkenen».

In the last article we identified four prophetic witnesses of the sequence of events that are established by the hidden history of the seven thunders. The line of the image of Christ, the line of the two witnesses, the line of the image of the beast and the line of the counterfeit king of the north.

I den siste artikkelen identifiserte vi fire profetiske vitner til den rekken av hendelser som stadfestes av den skjulte historien om de syv tordener. Linjen med Kristi bilde, linjen med de to vitnene, linjen med dyrets bilde og linjen med den falske kongen i nord.

The second half of the line of the counterfeit king of the north, begins with the empowerment of the papacy in 538. Then the papacy, the spiritual counterfeit king of the north, trampled down spiritual Jerusalem and spiritual Israel for twelve hundred and sixty years.

Den andre halvdel av rekken til den forfalskede kongen i nord begynner med pavemaktens opphøyelse i 538. Deretter tråkket pavedømmet, den åndelige forfalskede kongen i nord, åndelig Jerusalem og åndelig Israel under fot i ett tusen to hundre og seksti år.

> And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:24.

> Og de skal falle for sverdets egg og føres bort som fanger til alle folkeslag; og Jerusalem skal bli nedtrådt av hedningene inntil hedningenes tider er fullendt. Lukas 21:24.

John was told to measure both the sanctuary and the host, but he was also told to leave out the courtyard, for it had been given to the Gentiles for twelve hundred and sixty years.

Johannes ble bedt om å måle både helligdommen og skaren, men han ble også bedt om å la forgården være utenfor, for den var blitt gitt til hedningene i tolv hundre og seksti år.

> And there was given me a reed like unto a rod: and the angel stood, saying, Rise, and measure the temple of God, and the altar, and them that worship therein. But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:1, 2.

> Og det ble gitt meg et rør som lignet en stav; og engelen stod der og sa: Reis deg og mål Guds tempel og alteret og dem som tilber der. Men forgården som er utenfor templet, la den være og mål den ikke; for den er gitt til hedningene, og den hellige stad skal de trå under fot i førtito måneder. Åpenbaringen 11:1, 2.

John and Luke testify that the Gentiles “tread under foot” “Jerusalem,” for “forty and two months.” John identifies the duration, and Luke marks the conclusion of the history. These two witnesses are addressing the question of Daniel chapter eight, and verse thirteen.

Johannes og Lukas vitner om at hedningene «trår ned» «Jerusalem» i «to og førti måneder». Johannes angir tidsrommet, og Lukas markerer avslutningen på historien. Disse to vitnene behandler spørsmålet i Daniel kapittel åtte, vers tretten.

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? Daniel 8:13.

> Så hørte jeg en hellig tale, og en annen hellig sa til den som talte: Hvor lenge skal synet vare om det daglige offer og ødeleggelsens overtredelse, så både helligdommen og hæren blir gitt til å trampes under fot? Daniel 8:13.

The question about the duration that the sanctuary and host were to be trodden under foot, identifies two desolating powers that would accomplish the act of treading down Jerusalem, which in Daniel is represented as the “sanctuary” and also the “host.” The correct foundational understanding of this verse, as expressed by J. N. Andrews, is that the verse identifies two desolating powers, which trampled down both the sanctuary and the host. The first desolating power identified in the verse is paganism, and the second is papalism. The word “host,” is Daniel’s expression for what John identifies as the “worshippers” in the temple, that is in Jerusalem.

Spørsmålet om hvor lenge helligdommen og hæren skulle bli nedtrådt, identifiserer to ødeleggende makter som skulle utføre nedtråkkingen av Jerusalem, som i Daniel framstilles som «helligdommen» og også «hæren». Den korrekte grunnleggende forståelsen av dette verset, slik den er uttrykt av J. N. Andrews, er at verset identifiserer to ødeleggende makter som trampet ned både helligdommen og hæren. Den første ødeleggende makten som identifiseres i verset, er hedenskapet, og den andre er pavedømmet. Ordet «hær» er Daniels uttrykk for det Johannes identifiserer som «de tilbedende» i templet, det vil si i Jerusalem.

> “THERE ARE TWO ‘DESOLATIONS’ IN DANIEL 8.—This fact is made so plain by Josiah Litch that we present his words:

> «DET FINNES TO «ØDELEGGELSER» I DANIEL 8.—Dette forhold er gjort så klart av Josiah Litch at vi gjengir hans ord:

> “‘The daily sacrifice’ is the present reading of the English text. But no such thing as sacrifice is found in the original. This is acknowledged on all hands. It is a gloss or construction put on it by the translators. The true reading is, ‘the daily and the transgression of desolation,’ daily and transgression being connected together by “and;” the daily desolation and the transgression of desolation. They are two desolating powers, which were to desolate the sanctuary and the host.’—Prophetic Expositions, Volume 1, page 127.

> «‘Det daglige offer’ er den nåværende lesningen i den engelske teksten. Men noe slikt som offer finnes ikke i originalen. Dette er erkjent av alle parter. Det er en tilføyelse eller fortolkende konstruksjon som oversetterne har lagt inn. Den riktige lesningen er: ‘det daglige og ødeleggelsens overtredelse’, idet daglige og overtredelse er knyttet sammen ved «og»; den daglige ødeleggelse og ødeleggelsens overtredelse. De er to ødeleggende makter, som skulle ødelegge helligdommen og hæren.’—Prophetic Expositions, bind 1, side 127.»

> “It is plain that the sanctuary and the host were to be trodden under foot by the daily and the transgression of desolation. The careful reading of verse 13 settles this point. And this fact establishes another, viz.: that these two desolations are the two grand forms under which Satan has attempted to overthrow the worship and the cause of Jehovah. Mr. Miller’s remarks on the meaning of these two terms, and the course pursued by himself in ascertaining that meaning, is presented under the following head:

> Det er klart at helligdommen og hæren skulle bli tråkket under fot av det stadige og ødeleggelsens overtredelse. En nøye lesning av vers 13 avgjør dette punktet. Og dette forhold fastslår et annet, nemlig: at disse to ødeleggelsene er de to store former hvorunder Satan har forsøkt å omstyrte Jehovas tilbedelse og sak. Hr. Millers bemerkninger om betydningen av disse to uttrykkene, og den fremgangsmåte han selv fulgte for å fastslå denne betydningen, fremlegges under følgende overskrift:

> “THE TWO DESOLATIONS ARE PAGANISM AND PAPACY

> «DE TO ØDELEGGELSENE ER HEDENDOM OG PAVEDØMME»

> “‘I read on, and could find no other case in which it [the daily] was found, but in Daniel. I then [by the aid of a concordance] took those words which stood in connection with it, ‘take way;’ he shall take away, ‘the daily;’ ‘from the time the daily shall be taken away’, etc. I read on, and thought I should find no light on the text; finally, I came to 2 Thessalonians 2:7, 8. ‘For the mystery of iniquity doth already work; only he who now letteth will let, until he be taken out of the way, and then shall that wicked be revealed,’ etc. And when I had come to that text, oh! how clear and glorious the truth appeared! There it is! That is ‘the daily!’ Well now, what does Paul mean by ‘he who now letteth,’ or hindereth? By ‘the man of sin,’ and the ‘wicked,’ popery is meant. Well, what is it which hinders popery from being revealed? Why, it is paganism; well, then, ‘the daily’ must mean paganism.’—Second Advent Manual, page 66.” J. N. Andrews, The Sanctuary and the 2300 Days, 33, 34.

> «Jeg leste videre og kunne ikke finne noe annet tilfelle der det [det daglige] forekom, uten i Daniel. Deretter tok jeg [ved hjelp av en konkordans] de ordene som stod i forbindelse med det: «ta bort»; han skal ta bort «det daglige»; «fra den tid da det daglige blir tatt bort», osv. Jeg leste videre og tenkte at jeg ikke skulle finne noe lys over teksten; til slutt kom jeg til 2 Tessalonikerne 2:7, 8. «For lovløshetens hemmelighet er alt virksom; bare at den som nå holder igjen, vil holde igjen inntil han er tatt av veien, og da skal den lovløse bli åpenbart», osv. Og da jeg var kommet til den teksten, å! hvor klar og herlig sannheten fremstod! Der er det! Det er «det daglige»! Nå vel, hva mener Paulus med «den som nå holder igjen», eller hindrer? Med «syndens menneske» og «den lovløse» menes pavedømmet. Vel, hva er det som hindrer at pavedømmet blir åpenbart? Jo, det er hedenskapet; vel, da må «det daglige» bety hedenskapet.» — Second Advent Manual, side 66.» J. N. Andrews, Helligdommen og de 2300 dager, 33, 34.

In fulfillment of the “seven times” of Leviticus twenty-six, paganism trampled down the sanctuary and host for twelve hundred and sixty years, and then papalism did the same work for an additional twelve hundred and sixty years. The papacy had trampled down Jerusalem for twelve hundred and sixty years according to Luke and John, until the papacy received its deadly wound in 1798. Subtracting twelve hundred and sixty years from 1798, arrives at 538. Subtracting twelve hundred and sixty years from 538, arrives at 723 BC, when Assyria, the literal king of the north at that time, took the northern kingdom of Israel into slavery.

Til oppfyllelse av «de sju tider» i Tredje Mosebok tjueseks trampet hedenskapet ned helligdommen og hæren i tolv hundre og seksti år, og deretter utførte pavedømmet det samme verk i ytterligere tolv hundre og seksti år. Pavedømmet hadde trampet ned Jerusalem i tolv hundre og seksti år ifølge Lukas og Johannes, inntil pavedømmet fikk sitt dødelige sår i 1798. Når en trekker tolv hundre og seksti år fra 1798, kommer en til 538. Når en trekker tolv hundre og seksti år fra 538, kommer en til 723 f.Kr., da Assyria, den bokstavelige kongen i nord på den tiden, førte Israels nordlige rike bort i fangenskap.

John only refers to the twelve hundred and sixty years that the papacy trampled down the sanctuary and the host, but Luke addresses both periods of twelve hundred and sixty years that paganism and papalism trampled down Jerusalem, for he states “until the times of the Gentiles be fulfilled.” Luke identifies the trampling down of Jerusalem as more than a single “time”, for he calls it the fulfillment of the “times” of the Gentiles.

Johannes viser bare til de ett tusen to hundre og seksti år da pavedømmet tråkket ned helligdommen og hæren, men Lukas omtaler begge periodene på ett tusen to hundre og seksti år da hedenskapet og pavedømmet tråkket Jerusalem ned; for han sier: «inntil hedningenes tider er fullendt.» Lukas identifiserer nedtråkkingen av Jerusalem som mer enn én enkelt «tid», for han kaller den oppfyllelsen av hedningenes «tider».

Of course, in 1856, Millerite Adventism became Laodicean, and seven years later they rejected the truth of the “seven times” of Leviticus twenty-six, so it is impossible for Adventism to see these simple biblical facts. The fact that I am identifying is that the hidden history of the seven thunders, which identifies three waymarks, and a period of time between the first and second waymark, and then a second period of time between the second and third waymark, is represented within the prophetic line of the counterfeit king of the north.

Selvsagt ble millerittisk adventisme i 1856 laodikeisk, og syv år senere forkastet de sannheten om de «syv tider» i 3 Mosebok tjueseks, så det er umulig for adventismen å se disse enkle bibelske fakta. Det forhold jeg påpeker, er at den skjulte historien om de syv tordener, som identifiserer tre veimerker, og en tidsperiode mellom det første og det andre veimerket, og deretter en annen tidsperiode mellom det andre og det tredje veimerket, er fremstilt innenfor den profetiske linjen til den falske kongen i nord.

That line started in 723 BC, with the northern kingdom of Israel going into slavery at the hands of the king of Assyria, a literal king of the north. Then in 538, the spiritual king of the north was empowered, and he then trampled down spiritual Jerusalem for another twelve hundred and sixty years, until he received a deadly wound in 1798. From 723 BC, until 538, the powers that held Israel in subjection were always pagan powers.

Den linjen begynte i 723 f.Kr., da det nordlige kongeriket Israel gikk i fangenskap ved Assyrias konges hånd, en bokstavelig konge i nord. Deretter, i 538, ble den åndelige kongen i nord gitt makt, og han trampet så det åndelige Jerusalem ned i ytterligere ett tusen to hundre og seksti år, inntil han fikk et dødelig sår i 1798. Fra 723 f.Kr. og fram til 538 var maktene som holdt Israel i underkuelse, alltid hedenske makter.

The line of Christ identifies the anointing of the true king of the north at His baptism in the year 27, and twelve hundred and sixty prophetic days later, He was crucified. His disciples were then empowered to present the message of the true king of the north, until the stoning of Stephen in the year 34. The only time Christ did not walk in the entire twelve hundred and sixty days of His ministry, was when he rode into Jerusalem in the triumphal entry. He therefore trod down Jerusalem for twelve hundred and sixty days, as did His disciples after the cross. Both lines, the counterfeit king of the north and Christ, the true king of the north, trod down Jerusalem and the host for twelve hundred and sixty days.

Kristi linje identifiserer salvelsen av den sanne kongen i nord ved Hans dåp i år 27, og ett tusen to hundre og seksti profetiske dager senere ble Han korsfestet. Hans disipler ble deretter bemyndiget til å frembære budskapet om den sanne kongen i nord, inntil Stefanus ble steinet i år 34. Den eneste gangen Kristus ikke gikk i løpet av hele de ett tusen to hundre og seksti dagene av sin tjeneste, var da Han red inn i Jerusalem ved det triumferende inntoget. Han trådte derfor Jerusalem ned i ett tusen to hundre og seksti dager, slik også Hans disipler gjorde etter korset. Begge linjer, den falske kongen i nord og Kristus, den sanne kongen i nord, trådte Jerusalem og hæren ned i ett tusen to hundre og seksti dager.

Paganism was a counterfeit of the worship system of the earthly sanctuary service of the literal Jews, and papalism is a counterfeit of the heavenly sanctuary service of the spiritual Jews. Paganism’s twelve hundred and sixty years, was parallel to Christ’s twelve hundred and sixty days, and papalism’s twelve hundred and sixty years, was parallel to the disciples’ twelve hundred and sixty days.

Hedenskapet var en forfalskning av tilbedelsessystemet i den jordiske helligdomstjenesten hos de bokstavelige jøder, og pavemakten er en forfalskning av den himmelske helligdomstjenesten hos de åndelige jøder. Hedenskapets ett tusen to hundre og seksti år var parallelt med Kristi ett tusen to hundre og seksti dager, og pavemaktens ett tusen to hundre og seksti år var parallelt med disiplenes ett tusen to hundre og seksti dager.

Each of the two lines contain the identical prophetic structure of the hidden history of the seven thunders, that began to be publicly unsealed in July, 2023. The unsealing was accomplished in part by the recognition of the Millerite movement’s first disappointment. Their first disappointment ushered in a period of time, called the “tarrying time” in the parable of the ten virgins. The “tarrying time” ended at the Exeter, New Hampshire camp meeting, when the message of the Midnight Cry had been fully established. The Exeter camp meeting became the second waymark, which then ushered in a period of time where the message of the Midnight Cry was proclaimed, until the third waymark of judgment and the last disappointment arrived.

Hver av de to linjene inneholder den identiske profetiske strukturen i den skjulte historien om de sju tordener, som begynte å bli offentlig avforseglet i juli 2023. Avforseglingen ble delvis fullført ved erkjennelsen av millerittbevegelsens første skuffelse. Deres første skuffelse innledet en tidsperiode, kalt «drøyingstiden» i lignelsen om de ti jomfruene. «Drøyingstiden» tok slutt ved leirmøtet i Exeter, New Hampshire, da midnattsropsbudskapet var blitt fullt ut stadfestet. Leirmøtet i Exeter ble det andre veimerket, som deretter innledet en tidsperiode hvor midnattsropsbudskapet ble forkynt, inntil det tredje veimerket, dommen og den siste skuffelsen, inntraff.

The three waymarks were the first disappointment, the Midnight Cry message and the last disappointment. Those three waymarks align with the Hebrew word “truth” which represent the first, thirteenth and last letter of the Hebrew alphabet. The first and the last both being disappointments, represents the signature of Alpha and Omega.

De tre veimerkene var den første skuffelsen, midnattsropsbudskapet og den siste skuffelsen. Disse tre veimerkene svarer til det hebraiske ordet «sannhet», som representerer den første, den trettende og den siste bokstaven i det hebraiske alfabetet. At den første og den siste begge er skuffelser, representerer signaturen til Alfa og Omega.

There is no direct representation of twelve hundred and sixty days in the Millerite history, yet the Millerite history is the history of the first movement and therefore typifies the last movement. The history of the first disappointment in the last movement began on July 18, 2020, and it is illustrated in Revelation chapter eleven. In Revelation chapter eleven, the two witnesses are slain, marking the first disappointment in the last movement, that was typified by the first movement.

Det finnes ingen direkte framstilling av tolv hundre og seksti dager i den millerittiske historien, men den millerittiske historien er historien om den første bevegelsen og er derfor et forbilde på den siste bevegelsen. Historien om den første skuffelsen i den siste bevegelsen begynte den 18. juli 2020, og den er framstilt i Åpenbaringen kapittel elleve. I Åpenbaringen kapittel elleve blir de to vitnene drept, noe som markerer den første skuffelsen i den siste bevegelsen, som var forebildet ved den første bevegelsen.

In Revelation eleven the disappointment ushered in a period of twelve hundred and sixty days that their dead bodies were in the street, thus marking the tarrying time of the parable. At their resurrection they are lifted up as an ensign in the same hour as the judgment of the Sunday law. The history of the two witnesses includes a symbolic period of twelve hundred and sixty days.

I Åpenbaringen elleve innledet skuffelsen en periode på tolv hundre og seksti dager da deres døde legemer lå i gaten, og markerte dermed lignelsens drøyetid. Ved deres oppstandelse blir de løftet opp som et banner i samme stund som dommen over søndagsloven. De to vitnenes historie innbefatter en symbolsk periode på tolv hundre og seksti dager.

The details of the movement of the third angel in the hidden history of the seven thunders provides much more specification than the other parallel lines, but the line of the third angel, the line of the true king of the north, and the line of the counterfeit king of the north, all possess the same prophetic characteristics of a beginning point, followed by a period of time that reaches to a middle point, that is followed by a period of time that reaches to judgment at the end-point.

Detaljene om den tredje engelens bevegelse i de sju tordenenes skjulte historie gir langt mer spesifikasjon enn de andre parallelle linjene, men den tredje engelens linje, den sanne kongen i nordens linje og den forfalskede kongen i nordens linje har alle de samme profetiske kjennetegnene: et begynnelsespunkt, etterfulgt av en tidsperiode som strekker seg til et midtpunkt, som deretter etterfølges av en tidsperiode som strekker seg til dommen ved endepunktet.

The twelve hundred and sixty days is a primary element of the hidden history of the seven thunders. The twelve hundred and sixty days is symbolized as a “wilderness” in Revelation chapter twelve.

De tolv hundre og seksti dagene er et hovedelement i de syv tordenenes skjulte historie. De tolv hundre og seksti dagene er symbolisert som en «ørken» i Åpenbaringen kapittel tolv.

> And the woman fled into the wilderness, where she hath a place prepared of God, that they should feed her there a thousand two hundred and threescore days. Revelation 12:6.

> Og kvinnen flyktet ut i ørkenen, hvor hun har et sted som er gjort i stand av Gud, for at de der skulle fø henne i ett tusen to hundre og seksti dager. Åpenbaringen 12:6.

The church fled into the wilderness to escape the treading down of the papal power for twelve hundred and sixty years. Verse fourteen provides another witness.

Menigheten flyktet ut i ørkenen for å unnslippe den pavelige makts nedtramping i tolv hundre og seksti år. Vers fjorten gir enda et vitnesbyrd.

> And to the woman were given two wings of a great eagle, that she might fly into the wilderness, into her place, where she is nourished for a time, and times, and half a time, from the face of the serpent. Revelation 12:14.

> Og kvinnen ble gitt den store ørns to vinger, for at hun skulle fly ut i ørkenen, til sitt sted, hvor hun blir næret en tid og tider og en halv tid, borte fra slangens åsyn. Åpenbaringen 12:14.

The church fled from the persecution of the dragon and the papacy for twelve hundred and sixty years, and therefore the “wilderness” is a symbol of the twelve hundred and sixty days. That number occurs directly seven times in the books of Daniel and Revelation, but it is represented several other ways in the Scriptures. In each case, it represents the “seven times” of Leviticus twenty-six.

Menigheten flyktet fra dragenes og pavedømmets forfølgelse i tolv hundre og seksti år, og derfor er «ørkenen» et symbol på de tolv hundre og seksti dager. Dette tallet forekommer direkte syv ganger i Daniels bok og Johannes’ åpenbaring, men det er fremstilt på flere andre måter i Skriften. I hvert tilfelle representerer det de «sju tider» i Tredje Mosebok tjueseks.

Whether it was paganism trampling down the sanctuary and host from 723 BC to the year 538, or the papacy trampling down spiritual Jerusalem and the worshippers therein, it was an illustration of the scattering of God’s people, that was brought about by God’s people breaking the “sabbaths-of-the-land” covenant as represented in Leviticus chapters twenty-five and twenty-six. In chapter twenty-six it is called the quarrel of God’s covenant.

Enten det var hedenskapet som trampet ned helligdommen og hæren fra 723 f.Kr. til året 538, eller pavedømmet som trampet ned det åndelige Jerusalem og tilbederne der, var det en illustrasjon av spredningen av Guds folk, som ble forårsaket ved at Guds folk brøt pakten om «landets sabbater», slik den er framstilt i 3. Mosebok kapittel tjuefem og tjueseks. I kapittel tjueseks kalles det striden om Guds pakt.

> And I will bring a sword upon you, that shall avenge the quarrel of my covenant: and when ye are gathered together within your cities, I will send the pestilence among you; and ye shall be delivered into the hand of the enemy. Leviticus 26:25.

> Og jeg vil føre sverd over dere, som skal hevne min pakts sak; og når dere samler dere innenfor byene deres, vil jeg sende pest iblant dere, og dere skal bli overgitt i fiendens hånd. 3 Mosebok 26:25.

The rebellion against God’s covenant brought upon God’s people the slavery and scattering that is represented as the “quarrel of my covenant.” Without understanding the punishment, which Daniel calls Moses’ “curse” and “oath”, that is also called the “quarrel of my covenant,” blinds a person from seeing the deeper meaning of Christ’s work as represented in Daniel chapter nine. A consistent evaluation of God’s people who are in Laodicean blindness in the writings of Ellen White is that they cannot “reason from cause, to effect.” You may profess to understand the twelve hundred and sixty years of the Dark Ages, but if you don’t know the “cause” of that trampling down you are blind.

Opprøret mot Guds pakt førte over Guds folk det slaveriet og den adspredelsen som fremstilles som «min pakts strid». Uten å forstå straffen, som Daniel kaller Moses’ «forbannelse» og «ed», og som også kalles «min pakts strid», blir et menneske blindet for å se den dypere betydningen av Kristi gjerning slik den er fremstilt i Daniel kapittel ni. En gjennomgående vurdering hos Ellen White av Guds folk, som befinner seg i laodikeisk blindhet, er at de ikke kan «resonnere fra årsak til virkning». Du kan bekjenne å forstå de ett tusen to hundre og seksti årene i den mørke middelalder, men dersom du ikke kjenner «årsaken» til denne nedtrampingen, er du blind.

> And he shall confirm the covenant with many for one week: and in the midst of the week he shall cause the sacrifice and the oblation to cease, and for the overspreading of abominations he shall make it desolate, even until the consummation, and that determined shall be poured upon the desolate. Daniel 9:27.

> Og han skal stadfeste pakten med de mange i én uke; og midt i uken skal han gjøre ende på slaktoffer og offergave, og på grunn av styggedommers utbredelse skal han gjøre den øde, helt til fullendelsen, og det som er fastsatt, skal bli utøst over den øde. Daniel 9:27.

Christ’s confirmation of the covenant is directly associated with the “quarrel of His covenant.” The duration of the “curse” was twenty-five hundred and twenty years, and the duration of Christ confirming that very same covenant was twenty-five hundred and twenty days. In agreement with the Hebrew word “truth” which provides the structure of the hidden history of the seven thunders, the prophetic week that Christ was to confirm His covenant possessed three waymarks that are represented by the first, thirteenth and last letters of the Hebrew alphabet.

Kristi stadfestelse av pakten er direkte forbundet med «striden om Hans pakt». Varigheten av «forbannelsen» var to tusen fem hundre og tjue år, og varigheten av Kristi stadfestelse av den samme pakten var to tusen fem hundre og tjue dager. I samsvar med det hebraiske ordet «sannhet», som danner strukturen for den skjulte historien om de syv tordener, hadde den profetiske uken som Kristus skulle stadfeste sin pakt i, tre veimerker som er representert ved den første, den trettende og den siste bokstaven i det hebraiske alfabetet.

The first waymark of the week was His baptism, the second waymark was the cross and the last was the death of Stephen. To refuse to see the “seven times” of Leviticus twenty-six, as the heavenly angels led William Miller to see the “seven times,” eliminates the ability to fully see the very prophecy where Christ shed His blood and confirmed the very covenant that His literal ancient people had rejected. Everyone that is ultimately saved will have only a partial and incomplete understanding of “truth.” But no one gets saved that purposely refuses to see the “truth.” There is only one way to the Father, and that is through Jesus, and Jesus is the “truth.”

Ukens første veimerke var Hans dåp, det andre veimerket var korset, og det siste var Stefans død. Å nekte å se «de sju tider» i Tredje Mosebok tjueseks, slik de himmelske engler ledet William Miller til å se «de sju tider», opphever muligheten til fullt ut å se selve profetien hvor Kristus utøste sitt blod og stadfestet selve den pakten som Hans bokstavelige gamle folk hadde forkastet. Enhver som til sist blir frelst, vil bare ha en delvis og ufullstendig forståelse av «sannheten». Men ingen blir frelst som med vilje nekter å se «sannheten». Det finnes bare én vei til Faderen, og den er gjennom Jesus, og Jesus er «sannheten».

This is a worthwhile understanding to ponder, for it speaks to the covenant of Leviticus twenty-five and twenty-six. The “curse” of the “seven times” was brought upon ancient literal Israel through their unwillingness to implement the guidelines of allowing the land to rest, and of fulfilling the Jubilee instructions. It was a sin of omission. The curse was brought upon them for their omitting a work they were commanded to do, rather than because they had directly broken a commandment, such as thou shalt not kill or thou shalt not steal. They simply ignored the guidelines associated with allowing the land to rest. Adventists that simply do not accept the “seven times” (that the angels led William Miller to discover) because for whatever unsanctified reason, simply have never taken the time to truly investigate the truth, and are accomplishing the same type of rebellion of omission by disregarding the very same covenant information that ancient literal Israel disregarded. The beginning illustrates the ending.

Dette er en verdifull innsikt å grunne over, for den taler om pakten i Tredje Mosebok tjuefem og tjueseks. «Forbannelsen» med de «sju tider» ble ført over det gamle bokstavelige Israel på grunn av deres uvillighet til å følge retningslinjene om å la landet hvile og om å oppfylle jubelårets forskrifter. Det var en unnlatelsessynd. Forbannelsen kom over dem fordi de unnlot et verk de var befalt å gjøre, heller enn fordi de direkte hadde overtrådt et bud, slik som du skal ikke slå i hjel eller du skal ikke stjele. De ignorerte ganske enkelt retningslinjene knyttet til å la landet hvile. Adventister som ganske enkelt ikke godtar de «sju tider» (som englene ledet William Miller til å oppdage), fordi de av en eller annen usanctifisert grunn ganske enkelt aldri har tatt seg tid til virkelig å undersøke sannheten, fullbyrder den samme typen unnlatelsesopprør ved å tilsidesette den selvsamme paktsinformasjonen som det gamle bokstavelige Israel tilsidesatte. Begynnelsen illustrerer avslutningen.

The twelve hundred and sixty days in Revelation twelve that is identified as a “wilderness,” is a symbol of the “seven times.” Both the twelve hundred and sixty days of Christ’s ministry, and the twelve hundred and sixty days of the disciple’s ministry represent the entire week that the covenant was being confirmed. Both the twelve hundred and sixty years that paganism trampled down God’s people, and the twelve hundred and sixty years that papalism trampled down God’s people, represent the entire “seven times” of the curse of Moses.

De tolv hundre og seksti dagene i Åpenbaringen tolv, som blir identifisert som en «ørken», er et symbol på de «sju tider». Både de tolv hundre og seksti dagene av Kristi tjeneste og de tolv hundre og seksti dagene av disiplenes tjeneste representerer hele uken da pakten ble stadfestet. Både de tolv hundre og seksti årene da hedenskapet trampet ned Guds folk, og de tolv hundre og seksti årene da pavedømmet trampet ned Guds folk, representerer hele de «sju tider» i Mose forbannelse.

In Revelation eleven, after twelve hundred and sixty days, the dead bones are brought back to life in order to enter into covenant as the one hundred and forty-four thousand. But in order for them to accomplish that covenant relationship, they are required to fulfill the terms of the covenant, just as Daniel did in chapter nine. The terms of the covenant of the “seven times” contains specific directions for those who find themselves in the land of the enemy. When those who wake up to the reality that they have been scattered desire to return to the Lord, Leviticus twenty-six provides directions for how they are to return.

I Åpenbaringen elleve blir de døde ben, etter tolv hundre og seksti dager, ført tilbake til liv for å tre inn i pakten som de hundre og førtifire tusen. Men for at de skal kunne virkeliggjøre dette paktsforholdet, er de pålagt å oppfylle paktens vilkår, slik Daniel gjorde i kapittel ni. Vilkårene i pakten om de «sju tider» inneholder bestemte anvisninger for dem som befinner seg i fiendens land. Når de som våkner opp til erkjennelsen av at de er blitt spredt, ønsker å vende tilbake til Herren, gir Tredje Mosebok tjueseks anvisninger for hvordan de skal vende tilbake.

> And they that are left of you shall pine away in their iniquity in your enemies’ lands; and also in the iniquities of their fathers shall they pine away with them. If they shall confess their iniquity, and the iniquity of their fathers, with their trespass which they trespassed against me, and that also they have walked contrary unto me; And that I also have walked contrary unto them, and have brought them into the land of their enemies; if then their uncircumcised hearts be humbled, and they then accept of the punishment of their iniquity: Then will I remember my covenant with Jacob, and also my covenant with Isaac, and also my covenant with Abraham will I remember; and I will remember the land. Leviticus 26:39–42.

> Og de som blir tilbake av dere, skal tæres bort i sin misgjerning i sine fienders land; også i sine fedres misgjerninger skal de tæres bort sammen med dem. Men dersom de bekjenner sin misgjerning og sine fedres misgjerning, det troløshetsbrudd som de begikk mot meg, og også at de vandret i strid med meg, og at også jeg vandret i strid med dem og førte dem inn i deres fienders land — dersom da deres uomskårne hjerter blir ydmyket, og de da tar imot straffen for sin misgjerning: da vil jeg komme i hu min pakt med Jakob, og også min pakt med Isak, og også min pakt med Abraham vil jeg komme i hu; og landet vil jeg komme i hu. 3 Mosebok 26:39–42.

The expression “pine away” in the Scriptures means to be dissolved, corrupted and consumed away. To pine away is to deteriorate into dead dry bones. And the instruction identifies death, for it represents those that awaken to their condition as being “in your enemies land.”

Uttrykket «visne bort» i Skriftene betyr å bli oppløst, fordervet og fortært bort. Å visne bort er å forfalle til døde, tørre ben. Og anvisningen identifiserer døden, for den fremstiller dem som våkner opp til sin tilstand som værende «i deres fienders land».

> The last enemy that shall be destroyed is death. 1 Corinthians 15:26.

> Den siste fienden som skal tilintetgjøres, er døden. 1 Korinterne 15:26.

July 18, 2020, the first disappointment in the movement of the third angel took place. It has been typified by all the other first disappointments in the sacred prophetic reform lines. Ezekiel chapter thirty-seven identifies God’s people in the last days as having been dissolved, corrupted and consumed away until they were simply a valley of dead dry bones. They are in the enemy’s land, which is the land of death. In Revelation eleven, the two witnesses were slain and left in the street. All the prophets agree with each other. Moses is therefore speaking to those that are dead in the street that runs through Ezekiel’s valley. In their disappointed condition they are given instruction through Jeremiah.

Den 18. juli 2020 fant den første skuffelsen i den tredje engels bevegelse sted. Den er blitt forbilledliggjort av alle de andre første skuffelsene i de hellige profetiske reformlinjene. Esekiel kapittel trettisju identifiserer Guds folk i de siste dager som oppløst, fordervet og fortært inntil de ganske enkelt var en dal av døde, tørre ben. De er i fiendens land, som er dødens land. I Åpenbaringen elleve ble de to vitnene drept og etterlatt på gaten. Alle profetene er samstemte. Moses taler derfor til dem som er døde på gaten som løper gjennom Esekiels dal. I sin skuffede tilstand blir de gitt undervisning gjennom Jeremia.

> Therefore thus saith the Lord, If thou return, then will I bring thee again, and thou shalt stand before me: and if thou take forth the precious from the vile, thou shalt be as my mouth: let them return unto thee; but return not thou unto them. Jeremiah 15:19.

> Derfor, så sier Herren: Dersom du vender om, da vil jeg føre deg tilbake, og du skal stå framfor mitt åsyn; og dersom du skiller ut det dyrebare fra det ringe, skal du være som min munn. La dem vende tilbake til deg, men du skal ikke vende tilbake til dem. Jeremia 15:19.

Jeremiah is informed that if he desires to speak for God, he must return, and in so doing he must separate the precious from the vile. The context of the passage identifies that the vile are those that he is not to return unto. When he is represented in the passage as being in his disappointed state, he identifies that he was alone.

Jeremia blir gjort kjent med at dersom han ønsker å tale for Gud, må han vende tilbake, og ved å gjøre det må han skille det dyrebare fra det usle. Sammenhengen i avsnittet viser at det usle er dem han ikke skal vende tilbake til. Når han i avsnittet fremstilles som værende i sin skuffede tilstand, gir han til kjenne at han var alene.

> I sat not in the assembly of the mockers, nor rejoiced; I sat alone because of thy hand: for thou hast filled me with indignation. Jeremiah 15:17.

> Jeg satt ikke i spotternes forsamling og frydet meg ikke; jeg satt alene på grunn av din hånd, for du har fylt meg med harme. Jeremia 15:17.

Jeremiah was not seated in the “assembly of mockers,” for he was seated alone. He was not to return to the vile, who are the assembly of mockers. In 1863, Adventism began its return to the “assembly of mockers” when it returned to the biblical methodology of the daughters of Babylon in order to reject Moses’ “seven times.” But Jeremiah is more specifically speaking of the last days, than the Millerite history. When those in the valley of dead bones awaken to the fact that they are in the enemies’ land, they are never to return to those that rejoiced over their death in the street. That group can return unto Jeremiah, but he cannot return unto them.

Jeremia satt ikke i «spotternes forsamling», for han satt alene. Han skulle ikke vende tilbake til de usle, som er spotternes forsamling. I 1863 begynte adventismen sin tilbakevending til «spotternes forsamling» da den vendte tilbake til Babylons døtres bibelske metodologi for å forkaste Moses’ «sju tider». Men Jeremia taler mer spesifikt om de siste dager enn om den millerittiske historien. Når de som er i dalen med de døde ben, våkner opp til erkjennelsen av at de befinner seg i fiendens land, skal de aldri vende tilbake til dem som gledet seg over deres død på gaten. Den gruppen kan vende tilbake til Jeremia, men han kan ikke vende tilbake til dem.

But if they are to return, they also must fulfill the directions given by Moses that are directly associated with the “seven times.” Those that are dead in the street in Revelation eleven, are dead for three and a half days, which prophetically is the “wilderness.”

Men dersom de skal vende tilbake, må de også oppfylle de anvisningene som ble gitt av Moses, og som er direkte knyttet til de «sju tider». De som er døde i gaten i Åpenbaringen elleve, er døde i tre og en halv dag, hvilket profetisk er «ørkenen».

This is why the initial awakening of the dead is accomplished by a message that causes the bones to be formed together, but they are not yet alive. It takes the message of the four winds, which is the sealing message, to turn them into a mighty army. The first message that brings them together comes from a “voice.”

Dette er grunnen til at den første oppvåkningen av de døde fullbyrdes ved et budskap som får benene til å føyes sammen, men de er ennå ikke levende. Det kreves budskapet om de fire vindene, som er beseglingsbudskapet, for å gjøre dem til en stor hær. Det første budskapet som fører dem sammen, kommer fra en «røst».

> Comfort ye, comfort ye my people, saith your God. Speak ye comfortably to Jerusalem, and cry unto her, that her warfare is accomplished, that her iniquity is pardoned: for she hath received of the Lord’s hand double for all her sins. The voice of him that crieth in the wilderness, Prepare ye the way of the Lord, make straight in the desert a highway for our God. Every valley shall be exalted, and every mountain and hill shall be made low: and the crooked shall be made straight, and the rough places plain. Isaiah 40:1–4.

> Trøst, trøst mitt folk, sier deres Gud. Tal vennlig til Jerusalem, og rop til henne at hennes strid er fullendt, at hennes misgjerning er tilgitt; for hun har fått dobbelt fra Herrens hånd for alle sine synder. En røst av en som roper i ørkenen: Rydd Herrens vei, gjør en allfarvei i ødemarken jevn for vår Gud. Hver dal skal heves, og hvert fjell og hver haug skal senkes; det krokete skal gjøres rett, og ulendt land til slette. Jesaja 40:1–4.

The voice comes from the wilderness, which is a symbol of the scattering of the “seven times.” That voice is in the wilderness, for Ezekiel was also taken to the valley of dead bones. He was testifying from the very valley, not from a distance.

Røsten kommer fra ørkenen, som er et symbol på adspredelsen i de «sju tider». Den røsten er i ørkenen, for Esekiel ble også ført til dalen med de døde ben. Han vitnet fra selve dalen, ikke på avstand.

> The hand of the Lord was upon me, and carried me out in the spirit of the Lord, and set me down in the midst of the valley which was full of bones. Ezekiel 37:1.

> Herrens hånd kom over meg, og han førte meg ut ved Herrens Ånd og satte meg ned midt i dalen, som var full av ben. Esekiel 37:1.

The valley is the wilderness of three and a half days. The promise of the voice is that Jerusalem’s iniquity is pardoned and that her warfare is finished. The promise is representing the sealing of the one hundred and forty-four thousand that is accomplished in the last days. But the pardoning of her iniquity is associated with her receiving “double” for all her sins. The remedy offered by Moses requires a confession of not only their iniquities, but also the iniquities of their fathers. If they will fulfill that command, their iniquity will be pardoned.

Dalen er ødemarken på tre og en halv dag. Røstens løfte er at Jerusalems misgjerning er tilgitt, og at hennes strid er fullført. Løftet fremstiller beseglingen av de hundre og førtifire tusen, som fullbyrdes i de siste dager. Men tilgivelsen av hennes misgjerning er forbundet med at hun får «dobbelt» for alle sine synder. Den bot som ble tilbudt av Moses, krever en bekjennelse ikke bare av deres egne misgjerninger, men også av deres fedres misgjerninger. Dersom de vil oppfylle dette budet, skal deres misgjerning bli tilgitt.

We will continue these truths in the next article.

Vi vil fortsette med disse sannhetene i den neste artikkelen.

> Yea, all Israel have transgressed thy law, even by departing, that they might not obey thy voice; therefore the curse is poured upon us, and the oath that is written in the law of Moses the servant of God, because we have sinned against him. And he hath confirmed his words, which he spake against us, and against our judges that judged us, by bringing upon us a great evil: for under the whole heaven hath not been done as hath been done upon Jerusalem. As it is written in the law of Moses, all this evil is come upon us: yet made we not our prayer before the Lord our God, that we might turn from our iniquities, and understand thy truth. Daniel 9:11–13.

> Ja, hele Israel har overtrådt din lov og vendt seg bort, så de ikke ville lyde din røst; derfor er forbannelsen blitt utøst over oss, og eden som er skrevet i loven til Moses, Guds tjener, fordi vi har syndet mot ham. Og han har stadfestet sine ord, som han talte mot oss og mot våre dommere som dømte oss, ved å føre over oss en stor ulykke; for under hele himmelen er det ikke blitt gjort slik som det er blitt gjort mot Jerusalem. Slik som det står skrevet i Mose lov, er all denne ulykken kommet over oss; likevel bønnfalt vi ikke Herren vår Gud, så vi kunne vende om fra våre misgjerninger og akte på din sannhet. Daniel 9:11–13.

Back to Articles