Article

# The Book of Daniel - Number Seventy-Seven

Daniels bok – nummer syttisju

Unveiling the Prophetic Parallel: Laodicean Adventism in 1863 and Biblical Typology

Åpenbaringen av den profetiske parallellen: Laodikeisk adventisme i 1863 og bibelsk typologi

Author

Jeff Pippenger

Published

February 10, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The rebellion of Laodicean Adventism in 1863, has been typified by the curse pronounced against rebuilding Jericho.

Opprøret i laodikeisk adventisme i 1863 er blitt forbildliggjort ved forbannelsen som ble uttalt over gjenoppbyggingen av Jeriko.

> And Joshua adjured them at that time, saying, Cursed be the man before the Lord, that riseth up and buildeth this city Jericho: he shall lay the foundation thereof in his firstborn, and in his youngest son shall he set up the gates of it. Joshua 6:26.

> Og Josva lot dem den gang sverja og sa: Forbanna vere den mannen for Herren som reiser seg og byggjer denne byen Jeriko! Med sin førstefødde skal han leggja hennar grunnvoll, og med sin yngste son skal han setja opp portane hennar. Josva 6:26.

The rebellion of Laodicean Adventism in 1863, has been typified by the builders rejecting the corner stone.

Opprøret til det laodikeiske adventismen i 1863 er blitt typifisert ved at bygningsmennene forkastet hjørnesteinen.

> Jesus saith unto them, Did ye never read in the scriptures, The stone which the builders rejected, the same is become the head of the corner: this is the Lord’s doing, and it is marvellous in our eyes? Therefore say I unto you, The kingdom of God shall be taken from you, and given to a nation bringing forth the fruits thereof. Matthew 21:42, 43.

> Jesus sier til dem: Har dere aldri lest i Skriftene: Den steinen som bygningsmennene forkastet, den er blitt hjørnesteinen; dette er Herrens gjerning, og det er underfullt i våre øyne? Derfor sier jeg dere: Guds rike skal bli tatt fra dere og gitt til et folk som bærer dets frukter. Matteus 21:42, 43.

The rebellion of Laodicean Adventism in 1863, has been typified by Aaron’s golden calf.

Opprøret i den laodikeiske adventismen i 1863 er blitt fremstilt i forbilde ved Arons gullkalv.

> For they said unto me, Make us gods, which shall go before us: for as for this Moses, the man that brought us up out of the land of Egypt, we wot not what is become of him. And I said unto them, Whosoever hath any gold, let them break it off. So they gave it me: then I cast it into the fire, and there came out this calf. And when Moses saw that the people were naked; (for Aaron had made them naked unto their shame among their enemies). Exodus 32:23–25.

> For de sa til meg: Gjør oss guder som kan gå foran oss; for denne Moses, mannen som førte oss opp fra landet Egypt, vi vet ikke hva som er blitt av ham. Og jeg sa til dem: Hvem som enn har gull, la dem bryte det av. Så gav de det til meg; da kastet jeg det i ilden, og så kom denne kalven ut. Og da Moses så at folket var nakent; (for Aron hadde gjort dem nakne til deres skam blant deres fiender). 2 Mosebok 32:23–25.

The rebellion of Laodicean Adventism in 1863, has been typified by Jeroboam’s two golden calves.

Opprøret i den laodikeiske adventismen i 1863 er blitt forbilledliggjort ved Jeroboams to gullkalver.

> If this people go up to do sacrifice in the house of the Lord at Jerusalem, then shall the heart of this people turn again unto their lord, even unto Rehoboam king of Judah, and they shall kill me, and go again to Rehoboam king of Judah. Whereupon the king took counsel, and made two calves of gold, and said unto them, It is too much for you to go up to Jerusalem: behold thy gods, O Israel, which brought thee up out of the land of Egypt. And he set the one in Bethel, and the other put he in Dan. 1 Kings 12:27–29.

> Dersom dette folket drar opp for å bære fram offer i Herrens hus i Jerusalem, da vil hjertet hos dette folket vende seg igjen til deres herre, til Rehabeam, Judas konge, og de skal drepe meg og vende tilbake til Rehabeam, Judas konge. Da rådførte kongen seg og laget to gullkalver, og han sa til dem: Det er for meget for dere å dra opp til Jerusalem; se, her er dine guder, Israel, som førte deg opp fra landet Egypt. Og han stilte den ene opp i Betel, og den andre satte han i Dan. 1 Kongebok 12:27–29.

The rebellion of Laodicean Adventism in 1863, has been typified by the prophet from Judah who died between the ass and the lion.

Opprøret til laodikeisk adventisme i 1863 er blitt typifisert ved profeten fra Juda som døde mellom eselet og løven.

> And it came to pass, after he had eaten bread, and after he had drunk, that he saddled for him the ass, to wit, for the prophet whom he had brought back. And when he was gone, a lion met him by the way, and slew him: and his carcase was cast in the way, and the ass stood by it, the lion also stood by the carcase. 1 Kings 13:23, 24.

> Og det skjedde, etter at han hadde ett brød og etter at han hadde drukket, at han saltelet eselet for ham, nemlig for profeten som han hadde ført tilbake. Og da han var dratt bort, møtte en løve ham på veien og drepte ham; og liket hans ble liggende kastet på veien, og eselet stod ved siden av det; også løven stod ved liket. 1 Kong 13:23, 24.

The rebellion of Laodicean Adventism in 1863, has been typified by the tenth test of ancient Israel that began their wandering in the wilderness.

Opprøret i den laodikeiske adventismen i 1863 har vært forbildet ved den tiende prøven i det gamle Israel, som innledet deres vandring i ørkenen.

> But as truly as I live, all the earth shall be filled with the glory of the Lord. Because all those men which have seen my glory, and my miracles, which I did in Egypt and in the wilderness, and have tempted me now these ten times, and have not hearkened to my voice; Surely they shall not see the land which I sware unto their fathers, neither shall any of them that provoked me see it: But my servant Caleb, because he had another spirit with him, and hath followed me fully, him will I bring into the land whereinto he went; and his seed shall possess it. Numbers 14:21–23.

> Men så sant jeg lever, skal hele jorden fylles med Herrens herlighet. Fordi alle de menn som har sett min herlighet og mine tegn, som jeg gjorde i Egypt og i ørkenen, og som nå har fristet meg disse ti ganger og ikke har hørt på min røst, sannelig, de skal ikke få se det landet som jeg tilsvor deres fedre; ja, ingen av dem som vakte min vrede, skal se det. Men min tjener Kaleb, fordi han hadde en annen ånd i seg og fulgte meg helt og fullt, ham vil jeg føre inn i det landet han kom til, og hans ætt skal ta det i eie. 4 Mosebok 14:21–23.

The apostle Paul taught:

Apostelen Paulus lærte:

> Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come. 1 Corinthians 10:11.

> Alt dette hendte dem som forbilder; og det ble skrevet til formaning for oss, som verdens ender er kommet til. 1 Korinterbrev 10:11.

Commenting on that prophetic principle, Sister White said:

I en kommentar til dette profetiske prinsippet sa søster White:

> “Each of the ancient prophets spoke less for their own time than for ours, so that their prophesying is in force for us. ‘Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come.’ 1 Corinthians 10:11. ‘Not unto themselves, but unto us they did minister the things, which are now reported unto you by them that have preached the gospel unto you with the Holy Ghost sent down from heaven; which things the angels desire to look into.’ 1 Peter 1:12. . . .

> «Hver av de gamle profetene talte mindre for sin egen tid enn for vår, slik at deres profetiske tale gjelder for oss. ‘Men alt dette hendte dem som forbilder, og det er skrevet til formaning for oss, som de siste tider er kommet til.’ 1 Korinterbrev 10:11. ‘Det ble dem åpenbart at det ikke var seg selv, men oss de tjente med det som nå er blitt forkynt dere ved dem som forkynte evangeliet for dere ved Den Hellige Ånd, utsendt fra himmelen; dette er slikt som engler attrår å skue inn i.’ 1 Peters brev 1:12....»

> “The Bible has accumulated and bound up together its treasures for this last generation. All the great events and solemn transactions of Old Testament history have been, and are, repeating themselves in the church in these last days.” Selected Messages, book 3, 338, 339.

> «Bibelen har samlet sine skatter og bundet dem sammen for denne siste generasjon. Alle de store begivenheter og høytidelige handlinger i Det gamle testamentes historie har vært, og er, i ferd med å gjenta seg i menigheten i disse siste dager.» Selected Messages, bok 3, 338, 339.

The message of the latter rain, according to Isaiah, is a message, for he identifies that the wicked will refuse to hear it, and he describes that message as “line upon line”.

Budskapet om den sene regn, ifølge Jesaja, er et budskap; for han identifiserer at de ugudelige vil nekte å høre det, og han beskriver dette budskapet som «bud på bud».

> Whom shall he teach knowledge? and whom shall he make to understand doctrine? them that are weaned from the milk, and drawn from the breasts. For precept must be upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little: For with stammering lips and another tongue will he speak to this people. To whom he said, This is the rest wherewith ye may cause the weary to rest; and this is the refreshing: yet they would not hear. But the word of the Lord was unto them precept upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little; that they might go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken. Isaiah 28:9–13.

> Hvem skal han lære kunnskap, og hvem skal han få til å forstå læren? Dem som er avvent fra melken, og tatt bort fra brystene. For bud må være på bud, bud på bud; regel på regel, regel på regel; her litt og der litt. For med stammende lepper og med et annet tungemål skal han tale til dette folk. Til dem sa han: Dette er hvilen, la den trette finne hvile; og dette er vederkvegelsen. Men de ville ikke høre. Derfor ble Herrens ord for dem bud på bud, bud på bud; regel på regel, regel på regel; her litt og der litt, for at de skulle gå og falle bakover og bli knust og fanget og tatt. Jesaja 28:9–13.

Of the six lines we have just identified, and there are of course others we have not pointed out, one emphasizes 1863, as the end of a progressive test that led to wandering in the wilderness. Two emphasize a former covenant people being passed by and replaced by a new chosen people. One marks a curse for rebuilding something that was intended to be left destroyed and abandoned under God’s curse as it was, and another marks a curse for returning where you were forbidden to go. Two provide examples of counterfeits of the two tables of the Ten Commandments, that represented Habakkuk’s two tables.

Av de seks linjene vi nettopp har identifisert, og det finnes selvsagt andre som vi ikke har påpekt, er det én som fremhever 1863 som slutten på en progressiv prøve som førte til vandring i ødemarken. To fremhever at et tidligere paktsfolk blir forbigått og erstattet av et nytt utvalgt folk. Én markerer en forbannelse over å gjenoppbygge noe som var ment å bli liggende ødelagt og forlatt under Guds forbannelse slik det var, og en annen markerer en forbannelse over å vende tilbake dit det var forbudt for dere å gå. To gir eksempler på forfalskninger av De ti buds to tavler, som representerte Habakkuks to tavler.

The golden calves of Aaron and Jeroboam represent a counterfeit image of jealousy, that represented the counterfeit 1863 chart. When brought together, the two witnesses of Aaron and Jeroboam teach that Habakkuk’s two tables represent one table, the very same way the two tables of the Ten Commandments represent one law of God. Together they become one symbol, that is made up of two when they are brought together. The same prophetic dynamics of the two tables of the law of God exist in Habakkuk’s two tables, and together Aaron and Jeroboam’s counterfeits address that prophetic phenomenon.

Arons og Jeroboams gullkalver representerer et forfalsket bilde av sjalusi, som representerte den forfalskede 1863-kartet. Når de føres sammen, lærer Arons og Jeroboams to vitner at Habakkuks to tavler representerer én tavle, på samme måte som de to tavlene med De ti bud representerer én Guds lov. Sammen blir de til ett symbol, som består av to når de føres sammen. Den samme profetiske dynamikken som finnes i de to tavlene i Guds lov, finnes i Habakkuks to tavler, og sammen behandler Arons og Jeroboams forfalskninger dette profetiske fenomenet.

The first generation of Adventism has been typified by the image of jealousy in Ezekiel chapter eight. The vision that begins on the fifth day, of the sixth month in the sixth year in chapter eight of Ezekiel, continues into chapter nine, where the sealing of the one hundred and forty-four thousand is represented. When addressing the illustration of the sealing of chapter nine, Sister White includes the attribute of God’s character that identifies that it is in the third and fourth generation where God judges those who are disobedient. She therefore incorporates the truth associated directly with the second commandment, which is the commandment that forbids the worship of idols, as were Aaron’s and Jeroboam’s golden calves.

Den første generasjonen av adventismen er blitt forbildet ved sjalusibildet i Esekiel kapittel åtte. Synet som begynner på den femte dag i den sjette måned i det sjette år i Esekiel kapittel åtte, fortsetter inn i kapittel ni, hvor beseglingen av de hundre og førtifire tusen fremstilles. Når søster White omtaler illustrasjonen av beseglingen i kapittel ni, innbefatter hun den egenskap ved Guds karakter som viser at det er i tredje og fjerde slektsledd Gud hjemsøker dem som er ulydige. Hun innlemmer derfor sannheten som er direkte knyttet til det andre bud, det bud som forbyr tilbedelse av avguder, slik som Arons og Jeroboams gullkalver.

> “‘And he called to the man clothed with linen, which had the writer’s inkhorn by his side; and the Lord said unto him, Go through the midst of the city, through the midst of Jerusalem, and set a mark upon the foreheads of the men that sigh and that cry for all the abominations that be done in the midst thereof. And to the others he said in mine hearing, Go ye after him through the city, and smite: let not your eye spare, neither have ye pity: slay utterly old and young, both maids, and little children, and women: but come not near any man upon whom is the mark; and begin at My sanctuary. Then they began at the ancient men which were before the house.’

> «Og han ropte til mannen som var kledd i lin, han som hadde skriverens blekkhus ved sin side; og Herren sa til ham: Gå gjennom byen, gjennom Jerusalems midte, og sett et merke på pannen til de menn som sukker og klager over alle de styggedommer som blir gjort midt i den. Og til de andre sa han i mitt påhør: Gå etter ham gjennom byen og slå ned; la ikke deres øye skåne, og vis ingen medlidenhet: drep tilintetgjørende både gamle og unge, jomfruer og små barn og kvinner; men kom ikke nær noen som merket er på; og begynn ved Min helligdom. Da begynte de med de gamle mennene som stod foran huset.»

> “Jesus is about to leave the mercy seat of the heavenly sanctuary to put on garments of vengeance and pour out His wrath in judgments upon those who have not responded to the light God has given them. ‘Because sentence against an evil work is not executed speedily, therefore the heart of the sons of men is fully set in them to do evil.’ Instead of being softened by the patience and long forbearance that the Lord has exercised toward them, those who fear not God and love not the truth strengthen their hearts in their evil course. But there are limits even to the forbearance of God, and many are exceeding these boundaries. They have overrun the limits of grace, and therefore God must interfere and vindicate His own honor.

> «Jesus er i ferd med å forlate nådestolen i den himmelske helligdom for å ikle seg hevnens klær og utøse sin vrede i dommer over dem som ikke har svart på det lys Gud har gitt dem. ‘Fordi dommen over en ond gjerning ikke blir fullbyrdet straks, derfor er menneskenes barns hjerte fullt innstilt på å gjøre det onde.’ I stedet for å bli mildnet ved den tålmodighet og langmodige overbærenhet som Herren har vist dem, styrker de som ikke frykter Gud og ikke elsker sannheten, sine hjerter i sin onde ferd. Men det finnes grenser selv for Guds overbærenhet, og mange overskrider disse grensene. De har gått ut over nådens grenser, og derfor må Gud gripe inn og hevde sin egen ære.»

> “Of the Amorites the Lord said: ‘In the fourth generation they shall come hither again: for the iniquity of the Amorites is not yet full.’ Although this nation was conspicuous because of its idolatry and corruption, it had not yet filled up the cup of its iniquity, and God would not give command for its utter destruction. The people were to see the divine power manifested in a marked manner, that they might be left without excuse. The compassionate Creator was willing to bear with their iniquity until the fourth generation. Then, if no change was seen for the better, His judgments were to fall upon them.

> «Om amorittene sa Herren: ‘I det fjerde slektsledd skal de komme hit igjen; for amorittenes misgjerning er ennå ikke fullkommen.’ Selv om dette folket var iøynefallende på grunn av sitt avguderi og sin fordervelse, hadde det ennå ikke fylt sitt misgjerningsbeger, og Gud ville ikke gi befaling om dets fullstendige ødeleggelse. Folket skulle se den guddommelige makt åpenbart på en tydelig måte, så de kunne bli stående uten unnskyldning. Den medlidende Skaper var villig til å bære over med deres misgjerning inntil det fjerde slektsledd. Dersom det da ikke viste seg noen forandring til det bedre, skulle Hans dommer falle over dem.»

> “With unerring accuracy the Infinite One still keeps an account with all nations. While His mercy is tendered with calls to repentance, this account will remain open; but when the figures reach a certain amount which God has fixed, the ministry of His wrath commences. The account is closed. Divine patience ceases. There is no more pleading of mercy in their behalf.

> «Med ufeilbar nøyaktighet fører den Uendelige fremdeles regnskap med alle folkeslag. Mens hans barmhjertighet blir tilbudt med kall til omvendelse, vil dette regnskapet forbli åpent; men når tallene når en viss sum som Gud har fastsatt, begynner hans vredes gjerning. Regnskapet avsluttes. Den guddommelige langmodighet opphører. Det er ikke lenger noen bønn om miskunn på deres vegne.»

> “The prophet, looking down the ages, had this time presented before his vision. The nations of this age have been the recipients of unprecedented mercies. The choicest of heaven’s blessings have been given them, but increased pride, covetousness, idolatry, contempt of God, and base ingratitude are written against them. They are fast closing up their account with God.

> «Profeten, idet han skuet ned gjennom tidene, fikk denne tid fremstilt for sitt syn. Folkene i denne tidsalder har vært mottakere av enestående miskunn. Himmelens ypperste velsignelser er blitt gitt dem, men økende hovmod, havesyke, avgudsdyrkelse, forakt for Gud og nedrig utakknemlighet er oppskrevet mot dem. De er i ferd med raskt å avslutte sitt regnskap med Gud. »

> “But that which causes me to tremble is the fact that those who have had the greatest light and privileges have become contaminated by the prevailing iniquity. Influenced by the unrighteous around them, many, even of those who profess the truth, have grown cold and are borne down by the strong current of evil. The universal scorn thrown upon true piety and holiness leads those who do not connect closely with God to lose their reverence for His law. If they were following the light and obeying the truth from the heart, this holy law would seem even more precious to them when thus despised and set aside. As the disrespect for God’s law becomes more manifest, the line of demarcation between its observers and the world becomes more distinct. Love for the divine precepts increases with one class according as contempt for them increases with another class.

> «Men det som får meg til å skjelve, er det faktum at de som har hatt det største lys og de største forrettigheter, er blitt besmittet av den rådende ugudelighet. Påvirket av de urettferdige omkring dem er mange, selv blant dem som bekjenner sannheten, blitt kalde og blir revet med av den sterke strømmen av ondskap. Den allmenne forakt som rettes mot sann gudsfrykt og hellighet, fører dem som ikke holder seg nær forbundet med Gud, til å miste sin ærbødighet for Hans lov. Dersom de fulgte lyset og adlød sannheten av hjertet, ville denne hellige lov synes dem enda mer dyrebar nettopp når den således blir foraktet og tilsidesatt. Etter hvert som ringeakten for Guds lov blir mer åpenbar, blir skillelinjen mellom dem som holder den, og verden, tydeligere. Kjærligheten til de guddommelige forskrifter øker hos den ene klassen i samme grad som forakten for dem øker hos den andre klassen.»

> “The crisis is fast approaching. The rapidly swelling figures show that the time for God’s visitation has about come. Although loath to punish, nevertheless He will punish, and that speedily. Those who walk in the light will see signs of the approaching peril; but they are not to sit in quiet, unconcerned expectancy of the ruin, comforting themselves with the belief that God will shelter His people in the day of visitation. Far from it. They should realize that it is their duty to labor diligently to save others, looking with strong faith to God for help. ‘The effectual fervent prayer of a righteous man availeth much.’

> «Krisen nærmer seg raskt. De tall som svulmer hurtig opp, viser at tiden for Guds hjemsøkelse snart er kommet. Selv om Han nødig straffer, vil Han likevel straffe, og det snart. De som vandrer i lyset, vil se tegn på den truende fare; men de skal ikke sitte stille i rolig, uberørt forventning om ødeleggelsen og trøste seg med den tro at Gud vil verge sitt folk på hjemsøkelsens dag. Langt derifra. De bør innse at det er deres plikt å arbeide iherdig for å frelse andre, idet de med sterk tro ser opp til Gud om hjelp. ‘En rettferdig manns virksomme bønn formår meget.’»

> “The leaven of godliness has not entirely lost its power. At the time when the danger and depression of the church are greatest, the little company who are standing in the light will be sighing and crying for the abominations that are done in the land. But more especially will their prayers arise in behalf of the church because its members are doing after the manner of the world.

> Den gudfryktighetens surdeig har ikke helt mistet sin kraft. På den tid da menighetens fare og nedtrykthet er størst, vil den lille skaren som står i lyset, sukke og rope over de vederstyggeligheter som blir gjort i landet. Men i særdeleshet vil deres bønner stige opp til beste for menigheten, fordi dens medlemmer handler på verdens vis.

> “The earnest prayers of this faithful few will not be in vain. When the Lord comes forth as an avenger, He will also come as a protector of all those who have preserved the faith in its purity and kept themselves unspotted from the world. It is at this time that God has promised to avenge His own elect which cry day and night unto Him, though He bear long with them.

> «De alvorlige bønnene fra denne trofaste lille flokk skal ikke være forgjeves. Når Herren trer fram som en hevner, vil Han også komme som en beskytter for alle dem som har bevart troen i dens renhet og holdt seg ubesmittet av verden. Det er på denne tid Gud har lovet å gi sine utvalgte rett, de som roper til Ham dag og natt, enda Han drøyer med dem.»

> “The command is: ‘Go through the midst of the city, through the midst of Jerusalem, and set a mark upon the foreheads of the men that sigh and that cry for all the abominations that be done in the midst thereof.’ These sighing, crying ones had been holding forth the words of life; they had reproved, counseled, and entreated. Some who had been dishonoring God repented and humbled their hearts before Him. But the glory of the Lord had departed from Israel; although many still continued the forms of religion, His power and presence were lacking.” Testimonies, volume 5, 207–210.

> «Befalingen lyder: ‘Gå gjennom byen, gjennom Jerusalem, og sett et merke på pannen til de menn som sukker og gråter over alle de vederstyggeligheter som blir gjort midt i den.’ Disse som sukket og gråt, hadde holdt livets ord frem; de hadde talt til rette, rådet og formant. Noen som hadde vanæret Gud, omvendte seg og ydmyket sine hjerter for Ham. Men Herrens herlighet hadde veket bort fra Israel; selv om mange fortsatt opprettholdt religionens former, manglet Hans kraft og nærvær.» Testimonies, bind 5, 207–210.

To rightly divide the vision of the sealing as set forth by Ezekiel, it is essential to understand the four generations of Adventism. Sister White begins the passage we selected by directly referencing Ezekiel chapter nine, and the portion we have selected also ends with a direct reference of Ezekiel chapter nine. In the passage she says of Ezekiel, “The prophet, looking down the ages, had this time presented before his vision.” Ezekiel saw the circumstances that are occurring during the sealing of the one hundred and forty-four thousand.

For rett å utlegge synet om beseglingen slik det er fremstilt av Esekiel, er det avgjørende å forstå adventismens fire generasjoner. Søster White innleder avsnittet vi har valgt, med en direkte henvisning til Esekiel kapittel ni, og den delen vi har valgt, avsluttes også med en direkte henvisning til Esekiel kapittel ni. I avsnittet sier hun om Esekiel: «Profeten, idet han skuet ned gjennom tidene, fikk denne tiden framstilt for sitt syn.» Esekiel så de omstendighetene som finner sted under beseglingen av de hundre og førtifire tusen.

In the previous article we identified with three specific passages from the Spirit of Prophecy that Isaiah’s “drunkards of Ephraim,” who in this passage are identified as the “ancient men,” and who in both passages represent the leadership of Jerusalem (Adventism), cannot see that there is to be a mighty manifestation of the power of God as in former years. In this passage the very manifestation of God’s power that they refuse to see will occur as part of the divine judgment which is brought upon them, for it is stated that, “the people were to see the divine power manifested in a marked manner, that they might be left without excuse.”

I den forrige artikkelen identifiserte vi, ved hjelp av tre bestemte avsnitt fra Profetiens Ånd, at Jesajas «Efraims drukne», som i dette avsnittet blir identifisert som «de gamle menn», og som i begge avsnitt representerer lederskapet i Jerusalem (adventismen), ikke kan se at det skal komme en mektig åpenbaring av Guds kraft som i tidligere år. I dette avsnittet skal selve den åpenbaringen av Guds kraft som de nekter å se, finne sted som en del av den guddommelige dom som føres over dem; for det heter at «folket skulle få se den guddommelige kraft åpenbart på en tydelig måte, for at de skulle bli etterlatt uten unnskyldning.»

Laodicean Adventism refuses to see the manifestation of the latter rain that began sprinkling on September 11, 2001, but they will see the climax of that rainfall when the message of the Midnight Cry is repeated in the last days. That message is Islam of the third Woe. Did not the leadership of ancient Israel, who had just crucified their Messiah watch as the Holy Spirit was poured out at Pentecost?

Laodikeisk adventisme nekter å se manifestasjonen av det sildige regn som begynte å dryppe den 11. september 2001, men de skal se klimakset av dette regnfallet når midnattsropets budskap blir gjentatt i de siste dager. Dette budskapet er islam som det tredje ve. Så ikke lederskapet i det gamle Israel, som nettopp hadde korsfestet sin Messias, på mens Den Hellige Ånd ble utgytt på pinsedagen?

The passage is identifying the church, which by context is represented by Ezekiel as Jerusalem, and the members within the church (Jerusalem), are contrasted by a “little company,” who are also identified as those “that walk in the light,” and are the “faithful few.” The Bible teaches that “many” are called, but “few” are chosen. The subject of the passage includes the wrath of God that is brought upon His people. The people have brought their judgment upon themselves, but God is specific in emphasizing that it is His angels that accomplish the work of destruction. God never lies, and He has promised that it is He that visits the iniquity of men unto the third and fourth generation. To attribute the execution of judgment to any other than God is to deny His character, and suggest He is a liar.

Avsnittet identifiserer menigheten, som i sammenhengen fremstilles av Esekiel som Jerusalem, og medlemmene i menigheten (Jerusalem) settes i kontrast til en «liten skare», som også identifiseres som dem «som vandrer i lyset», og som er de «trofaste få». Bibelen lærer at «mange» er kalt, men «få» er utvalgt. Emnet i avsnittet omfatter Guds vrede som bringes over Hans folk. Folket har ført dommen over seg selv, men Gud er tydelig i å understreke at det er Hans engler som utfører ødeleggelsens verk. Gud lyver aldri, og Han har lovet at det er Han som hjemsøker menneskenes misgjerning inntil tredje og fjerde slektsledd. Å tilskrive fullbyrdelsen av dommen til noen annen enn Gud er å fornekte Hans karakter og antyde at Han er en løgner.

The passage identifies that when the destroying angels of Ezekiel begin to go through Jerusalem, that it is then that, “the ministry of His wrath commences.” God’s wrath begins with Jerusalem, which is his church, which is Laodicean Adventism.

Avsnittet viser at når Esekiels ødeleggende engler begynner å gå gjennom Jerusalem, er det da «hans vredes tjeneste begynner». Guds vrede begynner med Jerusalem, som er hans menighet, som er laodikeisk adventisme.

> For the time is come that judgment must begin at the house of God: and if it first begin at us, what shall the end be of them that obey not the gospel of God? 1 Peter 4:17.

> For tiden er kommet da dommen må begynne ved Guds hus; og dersom den først begynner med oss, hva skal enden bli for dem som ikke er lydige mot Guds evangelium? 1 Peter 4:17.

God’s wrath is accomplished by God’s angels, and when their work begins, they are commanded to “smite,” all and to “let not your eye spare, neither have ye pity: slay utterly old and young, both maids, and little children, and women: but come not near any man upon whom is the mark; and begin at My sanctuary.” The wrath of God is carried out by holy angels, and the point we are wishing to identify here is that the commencement of God’s ministry of wrath is accomplished in the fourth generation.

Guds vrede blir fullbyrdet ved Guds engler, og når deres gjerning begynner, får de befaling om å «slå», alle, og å «la ikke ditt øye skåne, og vis ingen medynkhet: slå til døde både gamle og unge, både jomfruer og små barn og kvinner; men kom ikke nær noen mann som har merket på seg; og begynn ved Min helligdom.» Guds vrede blir iverksatt av hellige engler, og poenget vi ønsker å påvise her, er at begynnelsen på Guds vredestjeneste blir fullbyrdet i det fjerde slektsledd.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> And it shall come to pass in the day of the Lord’s sacrifice, that I will punish the princes, and the king’s children, and all such as are clothed with strange apparel. In the same day also will I punish all those that leap on the threshold, which fill their masters’ houses with violence and deceit. And it shall come to pass in that day, saith the Lord, that there shall be the noise of a cry from the fish gate, and an howling from the second, and a great crashing from the hills. Howl, ye inhabitants of Maktesh, for all the merchant people are cut down; all they that bear silver are cut off. And it shall come to pass at that time, that I will search Jerusalem with candles, and punish the men that are settled on their lees: that say in their heart, The Lord will not do good, neither will he do evil. Zephaniah 1:8–12.

> Og det skal skje på Herrens slaktoffers dag at jeg vil hjemsøke fyrstene og kongens sønner og alle dem som er kledd i fremmed drakt. På den samme dag vil jeg også hjemsøke alle dem som hopper over terskelen, som fyller sine herrers hus med vold og svik. Og det skal skje på den dag, sier Herren, at det skal høres lyden av et skrik fra Fiskeporten og et hyl fra den annen bydel og et stort brak fra haugene. Jamre dere, dere som bor i Maktesj, for alt handelsfolket er utryddet; alle de som bærer sølv, er avskåret. Og det skal skje på den tid at jeg vil ransake Jerusalem med lykter og hjemsøke mennene som ligger stille på sin bunnfall, de som sier i sitt hjerte: Herren gjør verken godt eller ondt. Sefanja 1:8–12.

Back to Articles