Article

# The Revelation of Jesus Christ - Number Two

Jesu Kristi åpenbaring - Nummer to

Covenant Names

Paktnavn

Author

Jeff Pippenger

Published

August 10, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

I have placed many things into the previous articles in an attempt to put some basic points of reference out at the beginning. I will now try to be more focused on the subject at hand. Thank you for your patience.

Jeg har innarbeidet mange ting i de foregående artiklene i et forsøk på å legge frem noen grunnleggende holdepunkter innledningsvis. Nå vil jeg forsøke å være mer konsentrert om det foreliggende emnet. Takk for deres tålmodighet.

From the very beginning God has been trying to increase our understanding of who and what He is. In that work he has employed several techniques to help men understand what has been revealed of Him, and one of those techniques is his use of “names,” both the many names given to God in the Scriptures, and also the names given to His chosen representatives. He chooses representatives of evil and good.

Helt fra begynnelsen har Gud søkt å øke vår forståelse av hvem og hva Han er. I dette arbeidet har han benyttet flere metoder for å hjelpe mennesker til å forstå det som er blitt åpenbart om Ham, og en av disse metodene er hans bruk av «navn», både de mange navnene som er gitt Gud i Skriftene, og også navnene som er gitt hans utvalgte representanter. Han utvelger representanter for det onde og for det gode.

He has also used the dispensational changes of His chosen covenant people to magnify the understanding of His character incrementally through history. Therefore, the histories of covenant dispensational changes in a variety of ways, also speak to the magnification of the truth of His character and nature.

Han har også brukt de husholdningsmessige forandringene blant sitt utvalgte paktsfolk til gradvis gjennom historien å forstørre forståelsen av sin karakter. Derfor taler også historiene om pakthusholdningsmessige forandringer, på forskjellige måter, om forstørrelsen av sannheten om hans karakter og natur.

If we approach Revelation chapter one as an introduction and a key for the following chapters, we find certain truths in the beginning chapter that impact the rest of the book. One of those truths is involved with who Jesus Christ is, and not simply that He is Alpha and Omega. If a truth is set forth in chapter one of Revelation, it is most certainly a testing present truth for the final generation, the final generation being the “chosen generation” identified by Peter.

Hvis vi nærmer oss Åpenbaringen kapittel én som en innledning og en nøkkel til de følgende kapitlene, finner vi visse sannheter i det innledende kapitlet som påvirker resten av boken. En av disse sannhetene er knyttet til hvem Jesus Kristus er, og ikke bare at Han er Alfa og Omega. Hvis en sannhet blir fremsatt i kapittel én av Åpenbaringen, er den helt sikkert en prøvende nåværende sannhet for den siste generasjon, den siste generasjon som er den «utvalgte slekt» identifisert av Peter.

One of the attributes of Christ’s character which we have been exploring is Christ identifying the beginning from the end. The time when Christ confirmed the covenant with many for one week represents a covenant dispensational change from literal to spiritual Israel. The dispensational changes that are identified in Scriptures which all speak to the increase in knowledge concerning the character and being of Christ was Abram, Isaac, Jacob, Joseph, Moses, Christ, William Miller and the one hundred and forty-four thousand. There is another line of dispensational changes that is laid over the top of that line that identifies seven dispensations of God’s church that are represented by the seven churches of Revelation two and three, but we will not touch those yet. There was a dispensational change with Adam and Eve represented by before their fall and after their fall, and of course a change of dispensations from before the flood to after the flood in the time of Noah. All these lines contribute to the light we are dealing with, but we are focusing now upon the chosen people.

Et av trekkene ved Kristi karakter som vi har utforsket, er at Kristus identifiserer begynnelsen ut fra enden. Tiden da Kristus stadfestet pakten med de mange for én uke, representerer en pakthusholdningsmessig forandring fra det bokstavelige til det åndelige Israel. De husholdningsmessige forandringene som identifiseres i Skriften, og som alle taler om økningen i kunnskap om Kristi karakter og vesen, var Abram, Isak, Jakob, Josef, Moses, Kristus, William Miller og de hundre og førtifire tusen. Det finnes en annen linje av husholdningsmessige forandringer som er lagt over denne linjen, og som identifiserer syv husholdninger i Guds menighet, representert ved de syv menighetene i Åpenbaringen to og tre, men disse vil vi ennå ikke berøre. Det fant sted en husholdningsmessig forandring med Adam og Eva, representert ved tiden før fallet deres og etter fallet deres, og selvsagt en forandring av husholdninger fra tiden før flommen til tiden etter flommen på Noahs tid. Alle disse linjene bidrar til lyset vi arbeider med, men vi fokuserer nå på det utvalgte folk.

When Christ began His ministry at the beginning of the covenant week He was baptized.

Da Kristus begynte sin tjeneste ved begynnelsen av paktsuken, ble han døpt.

> And Jesus, when he was baptized, went up straightway out of the water: and, lo, the heavens were opened unto him, and he saw the Spirit of God descending like a dove, and lighting upon him: And lo a voice from heaven, saying, This is my beloved Son, in whom I am well pleased. Matthew 3:16, 17.

> Og Jesus, da han var blitt døpt, steg straks opp av vannet; og se, himlene åpnet seg for ham, og han så Guds Ånd komme ned som en due og senke seg over ham. Og se, en røst fra himmelen sa: Dette er min elskede Sønn, i hvem jeg har velbehag. Matteus 3:16, 17.

The very first words of God, as Jesus came up out of the water, thus beginning the covenant week, was the announcement by the Father, that Jesus was the Son of God. If we understand the “rule of first mention” that fact is powerful. If we don’t, not so much.

De aller første ord fra Gud, idet Jesus steg opp av vannet og dermed begynte paktsuken, var Faderens kunngjøring om at Jesus var Guds Sønn. Hvis vi forstår «loven om første omtale», er dette faktumet mektig. Hvis vi ikke gjør det, ikke i samme grad.

> In the beginning God created the heaven and the earth. And the earth was without form, and void; and darkness was upon the face of the deep. And the Spirit of God moved upon the face of the waters. Genesis 1:1, 2.

> I begynnelsen skapte Gud himmelen og jorden. Og jorden var øde og tom, og mørke lå over dypets overflate. Og Guds Ånd svevde over vannets overflate. 1 Mosebok 1:1, 2.

As in Genesis, the anointing ceremony has three persons of the godhead identified.

Som i 1. Mosebok er tre personer i Guddommen identifisert i salvingsseremonien.

The truth that Jesus was the Son of God, the Son of David and the Son of Man regularly agitated the scribes and Pharisees during the next three and a half years. Jesus prophetically changed from Jesus to Jesus Christ at His baptism. When Jesus was baptized, He became the “Christ,” which means “anointed one” and is the word “Messiah” in the Hebrew. And of course, the Hebrews expected a Messiah and they knew he would be the Son of David. When He was “anointed” to begin the most sacred three and a half years of earth’s history, He saw the Holy Spirit descending and heard His Father speak.

Sannheten om at Jesus var Guds Sønn, Davids Sønn og Menneskesønnen, opprørte stadig de skriftlærde og fariseerne i løpet av de neste tre og et halvt år. Jesus ble profetisk forandret fra Jesus til Jesus Kristus ved sin dåp. Da Jesus ble døpt, ble han «Kristus», som betyr «den salvede» og er ordet «Messias» på hebraisk. Og selvfølgelig ventet hebreerne en Messias, og de visste at han ville være Davids Sønn. Da han ble «salvet» til å begynne de mest hellige tre og et halvt år i jordens historie, så han Den Hellige Ånd stige ned og hørte sin Far tale.

It was a very profound anointing ceremony at which the message that was proclaimed of Him and His work was that, “He was the Son of God”. More alarming for the Jews, was not only that He was the Son of God, but that He claimed, as the Son of God — He was actually God. The Jews could not abide in what they understood to be such a blasphemous claim as that! The dilemma for the Jews, is the dilemma of Abraham—for Abraham was the father of the Jews, the father of the covenant and also the symbol of the faith required to abide by the terms of the covenant.

Det var en svært dyptgripende salvingsseremoni hvor budskapet som ble forkynt om Ham og Hans gjerning, var at «Han var Guds Sønn». Enda mer alarmerende for jødene var ikke bare at Han var Guds Sønn, men at Han gjorde krav på at Han, som Guds Sønn — faktisk var Gud. Jødene kunne ikke finne seg i det de oppfattet som en slik blasfemisk påstand! Jødenes dilemma er Abrahams dilemma — for Abraham var jødenes far, paktens far og også symbolet på den tro som kreves for å holde seg til paktens vilkår.

Abraham’s illustration of the faith necessary to enter into a covenant relationship with God requires that your faith is tested. Abraham’s test, which would prove whether his faith was real or presumption was premised on demonstrating whether he would follow God’s word—even if it appeared to contradict God’s previous word. Abraham knew that human sacrifice was murder and that it represented the idolatrous practices of the idolatrous peoples he was then living among. The scribes and Pharisees knew from their beginning covenant history that God was only one God, and they also knew Jesus was claiming to be a second God. They were being tested with their final test.

Abrahams framstilling av den tro som er nødvendig for å tre inn i et paktsforhold med Gud, forutsetter at din tro blir prøvet. Abrahams prøve, som skulle bevise om hans tro var ekte eller om hans formastelse bygde på en forutsetning, var basert på å påvise om han ville følge Guds ord — selv om det syntes å motsi Guds tidligere ord. Abraham visste at menneskeoffer var mord, og at det representerte de avgudsdyrkende skikkene hos de avgudsdyrkende folkene han da levde blant. De skriftlærde og fariseerne visste fra sin tidligste pakthistorie at Gud bare var én Gud, og de visste også at Jesus gjorde krav på å være en annen Gud. De ble prøvet med sin siste prøve.

> Hear, O Israel: The Lord our God is one Lord. Deuteronomy 6:4.

> Hør, Israel! Herren vår Gud, Herren er én. 5. Mosebok 6:4.

In the history where Moses recorded the previous verse, God had already told Moses that He was to be known from that point on as Jehovah. No longer was He only to be the Lord God Almighty, but from that point onward he was to be known as Jehovah. In the very history where He is further magnifying the understanding of His character as represented by His names, He is also straitly informing ancient Israel that God is one God. What were the Jews of Christ day-and-age to think?

I den beretningen hvor Moses nedtegnet det foregående verset, hadde Gud allerede sagt til Moses at Han fra da av skulle kjennes som Jehova. Han skulle ikke lenger bare være Herren, den allmektige Gud, men fra det tidspunkt av skulle Han kjennes som Jehova. I selve den beretningen hvor Han ytterligere forstørrer forståelsen av sin karakter slik den er fremstilt ved Hans navn, underretter Han også med stort alvor det gamle Israel om at Gud er én Gud. Hva skulle jødene på Kristi tid og i deres samtid tenke?

Later in His ministry as it reached the climax of the Triumphal Entry into Jerusalem the Jews are once again flabbergasted that Jesus is allowing the children to sing His praise.

Senere i sin tjeneste, da den nådde sitt klimaks i det triumferende inntoget i Jerusalem, er jødene igjen målløse over at Jesus tillater barna å synge hans pris.

> And the multitudes that went before, and that followed, cried, saying, Hosanna to the son of David: Blessed is he that cometh in the name of the Lord; Hosanna in the highest. Matthew 21:9.

> Og folkeskarene som gikk foran, og de som fulgte etter, ropte og sa: Hosianna, Davids sønn! Velsignet være han som kommer i Herrens navn; Hosianna i det høyeste. Matteus 21:9.

The lyric of the song that drove the Pharisees crazy was the part identifying Jesus as the Son of David and also identifying that the Son of David was the name of the Lord. At the beginning of His ministry, the triumphal entry and of course the cross, the controversy includes agitation over Jesus’ name.

Teksten i sangen som drev fariseerne til vanvidd, var den delen som identifiserte Jesus som Davids Sønn, og som også identifiserte at Davids Sønn var Herrens navn. Ved begynnelsen av Hans tjeneste, ved det triumferende inntoget og, naturligvis, ved korset, omfatter striden også opphisselse over Jesu navn.

> Then said the chief priests of the Jews to Pilate, Write not, The King of the Jews; but that he said, I am King of the Jews. John 19:21.

> Da sa jødenes yppersteprester til Pilatus: Skriv ikke: Jødenes konge; men at han sa: Jeg er jødenes konge. Johannes 19:21.

Of course, it would have been essentially correct for Pilate to have changed the writing to say, “I am, King of the Jews,” for “I Am” was the name Jesus set forth of Himself repeatedly. Of course, to apply that flawed logic in order to change God’s Word, particularly when it is the story of the cross is something that men would never do, would they? Jesus was the “King of the Jews,” but He was also “I am,” so the statement “I am, King of the Jews” is accurate in a sense, but this is not the point.

Selvsagt ville det i det vesentlige ha vært korrekt av Pilatus å endre innskriften til å lyde: «Jeg er, jødenes konge», for «Jeg Er» var det navn Jesus gjentatte ganger fremholdt om seg selv. Selvsagt er det slik at å anvende en slik feilslått logikk for å endre Guds Ord, særlig når det gjelder beretningen om korset, er noe mennesker aldri ville gjøre, ikke sant? Jesus var «jødenes konge», men Han var også «Jeg er», så utsagnet «Jeg er, jødenes konge» er i en viss forstand korrekt, men dette er ikke poenget.

From the beginning and throughout the middle and to the end of the three and a half years His name was a point of agitation. There are many things to be understood about the line of covenant names, but here I am wanting to show that there was a shaking at the end of ancient Israel in the Jewish church that had to do with the name of Christ. As the Son of David, He possessed the credentials to be the Messiah, as the Son of God, (in the sense of also being God) and as the Son of Man, Jesus presented a tremendous test for the chosen people. How could this man claim to be God and also God’s son, when Moses at the beginning of their covenant history had been so specific about God being one God?

Fra begynnelsen og gjennom hele midten og frem til slutten av de tre og et halvt årene var hans navn et stridspunkt. Det er mange ting som må forstås om rekken av paktsnavn, men her ønsker jeg å vise at det fant sted en rystelse ved slutten av det gamle Israel i den jødiske kirke, og denne hadde å gjøre med Kristi navn. Som Davids Sønn hadde han de legitimasjoner som krevdes for å være Messias; som Guds Sønn, (i betydningen også å være Gud) og som Menneskesønnen, stilte Jesus det utvalgte folk overfor en voldsom prøve. Hvordan kunne denne mannen gjøre krav på å være Gud og også Guds Sønn, når Moses ved begynnelsen av deres paktshistorie hadde vært så uttrykkelig med hensyn til at Gud er én Gud?

Yet that was the purpose of Christ walking among men. God was in Him reconciling men unto Himself, and He was doing so by allowing men to see Jesus, who plainly and directly taught that if you have seen Him—you have seen the Father. This history represents the ending of literal Israel as God’s chosen people and at the beginning there was a controversy marked about who and what God is.

Likevel var dette hensikten med at Kristus vandret blant menneskene. Gud var i Ham og forlikte menneskene med Seg selv, og Han gjorde dette ved å la menneskene se Jesus, som klart og direkte lærte at dersom dere har sett Ham, har dere sett Faderen. Denne historien representerer avslutningen på det bokstavelige Israel som Guds utvalgte folk, og ved begynnelsen var det en strid som gjaldt hvem og hva Gud er.

> And Pharaoh said, Who is the Lord, that I should obey his voice to let Israel go? I know not the Lord, neither will I let Israel go. Exodus 5:2.

> Og farao sa: Hvem er Herren, at jeg skulle adlyde hans røst og la Israel fare? Jeg kjenner ikke Herren, og jeg vil heller ikke la Israel fare. 2 Mosebok 5,2.

Pharaoh is expressing not only the symbol of atheistic defiance against the knowledge of God, but also expressing the Egyptian understanding concerning the God of Abraham. And repeatedly the Lord has said that His wonderous acts in Egypt were to allow mankind to know who He is. The history of the beginning of literal Israel as God’s chosen people typifies the end.

Farao gir uttrykk ikke bare for symbolet på ateistisk trass mot kunnskapen om Gud, men også for den egyptiske forståelsen av Abrahams Gud. Og gjentatte ganger har Herren sagt at Hans underfulle gjerninger i Egypt skulle gjøre det mulig for menneskene å kjenne hvem Han er. Historien om begynnelsen på det bokstavelige Israel som Guds utvalgte folk er et forbilde på endetiden.

In both histories there is a lack of understanding about who and what God is, that is connected to His various names, but more importantly to our consideration is that the history of Christ at the ending of Israel as the chosen people, identifies that a primary reason the Jews stumbled over accepting their Messiah was that they knew that God’s Word at the beginning of their covenant history identified was that He was one God. What a dilemma!

I begge historiene finnes det en mangel på forståelse av hvem og hva Gud er, noe som er knyttet til Hans forskjellige navn; men det som er viktigere for vår betraktning, er at Kristi historie ved avslutningen av Israel som det utvalgte folk, viser at en hovedårsak til at jødene snublet i å ta imot sin Messias, var at de visste at Guds Ord ved begynnelsen av deres paktshistorie fastslo at Han var én Gud. Hvilket dilemma!

> And after that they durst not ask him any question at all. And he said unto them, How say they that Christ is David’s son? And David himself saith in the book of Psalms, The Lord said unto my Lord, Sit thou on my right hand, Till I make thine enemies thy footstool. David therefore calleth him Lord, how is he then his son? Luke 20:40–44.

> Og etter dette våget de ikke å stille ham noe spørsmål mer. Og han sa til dem: Hvordan kan de si at Kristus er Davids sønn? Og David selv sier i Salmenes bok: Herren sa til min Herre: Sett deg ved min høyre hånd, inntil jeg gjør dine fiender til din fotskammel. David kaller ham altså Herre; hvordan kan han da være hans sønn? Lukas 20:40–44.

This is the final question and answer period for the Jews, for after that interaction, “they durst not ask Him any question at all.” He had just answered the final question of his ministry for the lost house (and there is always a lost house in the prophetic narrative), and then He raises the subject of His name as “the Son of David,” and therefore as the Messiah. All through the three and a half years the controversy includes His various names, which represent His character and nature. His name is addressed at the beginning, at His baptism, and then in His final interaction with the lost house at the triumphal entry and at the cross, among other passages in the gospels.

Dette er den siste perioden med spørsmål og svar for jødene, for etter denne samtalen «våget de ikke å stille Ham et eneste spørsmål mer». Han hadde nettopp besvart det siste spørsmålet i sin tjeneste for det fortapte hus (og det finnes alltid et fortapt hus i den profetiske fortellingen), og deretter tar Han opp emnet om sitt navn som «Davids Sønn», og dermed som Messias. Gjennom alle de tre og et halvt årene omfatter striden Hans ulike navn, som representerer Hans karakter og natur. Hans navn blir tiltalt ved begynnelsen, ved Hans dåp, og deretter i Hans siste samhandling med det fortapte hus ved det triumferende inntoget og ved korset, blant andre steder i evangeliene.

> “The Pharisees had gathered close about Jesus as He answered the question of the scribe. Now turning He put a question to them: ‘What think ye of Christ? whose son is He?’ This question was designed to test their belief concerning the Messiah,—to show whether they regarded Him simply as a man or as the Son of God. A chorus of voices answered, ‘The Son of David.’ This was the title which prophecy had given to the Messiah. When Jesus revealed His divinity by His mighty miracles, when He healed the sick and raised the dead, the people had inquired among themselves, ‘Is not this the Son of David?’ The Syrophoenician woman, blind Bartimaeus, and many others had cried to Him for help, ‘Have mercy on me, O Lord, Thou Son of David.’ Matthew 15:22. While riding into Jerusalem He had been hailed with the joyful shout, ‘Hosanna to the Son of David: Blessed is He that cometh in the name of the Lord.’ Matthew 21:9. And the little children in the temple had that day echoed the glad ascription. But many who called Jesus the Son of David did not recognize His divinity. They did not understand that the Son of David was also the Son of God.

> Fariseerne hadde samlet seg tett omkring Jesus mens Han besvarte den skriftlærdes spørsmål. Så vendte Han seg til dem og stilte dem et spørsmål: «Hva mener dere om Kristus? Hvem er Han sønn av?» Dette spørsmålet var ment å prøve deres tro med hensyn til Messias, — å vise om de betraktet Ham bare som et menneske eller som Guds Sønn. Et kor av stemmer svarte: «Davids sønn.» Dette var den tittel profetien hadde gitt Messias. Da Jesus åpenbarte sin guddommelighet ved sine mektige mirakler, da Han helbredet de syke og oppvakte de døde, hadde folket spurt seg imellom: «Er ikke dette Davids sønn?» Den syrofønikiske kvinnen, den blinde Bartimeus og mange andre hadde ropt til Ham om hjelp: «Forbarm deg over meg, Herre, du Davids sønn.» Matteus 15:22. Da Han red inn i Jerusalem, var Han blitt hilst med det gledesfylte ropet: «Hosianna, Davids sønn! Velsignet være Han som kommer i Herrens navn.» Matteus 21:9. Og de små barna i templet hadde den dagen gjentatt den glade hyllest. Men mange som kalte Jesus Davids sønn, anerkjente ikke Hans guddommelighet. De forstod ikke at Davids sønn også var Guds Sønn.

> “In reply to the statement that Christ was the Son of David, Jesus said, ‘How then doth David in Spirit [the Spirit of Inspiration from God] call Him Lord, saying, The Lord said unto my Lord, Sit Thou on My right hand, till I make Thine enemies Thy footstool? If David then call Him Lord, how is He his son? And no man was able to answer Him a word, neither durst any man from that day forth ask Him any more questions.’” The Desire of Ages, 609.

> «Som svar på påstanden om at Kristus var Davids Sønn, sa Jesus: ‘Hvordan kan da David i Ånden [inspirasjonens Ånd fra Gud] kalle Ham Herre når han sier: Herren sa til min Herre: Sett Deg ved Min høyre hånd inntil Jeg får lagt Dine fiender til skammel for Dine føtter? Kaller da David Ham Herre, hvordan kan Han da være hans sønn? Og ingen kunne svare Ham et ord, og heller ikke våget noen fra den dag av å stille Ham flere spørsmål.’» Alfa og Omega, 609.

His anointing as Messiah and His last interaction with those He came to save was over His divinity, the symbolism of His names and of course the rule of first mention. Jesus ends His direct work for the Jews by using the history of literal David to teach about spiritual David. Why would David comment on when the Lord tells the Lord to be seated on the throne with Him? Because king David at the beginning represents the spiritual King David at the end. The only way to rightly understand Jesus’ final statement to the lost house was to be able to apply the rule of first mention, which can’t be done if you don’t know the rule.

Hans salving som Messias og hans siste samhandling med dem han kom for å frelse, dreide seg om hans guddommelighet, symbolikken i hans navn og selvsagt loven om første omtale. Jesus avslutter sitt direkte verk for jødene ved å bruke den bokstavelige Davids historie til å undervise om den åndelige David. Hvorfor skulle David uttale seg om når Herren sier til Herren at han skal sitte på tronen sammen med Ham? Fordi kong David i begynnelsen representerer den åndelige kong David ved enden. Den eneste måten å forstå Jesu siste utsagn til det fortapte huset på rett vis var å kunne anvende loven om første omtale, noe som ikke kan gjøres dersom man ikke kjenner denne loven.

His final statement to the lost house required an understanding of the rule of first mention in order to be understood. Jesus used David and David’s son to present the truth to the lost house for His final statement. They had been the house of David after all. Jesus therefore took the father (David) and turned it to the (Son of David) and He also took the son (of David) and turned him to his father (David). He turned the Father unto the child as Elijah’s message is prophesied to do in the “last days.” That was His final message to ancient literal Israel and it was an Elijah message, for it was based upon the rule of first mention. The rule of first mention therefore, also confirms Jesus’ message as an Elijah message based upon the rule itself. The rule of first mention demands that if the Elijah message of John the Baptist was the first of the last warning message to the lost house of Israel, then the final message given to them would also be the Elijah message. And so it was…

Hans siste budskap til det fortapte hus krevde en forståelse av loven om første omtale for å kunne forstås. Jesus brukte David og Davids sønn til å fremholde sannheten for det fortapte hus i sitt siste budskap. De hadde jo tross alt vært Davids hus. Jesus tok derfor faren (David) og vendte ham til (Davids Sønn), og Han tok også sønnen (av David) og vendte ham til hans far (David). Han vendte fedrene til barnet, slik Elias’ budskap er profetert å gjøre i de «siste dager». Dette var Hans siste budskap til det gamle, bokstavelige Israel, og det var et Elias-budskap, for det bygde på loven om første omtale. Loven om første omtale bekrefter derfor også Jesu budskap som et Elias-budskap, grunnlagt på selve loven. Loven om første omtale krever at dersom Elias-budskapet ved Johannes Døperen var det første av det siste advarselsbudskapet til Israels fortapte hus, da ville også det siste budskapet som ble gitt dem, være Elias-budskapet. Og slik var det …

All of this being said, I would now derive a point from it all that is based upon the rule of first mention—the Alpha and Omega. There was a controversy over the understanding of who and what God is at the beginning of ancient Israel that typified the same controversy at the end of ancient Israel. At the end of ancient Israel, the work of Christ included teaching the lost house of Israel who and what God is. In the history of the end there was a resistance against Christ that was premised on an original truth that was established at the beginning. Modern spiritual Israel will possess the same prophetic characteristics in their history.

Når alt dette er sagt, vil jeg nå utlede et poeng av det hele som er basert på prinsippet om den første omtale – Alfa og Omega. Det var en strid om forståelsen av hvem og hva Gud er ved begynnelsen av det gamle Israel, som var et forbilde på den samme strid ved slutten av det gamle Israel. Ved slutten av det gamle Israel innbefattet Kristi gjerning å undervise Israels fortapte hus om hvem og hva Gud er. I historien om enden var det en motstand mot Kristus som var basert på en opprinnelig sannhet som ble fastslått ved begynnelsen. Det moderne åndelige Israel vil i sin historie besitte de samme profetiske kjennetegn.

At the beginning of Adventism, the historians inform us that the Millerites were primarily made up of two Christian denominations; the Methodist and the Christian Connection. Methodism’s primary beliefs were based upon living the correct Christian lifestyle. They had the “method.” The Christian Connection’s primary belief might be summarized as an opposition to the Catholic doctrine of the trinity.

Ved adventismens begynnelse forteller historikerne oss at millerittene hovedsakelig bestod av to kristne kirkesamfunn: metodistene og Christian Connection. Metodismens grunnleggende trosoppfatninger var basert på å leve det rette kristne liv. De hadde «metoden». Christian Connections grunnleggende trosoppfatning kan sammenfattes som en motstand mot den katolske treenighetslæren.

As far as my research has gone, virtually all the leadership of the Millerites held to that doctrine of the Christian Connection. There are many branches of the Seventh-day Adventist Reform Movement (SDARM), that still hold to and promote the original Millerite understanding of “anti-trinitarianism.” A dilemma (and current source of controversy) for those who retain the pioneer understanding has and always will be, how to respond to the many and various passages where Sister White directly opposes the doctrinal position they hold to and promote?

Så langt min forskning har strukket seg, holdt praktisk talt hele lederskapet blant millerittene fast ved den læren til Christian Connection. Det finnes mange grener av Syvendedags Adventist Reformbevegelsen (SDARM) som fortsatt fastholder og fremmer den opprinnelige millerittiske forståelsen av «anti-trinitarianisme». Et dilemma (og en nåværende kilde til kontrovers) for dem som bevarer pionerenes forståelse, har vært og vil alltid være hvordan de skal forholde seg til de mange og ulike stedene hvor søster White direkte motsier den læremessige posisjonen de fastholder og fremmer.

> “I am instructed to say, The sentiments of those who are searching for advanced scientific ideas are not to be trusted. Such representations as the following are made: ‘The Father is as the light invisible: the Son is as the light embodied; the Spirit is the light shed abroad.’ ‘The Father is like the dew, invisible vapor; the Son is like the dew gathered in beauteous form; the Spirit is like the dew fallen to the seat of life.’ Another representation: ‘The Father is like the invisible vapor; the Son is like the leaden cloud; the Spirit is rain fallen and working in refreshing power.’

> «Jeg er blitt pålagt å si: De oppfatninger som fremholdes av dem som søker etter avanserte vitenskapelige idéer, er ikke til å stole på. Slike framstillinger som de følgende blir gitt: ‘Faderen er som lyset usynlig; Sønnen er som lyset legemliggjort; Ånden er lyset utøst vidt omkring.’ ‘Faderen er som duggen, usynlig damp; Sønnen er som duggen samlet i skjønn form; Ånden er som duggen falt ned til livets sete.’ En annen framstilling: ‘Faderen er som den usynlige damp; Sønnen er som den blygrå sky; Ånden er regn som er falt ned og virker med forfriskende kraft.’»

> “All these spiritualistic representations are simply nothingness. They are imperfect, untrue. They weaken and diminish the Majesty which no earthly likeness can be compared to. God cannot be compared with the things His hands have made. These are mere earthly things, suffering under the curse of God because of the sins of man. The Father cannot be described by the things of earth. The Father is all the fullness of the Godhead bodily, and is invisible to mortal sight.

> «Alle disse spiritualistiske fremstillinger er ganske enkelt intethet. De er ufullkomne, usanne. De svekker og forringer Majesteten, som ingen jordisk lignelse kan sammenlignes med. Gud kan ikke sammenlignes med de ting Hans hender har gjort. Disse er bare jordiske ting, som lider under Guds forbannelse på grunn av menneskets synder. Faderen kan ikke beskrives ved jordiske ting. Faderen er hele Guddommens fylde legemlig, og er usynlig for dødelig syn.»

> “The Son is all the fullness of the Godhead manifested. The Word of God declares Him to be ‘the express image of His person.’ ‘God so loved the world, that He gave His only-begotten Son, that whosoever believeth in Him should not perish, but have everlasting life.’ Here is shown the personality of the Father.

> Sønnen er hele Guddommens fylde åpenbart. Guds Ord erklærer at Han er «hans vesens uttrykte bilde». «For så har Gud elsket verden at Han gav sin enbårne Sønn, for at hver den som tror på Ham, ikke skal gå fortapt, men ha evig liv.» Her blir Faderens personlighet vist.

> “The Comforter that Christ promised to send after He ascended to heaven, is the Spirit in all the fullness of the Godhead, making manifest the power of divine grace to all who receive and believe in Christ as a personal Saviour. There are three living persons of the heavenly trio; in the name of these three great powers—the Father, the Son, and the Holy Spirit—those who receive Christ by living faith are baptized, and these powers will co-operate with the obedient subjects of heaven in their efforts to live the new life in Christ.” Special Testimonies, Series B, number 7, 62, 63.

> «Trøsteren som Kristus lovet å sende etter at Han fór opp til himmelen, er Ånden i hele Guddommens fylde, som åpenbarer den guddommelige nådes kraft for alle som tar imot og tror på Kristus som en personlig Frelser. Det er tre levende personer i den himmelske trio; i disse tre store makters navn — Faderen, Sønnen og Den Hellige Ånd — blir de som tar imot Kristus ved levende tro, døpt, og disse maktene vil samvirke med himmelens lydige undersåtter i deres bestrebelser på å leve det nye livet i Kristus.» Special Testimonies, Series B, number 7, 62, 63.

The passage identifies “sentiments of those” that were defining the Father, the Son and the Spirit with “things of earth.” Then she says, “The Father cannot be described by the things of the earth.” Notice two points that she makes, though one might sound like a contradiction. She is identifying a false description of the Godhead that identifies three gods, if you will. It’s a false description of the Godhead, but she makes no comment about the fact that the false definition of the Godhead is also incorrect because it has the wrong number of gods in the Godhead.

Passasjen identifiserer «oppfatningene til dem» som beskrev Faderen, Sønnen og Ånden ved hjelp av «jordiske ting». Deretter sier hun: «Faderen kan ikke beskrives ved jordiske ting.» Legg merke til to punkter hun fremholder, selv om det ene kan høres ut som en motsigelse. Hun identifiserer en falsk beskrivelse av Guddommen som, om man vil, angir tre guder. Det er en falsk beskrivelse av Guddommen, men hun kommenterer ikke det forhold at den falske definisjonen av Guddommen også er uriktig fordi den oppgir feil antall guder i Guddommen.

Also notice that she says the things of the earth cannot be used to describe the Father. In that very statement, she herself is using the things of the earth. It is human beings that have children and mothers and fathers and aunts and cousins. And Jesus tells us there will be no more marrying in heaven in the earth made new, for we will be like the angels. There are no boy and girl angels. The terms used by human beings that define their relationships with one another have been employed by God to instruct us about His nature and character, but even “the things of the earth” that inspiration has employed to instruct men of God’s character and nature are imperfect.

Legg også merke til at hun sier at jordiske ting ikke kan brukes til å beskrive Faderen. I selve denne uttalelsen bruker hun selv jordiske ting. Det er mennesker som har barn og mødre og fedre og tanter og søskenbarn. Og Jesus forteller oss at det ikke skal være mer giftermål i himmelen på den nye jord, for vi skal være som englene. Det finnes ingen mannlige og kvinnelige engler. De betegnelser som mennesker bruker for å definere sine innbyrdes relasjoner, er blitt tatt i bruk av Gud for å undervise oss om Hans natur og karakter, men selv «jordiske ting», som inspirasjonen har benyttet for å undervise mennesker om Guds karakter og natur, er ufullkomne.

We have been informed that, “There are three living persons of the heavenly trio” … “the Father, the Son, and the Holy Spirit.” It is an abomination to attach earthly spiritualist sentiments to these three persons, but it is not an abomination to attach “the name of these three great powers” to the biblical definition of the Godhead.

Vi er blitt gjort kjent med at «det er tre levende personer i den himmelske trio» … «Faderen, Sønnen og Den Hellige Ånd». Det er en vederstyggelighet å knytte jordiske spiritualistiske forestillinger til disse tre personer, men det er ikke en vederstyggelighet å knytte «navnet til disse tre store makter» til den bibelske definisjonen av Guddommen.

The prophetess says “the name” of the three great powers who make up the Godhead is the Father, the Son and Holy Spirit. As with every biblical truth, when brought together line upon line, the complete testimony must consist of every waymark that has been revealed. The prophets’ testimonies are to be combined. Daniel gives the name of Palmoni to Christ (among other names, but this is just an example). John calls Him the Alpha and Omega and Moses calls Him Jehovah. According to Ellen White His name is the Father, the Son and the Holy Spirit.

Profetinnen sier at «navnet» på de tre store maktene som utgjør Guddommen, er Faderen, Sønnen og Den Hellige Ånd. Som med enhver bibelsk sannhet må, når den bringes sammen linje på linje, det fullstendige vitnesbyrd bestå av hvert eneste veimerke som er blitt åpenbart. Profetenes vitnesbyrd skal sammenføyes. Daniel gir Kristus navnet Palmoni (blant andre navn, men dette er bare et eksempel). Johannes kaller Ham Alfa og Omega, og Moses kaller Ham Jehova. Ifølge Ellen White er Hans navn Faderen, Sønnen og Den Hellige Ånd.

> “Satan is . . . constantly pressing in the spurious—to lead away from the truth. The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony.

> «Satan søker … stadig å trenge inn det falske — for å lede bort fra sannheten. Satans aller siste bedrag vil være å gjøre Guds Ånds vitnesbyrd uten virkning. ‘Uten åpenbaring blir folket tøylesløst’ (Ordspråkene 29:18). Satan vil arbeide listig, på ulike måter og gjennom forskjellige redskaper, for å rokke ved tilliten hos Guds restfolk til det sanne vitnesbyrd.»

> “There will be a hatred kindled against the Testimonies which is satanic. The workings of Satan will be to unsettle the faith of the churches in them, for this reason: Satan cannot have so clear a track to bring in his deceptions and bind up souls in his delusions if the warnings and reproofs and counsels of the Spirit of God are heeded.” Selected Messages, book 1, 48.

> «Det vil bli opptent et hat mot Vitnesbyrdene som er satanisk. Satans virksomhet vil være å rokke ved menighetenes tro på dem, av denne grunn: Satan kan ikke ha så fri bane til å innføre sine bedrag og binde sjeler fast i sine villfarelser dersom Guds Ånds advarsler og irettesettelser og råd blir tatt til følge.» Selected Messages, bok 1, 48.

A quick side point from this passage. John has been banished to Patmos for the Word of God and the testimony of Jesus. There are two target audiences for the third angel’s message. Those outside of Adventism and those inside of Adventism. John represents an Adventist that is not only being persecuted by the world because of his obedience to the Bible, but he is also being persecuted for his obedience to the writings of the Spirit of Prophecy. The persecution that is levelled against the Spirit of Prophecy comes from within, not from the outside.

Et raskt sidepoeng fra dette avsnittet. Johannes er blitt forvist til Patmos for Guds ords og Jesu vitnesbyrds skyld. Den tredje engels budskap har to målgrupper: dem utenfor adventismen og dem innenfor adventismen. Johannes representerer en adventist som ikke bare blir forfulgt av verden på grunn av sin lydighet mot Bibelen, men som også blir forfulgt på grunn av sin lydighet mot Profetiens Ånds skrifter. Den forfølgelsen som rettes mot Profetiens Ånd, kommer innenfra, ikke utenfra.

At the beginning of ancient Israel, after four hundred years in Egypt, those who were to be the chosen covenant people no longer kept the Sabbath. They did not know Christ’s character or nature. They held to misunderstandings about God that they inculcated while in captivity. The ten plagues; the Red Sea deliverance; the heavenly manna; the sanctuary and all its furnishings; the sacred ceremonies; the courtyard, holy place and Most Holy Place; the law of God; the Rock that followed them; the water that came out of the Rock that followed them and even the serpent on the pole were all intended to increase the knowledge of God in His chosen people. It was a progressive education. That progressive education continued until the scribes “durst ask him no more questions” and He then identified the very last subject they would have in an open discussion with Him, and it had to do with the name of David and who and what Christ is.

Ved begynnelsen av det gamle Israel, etter fire hundre år i Egypt, holdt de som skulle være det utvalgte paktsfolket, ikke lenger sabbaten. De kjente ikke Kristi karakter eller natur. De holdt fast ved misforståelser om Gud som de hadde tilegnet seg mens de var i fangenskap. De ti plagene; utfrielsen ved Rødehavet; mannaen fra himmelen; helligdommen og alt dens inventar; de hellige seremoniene; forgården, det hellige og Det Aller Helligste; Guds lov; Klippen som fulgte dem; vannet som kom ut av Klippen som fulgte dem, og til og med slangen på stangen var alt sammen tilsiktet å øke kunnskapen om Gud hos Hans utvalgte folk. Det var en gradvis opplæring. Denne gradvise opplæringen fortsatte inntil de skriftlærde «ikke våget å spørre ham om noe mer», og Han identifiserte da det aller siste emnet de skulle ha i en åpen drøftelse med Ham, og det hadde å gjøre med Davids navn og hvem og hva Kristus er.

At the beginning of modern spiritual Israel, after 1260 years in spiritual Babylon, those who were to be the chosen covenant people no longer kept the Sabbath. They did not know Christ’s character or nature. They held to misunderstandings about God that they inculcated while in captivity. The history of Adventism with all its waymarks, apostasies, compromises and internal struggles reached a point in the 1880’s when The Desire of Ages was published. Enshrined in that book on page 671, is an understanding of the Godhead that has developed far beyond the understanding that came from the eighteenth century.

Ved begynnelsen av det moderne åndelige Israel, etter 1260 år i det åndelige Babylon, holdt de som skulle være det utvalgte paktsfolket, ikke lenger sabbaten. De kjente ikke Kristi karakter eller natur. De holdt fast ved misforståelser om Gud som de tilegnet seg under fangenskapet. Adventismens historie, med alle sine kjennemerker, frafall, kompromisser og indre kamper, nådde et punkt på 1880-tallet da Slektenes håp ble utgitt. I denne boken, på side 671, er det nedfelt en forståelse av Guddommen som har utviklet seg langt utover den forståelsen som kom fra det attende århundre.

Ancient Israel had a controversy at its ending that was brought about by a limited understanding of the Godhead, that was based upon an understanding from their beginning history. The testimony of Jesus says, whether the Father, the Son or the Holy Spirit they are all “the fulness of the Godhead bodily” (Colossians 2:9). The biblical testimony says, “Hear, O Israel: the Lord our God is one Lord” (Deuteronomy 6:4).

Det gamle Israel hadde en strid ved sin avslutning som ble forårsaket av en begrenset forståelse av Guddommen, en forståelse som bygde på innsikten fra deres tidlige historie. Jesu vitnesbyrd sier at enten det er Faderen, Sønnen eller Den Hellige Ånd, så er de alle «hele guddommens fylde legemlig» (Kolosserne 2:9). Det bibelske vitnesbyrd sier: «Hør, Israel! Herren vår Gud, Herren er én» (5 Mosebok 6:4).

Modern Israel holds to a variety of ideas about the Godhead, and only one is correct. At the end of modern Israel God will finish the work of revealing His character in terms of doing so while probationary time lingers. That is what He did for the Jews, and He never changes. It is certain we will continue to grow in our understanding of God’s nature and character throughout eternity, but there has been a purposeful prophetic line of the truth demonstrating God’s efforts to educate His people about Himself, and that history is part of the education He is seeking to teach now, and the information found in the prophetic word concerning that educational process identifies an end of the discussion that corresponds to the close of probation.

Det moderne Israel holder fast ved en rekke ulike oppfatninger om Guddommen, og bare én er riktig. Ved enden av det moderne Israel vil Gud fullføre verket med å åpenbare sin karakter, i den forstand at Han gjør det mens nådetiden ennå varer. Det var dette Han gjorde for jødene, og Han forandrer seg aldri. Det er sikkert at vi vil fortsette å vokse i vår forståelse av Guds natur og karakter gjennom hele evigheten, men det har vært en målrettet profetisk linje av sannheten som viser Guds bestrebelser på å undervise sitt folk om seg selv, og den historien er en del av den undervisningen Han søker å gi nå, og informasjonen som finnes i det profetiske ord om denne undervisningsprosessen, identifiserer en avslutning på drøftelsen som svarer til nådetidens avslutning.

> “Christ is the pre-existent, self-existent Son of God…. In speaking of his pre-existence, Christ carries the mind back through dateless ages. He assures us that there never was a time when He was not in close fellowship with the eternal God. He to whose voice the Jews were then listening had been with God as one brought up with Him.” Signs of the Times, August 29, 1900.

> «Kristus er Guds pre-eksisterende, selveksisterende Sønn…. Når Kristus taler om sin pre-eksistens, fører Han tanken tilbake gjennom tidløse evigheter. Han forsikrer oss om at det aldri har vært en tid da Han ikke var i nært fellesskap med den evige Gud. Han hvis røst jødene da lyttet til, hadde vært hos Gud som en som var oppfostret hos Ham.» Signs of the Times, 29. august 1900.

> “He was equal with God, infinite and omnipotent…. He is the eternal, self-existent Son.

> «Han var lik Gud, uendelig og allmektig … Han er den evige, selveksisterende Sønn.»

> “While God’s Word speaks of the humanity of Christ when upon this earth, it also speaks decidedly regarding His pre-existence. The Word existed as a divine being, even as the eternal Son of God, in union and oneness with His Father. From everlasting He was the Mediator of the covenant, the one in whom all nations of the earth, both Jews and Gentiles, if they accepted Him, were to be blessed. ‘The Word was with God, and the Word was God.’ Before men or angels were created, the Word was with God, and was God.” Review and Herald, April 5, 1906.

> «Mens Guds Ord taler om Kristi menneskelighet da Han var på denne jord, taler det også tydelig om Hans pre-eksistens. Ordet eksisterte som et guddommelig vesen, ja, som Guds evige Sønn, i forening og enhet med sin Far. Fra evighet av var Han paktens Mellommann, den som alle jordens folkeslag, både jøder og hedninger, skulle bli velsignet i dersom de tok imot Ham. ‘Ordet var hos Gud, og Ordet var Gud.’ Før mennesker eller engler ble skapt, var Ordet hos Gud og var Gud.» Review and Herald, 5. april 1906.

In the passage she quotes from John’s very first words.

I avsnittet siterer hun fra Johannes’ aller første ord.

> In the beginning was the Word, and the Word was with God, and the Word was God. The same was in the beginning with God. All things were made by him; and without him was not anything made that was made. John 1:1–3.

> I begynnelsen var Ordet, og Ordet var hos Gud, og Ordet var Gud. Han var i begynnelsen hos Gud. Alle ting er blitt til ved ham, og uten ham er ikke noe blitt til av alt det som er blitt til. Johannes 1:1–3.

In the beginning there was at least two Gods, for John just said, “The Word was God and was with God.” In the first verse of Genesis the Hebrew word “Elohim,” is translated as God. Often in God’s word “Elohim” is placed in a grammatic structure to identify a singular God, but it is a plural, none-the-less. John removes the consideration of “Elohim” in the verse being a singular God with his second witness to the subject. His testimony establishes at least two Gods.

I begynnelsen var det minst to Guder, for Johannes sa nettopp: «Ordet var Gud og var hos Gud.» I Første Moseboks første vers blir det hebraiske ordet «Elohim» oversatt med Gud. Ofte er «Elohim» i Guds ord satt inn i en grammatisk struktur for å betegne én enkelt Gud, men det er ikke desto mindre en flertallsform. Johannes fjerner enhver betraktning om at «Elohim» i verset skulle være én enkelt Gud ved sitt andre vitnesbyrd om emnet. Hans vitnesbyrd fastslår minst to Guder.

More troubling for anti-trinitarians who profess to uphold the Spirit of Prophecy is that in the beginning “the Spirit of God moved upon the face of the waters.” Is the “Spirit” that moved upon the water the Father or the Son, or was it the third person of the heavenly trio as Sister White addresses Him? John’s first three verses in his gospel are followed by these words.

Enda mer foruroligende for anti-trinitarianere som bekjenner å holde oppe Profetiens Ånd, er det at i begynnelsen «svevde Guds Ånd over vannflaten». Er «Ånden» som svevde over vannet Faderen eller Sønnen, eller var det den tredje person i den himmelske trio, slik søster White omtaler Ham? Johannes’ tre første vers i sitt evangelium etterfølges av disse ord.

> In him was life; and the life was the light of men. And the light shineth in darkness; and the darkness comprehended it not. John 1:4, 5.

> I ham var livet; og livet var menneskenes lys. Og lyset skinner i mørket; og mørket fattet det ikke. Joh. 1,4.5.

The reference to light and dark is in complete agreement with the beginning of Genesis which says.

Henvisningen til lys og mørke er i fullstendig overensstemmelse med begynnelsen av 1. Mosebok, som sier.

> And God said, Let there be light: and there was light. And God saw the light, that it was good: and God divided the light from the darkness. Genesis 1:3, 4.

> Og Gud sa: Bli lys! Og det ble lys. Og Gud så at lyset var godt; og Gud skilte lyset fra mørket. 1 Mosebok 1:3, 4.

We will return shortly to these two parallel passages of the light that is the subject in the creation story that follows after the introduction of the Godhead. In the beginning the first truth that is addressed is the make-up or the nature of the Godhead. But the passage does not stop until chapter two verse three where we find the final three words in the creation begin with the three Hebrew letters that together create the word translated as “truth.”

Vi skal snart vende tilbake til disse to parallelle avsnittene om lyset som er emnet i skapelsesberetningen som følger etter innledningen om Guddommen. I begynnelsen er den første sannheten som behandles, Guddommens beskaffenhet eller natur. Men avsnittet stanser ikke før i kapittel to, vers tre, hvor vi finner at de tre siste ordene i skapelsen begynner med de tre hebraiske bokstavene som sammen danner ordet som oversettes med «sannhet».

The beginning of the account of creation introduces the Godhead, then sets forth the creative power of His word, and then ends the passage with a divine signature representing truth, the third angel’s message and the name of God as represented by Alpha and Omega.

Innledningen til skapelsesberetningen introduserer guddommen, fremstiller deretter hans ords skapende kraft, og avslutter så avsnittet med en guddommelig signatur som representerer sannheten, den tredje engels budskap og Guds navn slik det er representert ved Alfa og Omega.

> And on the seventh day God ended his work which he had made; and he rested on the seventh day from all his work which he had made. And God blessed the seventh day, and sanctified it: because that in it he had rested from all his work which God created and made. Genesis 2:2, 3.

> Og på den sjuende dag fullførte Gud sitt verk som han hadde gjort; og han hvilte på den sjuende dag fra hele sitt verk som han hadde gjort. Og Gud velsignet den sjuende dag og helliget den; for på den hvilte han fra hele sitt verk, det som Gud hadde skapt og gjort. 1. Mosebok 2:2, 3.

The end of the first truths taught in God’s Word are the climax of the passage. It ends with the three words “God,” “created” and “made,” thus emphasizing the beginning of the passage, but just as importantly emphasizing the seventh-day Sabbath. The Sabbath of course is the symbol of creation and the sign between God and His chosen people. “Truth” is represented in the three letters that begin each of those final three words of creation. The testimony is emphasizing how significant and important the Sabbath truth is, but just as profound is that those three letters also represent the three steps of the first, second and third angels’ messages. Thus, in the very first passage of the Bible the Sabbath as the sign of God’s creative power is also identified as the testing issue at the end of time. The last book in the Bible provides a third witness to accompany John’s testimony in his gospel.

Slutten på de første sannhetene som læres i Guds Ord, er høydepunktet i avsnittet. Det ender med de tre ordene «Gud», «skapte» og «gjorde», og understreker således begynnelsen av avsnittet, men like viktig understreker det sabbaten på den sjuende dag. Sabbaten er selvsagt symbolet på skapelsen og tegnet mellom Gud og Hans utvalgte folk. «Sannhet» er representert i de tre bokstavene som innleder hvert av disse siste tre ordene om skapelsen. Vitnesbyrdet fremhever hvor betydningsfull og viktig sabbatssannheten er, men like dyptgripende er det at disse tre bokstavene også representerer de tre trinnene i den første, den andre og den tredje engels budskap. Således blir i selve Bibelens aller første avsnitt sabbaten, som tegnet på Guds skapende kraft, også identifisert som prøvespørsmålet ved tidens ende. Den siste boken i Bibelen gir et tredje vitne som ledsager Johannes’ vitnesbyrd i hans evangelium.

> John to the seven churches which are in Asia: Grace be unto you, and peace, from him which is, and which was, and which is to come; and from the seven Spirits which are before his throne; And from Jesus Christ, who is the faithful witness, and the first begotten of the dead, and the prince of the kings of the earth. Unto him that loved us, and washed us from our sins in his own blood, And hath made us kings and priests unto God and his Father; to him be glory and dominion for ever and ever. Amen. Behold, he cometh with clouds; and every eye shall see him, and they also which pierced him: and all kindreds of the earth shall wail because of him. Even so, Amen. I am Alpha and Omega, the beginning and the ending, saith the Lord, which is, and which was, and which is to come, the Almighty.

> Johannes, til de sju menigheter som er i Asia: Nåde være med dere og fred fra ham som er, og som var, og som kommer, og fra de sju ånder som er foran hans trone, og fra Jesus Kristus, det trofaste vitne, den førstefødte av de døde og fyrsten over jordens konger. Ham som elsket oss og tvettet oss fra våre synder i sitt eget blod, og som har gjort oss til konger og prester for Gud og sin Fader, ham være æren og herredømmet i all evighet. Amen. Se, han kommer med skyene, og hvert øye skal se ham, også de som gjennomboret ham; og alle jordens slekter skal jamre seg over ham. Ja, Amen. Jeg er Alfa og Omega, begynnelsen og enden, sier Herren, han som er, og som var, og som kommer, Den Allmektige.

> I John, who also am your brother, and companion in tribulation, and in the kingdom and patience of Jesus Christ, was in the isle that is called Patmos, for the word of God, and for the testimony of Jesus Christ. I was in the Spirit on the Lord’s day, and heard behind me a great voice, as of a trumpet, Saying, I am Alpha and Omega, the first and the last: and, What thou seest, write in a book, and send it unto the seven churches which are in Asia; unto Ephesus, and unto Smyrna, and unto Pergamos, and unto Thyatira, and unto Sardis, and unto Philadelphia, and unto Laodicea. Revelation 1:4–11.

> Jeg, Johannes, som også er deres bror og meddelaktig i trengselen og i Jesu Kristi rike og tålmodighet, var på den øy som kalles Patmos, for Guds ords skyld og for Jesu Kristi vitnesbyrds skyld. Jeg var i Ånden på Herrens dag, og hørte bak meg en høy røst, som av en basun, som sa: Jeg er Alfa og Omega, den første og den siste; og: Det du ser, skriv i en bok og send den til de sju menighetene som er i Asia: til Efesos og til Smyrna og til Pergamon og til Tyatira og til Sardes og til Filadelfia og til Laodikea. Åpenbaringen 1:4–11.

The first three verses of Revelation chapter one identifies the final warning message and how that message is conveyed from God to mankind. It also states that it is the Revelation of Jesus Christ, thus marking a distinction between the book of Revelation and the book of Daniel. One is a prophecy, the other a revelation.

De tre første versene i Åpenbaringen kapittel én identifiserer det siste advarselsbudskapet og hvordan dette budskapet blir formidlet fra Gud til menneskeheten. Det slås også fast at dette er Jesu Kristi åpenbaring, og dermed markeres et skille mellom Åpenbaringens bok og Daniels bok. Den ene er en profeti, den andre en åpenbaring.

> “In the Revelation all the books of the Bible meet and end. Here is the complement of the book of Daniel. One is a prophecy; the other a revelation. The book that was sealed is not the Revelation, but that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days. The angel commanded, ‘But thou, O Daniel, shut up the words, and seal the book, even to the time of the end.’ Daniel 12:4.” Acts of the Apostles, 585.

> «I Åpenbaringen møtes og avsluttes alle Bibelens bøker. Her er fullendelsen av Daniels bok. Den ene er en profeti; den andre en åpenbaring. Boken som ble forseglet, er ikke Åpenbaringen, men den delen av Daniels profeti som gjelder de siste dager. Engelen bød: ‘Men du, Daniel, gjem ordene og forsegl boken inntil endetiden.’ Daniel 12:4.» Apostlenes gjerninger, 585.

In the book of Revelation there are lines of prophecy that are to be recognized and brought together line upon line. All those prophetic lines end in the book of Revelation, but the book that was sealed was not the book of Revelation, and it was not simply the book of Daniel that was sealed up, but what was sealed in the book of Daniel was “that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days.”

I Åpenbaringsboken finnes det profetiske linjer som skal erkjennes og sammenføyes, linje på linje. Alle disse profetiske linjene ender i Åpenbaringsboken, men den boken som var forseglet, var ikke Åpenbaringsboken, og det var heller ikke ganske enkelt Daniels bok som ble forseglet; men det som ble forseglet i Daniels bok, var «den del av Daniels profeti som angår de siste dager».

The “last days” can be understood in a general sense, but understanding them as inspired words, (which they are) requires we also evaluate if the expression “last days” has a prophetic symbolism attached to it. The “last days” are a specific period of prophetic history that has many lines of support. I hope to lay out that history in the near future. It is specifically the history of 1798 until the close of probation. One way to recognize this is that in the literal sanctuary service there was one day of the year that represented judgment, and that was the Day of Atonement. That literal ceremony typified what Sister White calls the anti-typical Day of Atonement. The prophetic or spiritual Day of Atonement represents the “last days” of probationary time, it represents the period of the final judgment.

De «siste dager» kan forstås i en generell betydning, men å forstå dem som inspirerte ord, (slik de er) krever at vi også vurderer om uttrykket «siste dager» har en profetisk symbolikk knyttet til seg. De «siste dager» er en bestemt periode i den profetiske historien som har mange støttelinjer. Jeg håper å legge frem denne historien i nær fremtid. Det er spesifikt historien fra 1798 og frem til prøvetidens avslutning. En måte å gjenkjenne dette på er at det i den bokstavelige helligdomstjenesten var én dag i året som representerte dommen, og det var soningsdagen. Denne bokstavelige seremonien var et forbilde på det Søster White kaller den antitypiske soningsdagen. Den profetiske eller åndelige soningsdagen representerer «de siste dager» av prøvetiden; den representerer perioden for den endelige dommen.

The prophecy in Daniel that was sealed up was two-fold. There was a prophecy relating to the last days that the Millerites recognized which announced the opening of the judgment. That passage of Daniel is represented by the Ulai River vision of chapters eight and nine. The other prophecy that was sealed up in Daniel announces the close of the judgment, and the end of Adventism, and the end of the United States, and the end of the world. That vision was represented by the Hiddekel River.

Profetien i Daniel som var forseglet, var todelt. Det fantes en profeti som angikk de siste dager, og som millerittene erkjente, og som kunngjorde åpningen av dommen. Dette avsnittet i Daniel er fremstilt ved synet ved Ulai-elven i kapittel åtte og ni. Den andre profetien som var forseglet i Daniel, kunngjør avslutningen av dommen, og slutten på adventismen, og slutten på Amerikas forente stater, og verdens ende. Dette synet var fremstilt ved Hiddekel-elven.

> “The light that Daniel received from God was given especially for these last days. The visions he saw by the banks of the Ulai and the Hiddekel, the great rivers of Shinar, are now in process of fulfillment, and all the events foretold will soon come to pass.” Testimonies to Ministers, 112, 113.

> «Det lyset som Daniel mottok fra Gud, ble gitt særlig for disse siste dager. De syner han så ved breddene av Ulai og Hiddekel, de store elvene i Sinear, er nå i ferd med å bli oppfylt, og alle de hendelser som ble forutsagt, vil snart finne sted.» Testimonies to Ministers, 112, 113.

The Ulai vision was unsealed in 1798 and addresses God’s sanctuary and His people. The Hiddekel vision was unsealed in 1989 when, as described in Daniel eleven, verse forty, the countries representing the former Soviet Union were swept away by the papacy and the United States, and addresses the enemies of God’s people. The two visions function as do the seven churches and seven seals in the book of Revelation. One is the internal history of the church and the other is the external history of the church, and they both run the entirety of and are “especially for” “these last days.”

Ulai-synet ble åpnet i 1798 og omhandler Guds helligdom og Hans folk. Hiddekel-synet ble åpnet i 1989 da, slik det beskrives i Daniel kapittel elleve, vers førti, landene som representerer det tidligere Sovjetunionen, ble feid bort av pavedømmet og De forente stater, og omhandler fiendene til Guds folk. De to synene fungerer slik som de sju menighetene og de sju seglene i Johannes’ åpenbaring. Det ene er menighetens indre historie og det andre er menighetens ytre historie, og de strekker seg begge gjennom hele tidsforløpet og er «særlig for» «disse siste dager».

But though we are told the book of Revelation is not the sealed book, we are also told that it is a sealed book.

Men selv om vi får vite at Åpenbaringsboken ikke er den forseglede boken, får vi også vite at den er en forseglet bok.

> “Revelation is a sealed book, but it is also an opened book. It records marvelous events that are to take place in the last days of this earth’s history. The teachings of this book are definite, not mystical and unintelligible. In it the same line of prophecy is taken up as in Daniel. Some prophecies God has repeated, thus showing that importance must be given to them. The Lord does not repeat things that are of no great consequence.” Manuscript Releases, volume 9, 8.

> «Åpenbaringen er en forseglet bok, men den er også en åpnet bok. Den nedtegner vidunderlige begivenheter som skal finne sted i de siste dager av denne jords historie. Denne bokens læresetninger er bestemte, ikke mystiske og uforståelige. I den tas den samme profetiske linje opp som i Daniel. Noen profetier har Gud gjentatt, og viser derved at de må tillegges betydning. Herren gjentar ikke ting som er uten større betydning.» Manuscript Releases, bind 9, 8.

The book of Revelation is unsealed because the prophecies in Daniel are unsealed, and the very lines of prophecies that have been unsealed in Daniel are the same lines that are found in Revelation. What was sealed up in the book of Revelation was a portion of Revelation especially related to God’s people in the “last days.” When Sister White wrote this statement the “seven thunders” was at the time she wrote it sealed up, so she wrote that “it is a sealed book.” She also said the book of Daniel was the “book that was sealed,” in the past tense. For her it had been unsealed in 1798.

Johannes’ åpenbaring er avseglet fordi profetiene i Daniel er avseglet, og selve de profetiske linjene som er blitt avseglet i Daniel, er de samme linjene som finnes i Johannes’ åpenbaring. Det som var forseglet i Johannes’ åpenbaring, var en del av Åpenbaringen som særlig angår Guds folk i «de siste dager». Da søster White skrev denne uttalelsen, var «de syv tordener» på det tidspunkt hun skrev den, forseglet, og derfor skrev hun at «det er en forseglet bok». Hun sa også at Daniels bok var «boken som var forseglet», i fortid. For henne hadde den blitt avseglet i 1798.

What was sealed up concerning the seven thunders in her lifetime was not simply the future events represented by the seven thunders, but primarily that the “seven thunders” represent that the beginning of Adventism parallels the end of Adventism. The “seven thunders” is revealing the most important prophetic rule needed to understand the Revelation of Jesus Christ, while also revealing an attribute of God’s nature and character, that He is the beginning and end of all things. Prophecy identifies that there is a purposeful development of the truths connected to God’s nature and character.

Det som ble forseglet angående de sju tordener i hennes levetid, var ikke bare de fremtidige hendelsene som de sju tordener representerer, men først og fremst at «de sju tordener» representerer at adventismens begynnelse er parallell med adventismens slutt. «De sju tordener» åpenbarer den viktigste profetiske regelen som er nødvendig for å forstå Jesu Kristi åpenbaring, samtidig som de også åpenbarer et trekk ved Guds natur og karakter, nemlig at Han er begynnelsen og enden på alle ting. Profetien identifiserer at det finnes en hensiktsmessig utvikling av de sannheter som er knyttet til Guds natur og karakter.

Jesus, when represented as the “Lion of the tribe of Judah”, is symbolizing the work He accomplishes as He reveals truth in an incremental and systematic way through history. He seals up the prophetic word, until the point in time when it is to be understood. He seals and unseals truth for the purpose of instruction. As Palmoni, Jesus is the Wonderful Numberer, the Master of time controlling His-story. As Alpha and Omega, He is, among other things, the Master of language. As the Lion of the tribe of Judah He is the one who controls when truth is revealed to men.

Jesus, når han fremstilles som «Løven av Judas stamme», symboliserer det verk han fullbyrder idet han åpenbarer sannheten på en gradvis og systematisk måte gjennom historien. Han besegler det profetiske ord inntil det tidspunkt da det skal forstås. Han besegler og åpner sannheten med undervisning for øye. Som Palmoni er Jesus den underfulle tallmester, tidens Herre som styrer His-story. Som Alfa og Omega er han, blant annet, språkets Herre. Som Løven av Judas stamme er han den som styrer når sannheten blir åpenbart for mennesker.

In Revelation chapter one after the first three verses the Godhead is set forth as three distinct entities.

I Åpenbaringen kapittel 1, etter de tre første versene, fremstilles Guddommen som tre atskilte enheter.

> John to the seven churches which are in Asia: Grace be unto you, and peace,

> Johannes til de sju menigheter som er i Asia: Nåde være med dere, og fred,

> from him which is, and which was, and which is to come;

> fra ham som er, og som var, og som kommer;

> and from the seven Spirits which are before his throne;

> og fra de sju Ånder som er foran hans trone;

> And from Jesus Christ, who is the faithful witness, and the first begotten of the dead, and the prince of the kings of the earth. Revelation 1:4, 5.

> Og fra Jesus Kristus, som er det trofaste vitne, den førstefødte av de døde og fyrsten over jordens konger. Åpenbaringen 1:4, 5.

The introduction to the last book of the Bible clearly sends a greeting to God’s church which identifies the Father, the Spirit and the Son. The ending of God’s Word is repeating the beginning, and in so doing is emphasizing the significance of the correct understanding of the Godhead. It is doing so for those who will be Philadelphians and make up the one hundred and forty-four thousand. They are the final covenant people, who have been typified throughout the lines of covenant history. Those witnesses, among other truths, establish that God has been incrementally seeking to increase the knowledge of His nature and character throughout prophetic history.

Innledningen til Bibelens siste bok sender tydelig en hilsen til Guds menighet som identifiserer Faderen, Ånden og Sønnen. Avslutningen på Guds Ord gjentar begynnelsen, og gjør dermed betydningen av den rette forståelsen av Guddommen ettertrykkelig. Dette gjør den for dem som skal være filadelfiere og utgjøre de hundre og førtifire tusen. De er det endelige paktsfolket, som har vært forbildet gjennom pakthistoriens linjer. Disse vitnene fastslår, blant andre sannheter, at Gud gradvis har søkt å øke kunnskapen om sin natur og sin karakter gjennom den profetiske historien.

The greatest symbol in the Bible of man’s lack of the knowledge of God was Pharaoh who represented Egypt, a symbol of the entire world and therefore all of mankind. That waymark begins the process in the beginning of literal Israel where God was seeking to make known His name. At the end of literal Israel, the controversy over God’s name was repeated. At the end of literal Israel Jesus marked His interaction with the Jews by identifying the history of David and using “the rule of first mention” to represent the final statement concerning the Jews’ Laodicean blindness. They could not understand what He was saying, for they did not know the rule of Alpha and Omega, nor did they know the Alpha and Omega standing before them.

Det største symbolet i Bibelen på menneskets mangel på kunnskapen om Gud var Farao, som representerte Egypt, et symbol på hele verden og derfor hele menneskeheten. Dette veimerket innleder prosessen ved begynnelsen av det bokstavelige Israel, hvor Gud søkte å gjøre sitt navn kjent. Ved slutten av det bokstavelige Israel ble striden om Guds navn gjentatt. Ved slutten av det bokstavelige Israel markerte Jesus sitt samkvem med jødene ved å identifisere Davids historie og bruke «regelen om første omtale» til å fremstille den endelige uttalelsen om jødenes laodikeiske blindhet. De kunne ikke forstå hva Han sa, for de kjente ikke regelen om Alfa og Omega, og de kjente heller ikke Alfa og Omega som sto foran dem.

At the beginning of spiritual Israel, the controversy typified in the history of Moses is paralleled. As Adventism has travelled through the history of “the last days,” many opportunities to understand more of Alpha and Omega have been given, just as was the case with ancient Israel. There will be a point where no more questions will be asked at the end of Adventism, as there was in the days of Christ.

Ved begynnelsen av det åndelige Israel finner vi en parallell til den strid som er forbildet i Moses’ historie. Ettersom adventismen har vandret gjennom «de siste dagers» historie, er det blitt gitt mange anledninger til å forstå mer av Alfa og Omega, slik tilfellet også var med det gamle Israel. Det vil komme et punkt ved slutten av adventismen da det ikke lenger vil bli stilt flere spørsmål, slik det var i Kristi dager.

Returning to the passage in Revelation chapter one we see that grace and peace are sent from Him which is, and which was, and which is to come, and also from the seven Spirits and also from Jesus. The Godhead is represented as Jesus, the seven Spirits, and Him which is, and which was, and which is to come, thus allowing us to know that it is the Father who possesses the characteristics represented as He who is, was and is to come. These characteristics represent the eternal nature of God. He has always existed, and in verse eight and nine that very attribute is clearly assigned to Jesus.

Når vi vender tilbake til avsnittet i Åpenbaringen kapittel én, ser vi at nåde og fred blir sendt fra Ham som er, og som var, og som kommer, og også fra de sju Ånder og også fra Jesus. Guddommen er fremstilt som Jesus, de sju Ånder og Ham som er, og som var, og som kommer; og slik får vi vite at det er Faderen som besitter de kjennetegn som fremstilles som Han som er, var og kommer. Disse kjennetegnene representerer Guds evige natur. Han har alltid eksistert, og i vers åtte og ni blir nettopp denne egenskapen klart tilskrevet Jesus.

> I am Alpha and Omega, the beginning and the ending, saith the Lord, which is, and which was, and which is to come, the Almighty. I John, who also am your brother, and companion in tribulation, and in the kingdom and patience of Jesus Christ, was in the isle that is called Patmos, for the word of God, and for the testimony of Jesus Christ. I was in the Spirit on the Lord’s day, and heard behind me a great voice, as of a trumpet, Saying, I am Alpha and Omega, the first and the last: and, What thou seest, write in a book, and send it unto the seven churches which are in Asia; unto Ephesus, and unto Smyrna, and unto Pergamos, and unto Thyatira, and unto Sardis, and unto Philadelphia, and unto Laodicea. Revelation 1:8–11.

> Jeg er Alfa og Omega, begynnelsen og enden, sier Herren, han som er, og som var, og som kommer, Den Allmektige. Jeg, Johannes, som også er deres bror og meddelaktig i trengselen og i Jesu Kristi rike og utholdenhet, var på den øya som kalles Patmos, for Guds ords skyld og for Jesu Kristi vitnesbyrds skyld. Jeg var i Ånden på Herrens dag, og hørte bak meg en høy røst, som av en basun, som sa: Jeg er Alfa og Omega, den første og den siste; og: Det du ser, skriv i en bok og send det til de sju menighetene som er i Asia: til Efesos og til Smyrna og til Pergamon og til Tyatira og til Sardes og til Filadelfia og til Laodikea. Åpenbaringen 1:8–11.

Those who have a Bible that writes the words of Jesus in the color red, know that in verses eight and eleven it is Jesus that is speaking. In those verses Jesus identifies that He possesses the identical eternal nature as the Father when He identifies Himself as “the Lord, which is, and which was, and which is to come,” and Jesus also adds that He is “the Almighty.”

De som har en Bibel der Jesu ord er trykt med rødt, vet at det er Jesus som taler i vers åtte og elleve. I disse versene viser Jesus at Han eier den samme evige natur som Faderen når Han omtaler seg selv som «Herren, han som er og som var og som kommer», og Jesus føyer også til at Han er «Den Allmektige».

The very first thing Jesus says in the beginning of the book of Revelation, the book that identifies that it is the Revelation of Jesus Christ; is that He is Alpha and Omega, that He too is eternal as the Father is and that He also is God Almighty. The attributes of God’s nature are the very first words in the book of Revelation from Jesus. Those attributes are direct stumbling blocks for Adventists who still defend the original position of the Godhead. They believe there was a time when the Father brought forth His Son.

Det aller første Jesus sier i begynnelsen av Åpenbaringsboken, boken som fastslår at den er Jesu Kristi åpenbaring, er at Han er Alfa og Omega, at også Han er evig slik Faderen er, og at også Han er Gud, Den Allmektige. Egenskapene ved Guds natur er de aller første ordene i Åpenbaringsboken fra Jesus. Disse egenskapene er direkte snublesteiner for adventister som fortsatt forsvarer den opprinnelige posisjonen om Guddommen. De tror at det var en tid da Faderen frembrakte sin Sønn.

The end of the book of Revelation agrees with the beginning of the book of Revelation.

Slutten av Åpenbaringsboken stemmer overens med begynnelsen av Åpenbaringsboken.

The Second Coming follows the description of the Godhead. In chapter twenty-two we find the end of the book agrees with the beginning of the book and verse twelve parallels verse seven of chapter one by referencing the Second Coming.

Det annet komme følger beskrivelsen av Guddommen. I kapittel tjue-to finner vi at slutten av boken stemmer overens med begynnelsen av boken, og vers tolv svarer til vers syv i kapittel én ved å henvise til det annet komme.

> And, behold, I come quickly; and my reward is with me, to give every man according as his work shall be. I am Alpha and Omega, the beginning and the end, the first and the last. Blessed are they that do his commandments, that they may have right to the tree of life, and may enter in through the gates into the city. For without are dogs, and sorcerers, and whoremongers, and murderers, and idolaters, and whosoever loveth and maketh a lie. I Jesus have sent mine angel to testify unto you these things in the churches. I am the root and the offspring of David, and the bright and morning star. And the Spirit and the bride say, Come. And let him that heareth say, Come. And let him that is athirst come. And whosoever will, let him take the water of life freely. Revelation 22:12–17.

> Og se, jeg kommer snart, og min lønn er med meg, for å gi enhver etter som hans gjerning er. Jeg er Alfa og Omega, begynnelsen og enden, den første og den siste. Salige er de som holder hans bud, for at de må ha rett til livets tre og gå inn gjennom portene i byen. Utenfor er hundene og trollmennene og horkarene og morderne og avgudsdyrkerne og enhver som elsker og gjør løgn. Jeg, Jesus, har sendt min engel for å vitne for dere om disse ting i menighetene. Jeg er Davids rotskudd og ætt, den klare morgenstjerne. Og Ånden og bruden sier: Kom! Og den som hører, skal si: Kom! Og den som tørster, skal komme! Og den som vil, skal ta livets vann for intet. Åpenbaringen 22:12–17.

After referencing the Second Coming, Jesus, as in Revelation chapter one, identifies Himself as Alpha and Omega. Then he adds the distinction between those who would hear and those who would not hear what the Spirit said unto the churches. He references the communication process illustrated in verses one through three in chapter one, by identifying that he sent Gabriel with the message to John.

Etter å ha henvist til det annet komme identifiserer Jesus, som i Åpenbaringen kapittel én, seg selv som Alfa og Omega. Deretter tilføyer han skillet mellom dem som ville høre, og dem som ikke ville høre, hva Ånden sa til menighetene. Han viser til den kommunikasjonsprosessen som er fremstilt i vers én til tre i kapittel én, ved å fastslå at han sendte Gabriel med budskapet til Johannes.

Then He returns to the final statement that He made to the Scribes and Pharisees at the end of ancient Israel. He ties both endings of literal and spiritual Israel together, by answering in Revelation for those in the “last days” what the Jews in their “last days” could not understand. He says that He is the root (beginning) and offspring (ending) of David. The subject of David and his Lord was the last statement Jesus made to the quibbling Jews, and it typifies the final pronouncement for those in the last days that, according to the message to the Philadelphian church, claim to be Jews, but are not.

Deretter vender Han tilbake til den siste uttalelsen som Han kom med til de skriftlærde og fariseerne ved slutten av det gamle Israel. Han knytter begge avslutningene for det bokstavelige og det åndelige Israel sammen ved i Åpenbaringen å besvare for dem i de «siste dager» det som jødene i sine «siste dager» ikke kunne forstå. Han sier at Han er Davids rot (begynnelse) og ætt (avslutning). Emnet om David og hans Herre var den siste uttalelsen Jesus fremførte for de ordkløvende jødene, og det er et forbilde på den endelige kunngjøringen for dem i de siste dager som, ifølge budskapet til menigheten i Filadelfia, sier at de er jøder, men ikke er det.

> Behold, I will make them of the synagogue of Satan, which say they are Jews, and are not, but do lie; behold, I will make them to come and worship before thy feet, and to know that I have loved thee. Because thou hast kept the word of my patience, I also will keep thee from the hour of temptation, which shall come upon all the world, to try them that dwell upon the earth. Revelation 3:9, 10.

> Se, jeg vil gjøre dem av Satans synagoge, de som sier at de er jøder og ikke er det, men lyver; se, jeg vil la dem komme og falle ned for dine føtter og erkjenne at jeg har elsket deg. Fordi du har bevart mitt ord om tålmodighet, vil også jeg bevare deg fra fristelsens time, den som skal komme over hele verden for å prøve dem som bor på jorden. Åpenbaringen 3:9, 10.

Those who worship at the feet of the saints are Laodicean Adventists who have been spewed out of the mouth of the Lord.

De som tilber ved de helliges føtter, er laodikeiske adventister som er blitt spydd ut av Herrens munn.

> “You think, that those who worship before the saint’s feet, (Revelation 3:9), will at last be saved. Here I must differ with you; for God shew me that this class were professed Adventists, who had fallen away, and ‘crucified to themselves the Son of God afresh, and put him to an open shame.’ And in the ‘hour of temptation,’ which is yet to come, to show out everyone’s true character, they will know that they are forever lost; and overwhelmed with anguish of spirit, they will bow at the saint’s feet.” Word to the Little Flock, 12.

> «Du mener at de som tilber for den helliges føtter, (Åpenbaringen 3:9), til sist vil bli frelst. Her må jeg være uenig med deg; for Gud viste meg at denne klassen var bekjennende adventister, som var falt fra, og ‘på nytt korsfestet Guds Sønn for seg selv og gjorde ham til offentlig skam.’ Og i ‘fristelsens time,’ som ennå skal komme, for å åpenbare enhvers sanne karakter, vil de få vite at de er fortapt for evig; og overveldet av sjelekval, vil de bøye seg ved den helliges føtter.» Word to the Little Flock, 12.

According to the Bible and the Spirit of Prophecy those who worship at the saints’ feet, are members of the synagogue of Satan. They claim to be Jews, but they are not. The righteous Adventists are being addressed in the church of Philadelphia. The one hundred and forty-four thousand are Philadelphians, and the Jews who say they are, but are not—are Laodiceans. There are two classes of faithful people in the “last days,” the one hundred and forty-four thousand and those that are martyrs. There are only two churches of the seven that lack any criticism. One is Philadelphia representing those that never die, and the other is Smyrna, representing the faithful martyrs. The martyrs and those that do not die, Smyrna and Philadelphia, are the only churches of the seven with no condemnation attached to the message they were given. Yet, both churches had to deal with those who claimed to be Jews, but were not. This is so, for they are all members of the same church in the “last days” dealing with the same circumstances, one class destined to testify with their blood, represented by Moses at the Mount of Transfiguration, and the other class represented by Elijah who never died.

Ifølge Bibelen og Profetiens Ånd er de som tilber ved de helliges føtter, medlemmer av Satans synagoge. De gir seg ut for å være jøder, men det er de ikke. De rettferdige adventistene blir tiltalt i menigheten i Filadelfia. De hundre og førtifire tusen er filadelfiere, og de jøder som sier at de er det, men ikke er det — er laodikeere. Det finnes to klasser av trofaste mennesker i de «siste dager», de hundre og førtifire tusen og de som er martyrer. Det er bare to av de syv menighetene som er uten noen kritikk. Den ene er Filadelfia, som representerer dem som aldri dør, og den andre er Smyrna, som representerer de trofaste martyrer. Martyrerne og de som ikke dør, Smyrna og Filadelfia, er de eneste av de syv menighetene som ikke har noen fordømmelse knyttet til det budskap de fikk. Likevel måtte begge menighetene forholde seg til dem som påstod at de var jøder, men ikke var det. Dette er slik, for de er alle medlemmer av den samme menighet i de «siste dager», som står overfor de samme omstendigheter, den ene klassen bestemt til å vitne med sitt blod, representert ved Moses på Forklarelsens berg, og den andre klassen representert ved Elia, som aldri døde.

> And unto the angel of the church in Smyrna write; These things saith the first and the last, which was dead, and is alive; I know thy works, and tribulation, and poverty, (but thou art rich) and I know the blasphemy of them which say they are Jews, and are not, but are the synagogue of Satan. Fear none of those things which thou shalt suffer: behold, the devil shall cast some of you into prison, that ye may be tried; and ye shall have tribulation ten days: be thou faithful unto death, and I will give thee a crown of life. Revelation 2:8–10.

> Og skriv til engelen for menigheten i Smyrna: Dette sier den første og den siste, han som var død og er blitt levende: Jeg kjenner dine gjerninger og din trengsel og din fattigdom (men du er rik), og jeg kjenner bespottelsen fra dem som sier at de er jøder, og ikke er det, men er Satans synagoge. Frykt ikke for noe av det du skal lide. Se, djevelen skal kaste noen av dere i fengsel, for at dere skal prøves; og dere skal ha trengsel i ti dager. Vær tro inntil døden, så vil jeg gi deg livets krone. Åpenbaringen 2:8–10.

As Jesus describes the dire circumstances of the church of Smyrna, he makes but one positive comment when He says, “but thou art rich,” thus contrasting them with the members of the synagogue of Satan who are not rich. Those in Revelation that are Adventist and think they are rich, and are not, are the Jews that say they are Jews, and are not—for they are Laodicean Seventh-day Adventists.

Når Jesus beskriver de alvorlige omstendighetene i menigheten i Smyrna, kommer han med bare én positiv bemerkning når han sier: «men du er rik», og setter dem dermed i kontrast til medlemmene av Satans synagoge, som ikke er rike. De i Åpenbaringen som er adventister og mener at de er rike, men ikke er det, er de jøder som sier at de er jøder, og ikke er det—for de er laodikeiske syvendedagsadventister.

In the opening of Revelation, the Godhead is presented as three persons and at the end of the book of Revelation Jesus and the Spirit are directly mentioned, but not the Father. It matters not, because the principle of line upon line combined with the first illustrating the last, demands that the Father be recognized in the last verses of Revelation, for He is already identified as being there in the first verses. It is no different than the gospel of John chapter one, where John does not directly identify the Spirit, but the Spirit is understood to be there, for the Spirit was there the very first time the expression “in the beginning” was written. John’s gospel testimony in chapter one begins with the identical phrase “in the beginning.”

I innledningen til Åpenbaringen fremstilles Guddommen som tre personer, og ved slutten av Åpenbaringen blir Jesus og Ånden nevnt direkte, men ikke Faderen. Det spiller ingen rolle, for prinsippet om linje på linje, sammenholdt med at det første belyser det siste, krever at Faderen gjenkjennes i de siste versene i Åpenbaringen, for Han er allerede identifisert som værende der i de første versene. Det er ikke annerledes enn i Johannesevangeliet kapittel én, hvor Johannes ikke direkte identifiserer Ånden, men Ånden forstås å være der, for Ånden var der den aller første gang uttrykket «i begynnelsen» ble skrevet. Johannes’ evangeliske vitnesbyrd i kapittel én begynner med det identiske uttrykket «i begynnelsen».

The “beginning” is a prophetic symbol and is to be evaluated with prophetic rules, including line upon line. Moses’ beginning, is the gospel of John’s beginning, is the beginning of the book of Revelation and it is also the end of Revelation. Of those four lines twice all three persons of the heavenly trio are identified, and in one line (John’s gospel) the Spirit might be missing and in the fourth line the Father is missing, but when brought together all three Divine Persons are represented in all four lines.

«Begynnelsen» er et profetisk symbol og skal vurderes etter profetiske regler, deriblant linje på linje. Mose’ begynnelse, er evangeliet etter Johannes’ begynnelse, er begynnelsen av Johannes’ åpenbaring, og den er også slutten av Johannes’ åpenbaring. Av disse fire linjene blir alle tre personer i den himmelske trio identifisert to ganger, og i én linje (Johannesevangeliet) kan Ånden mangle, og i den fjerde linjen mangler Faderen, men når de sammenføyes, er alle tre guddommelige personer representert i alle fire linjer.

Christ came to make known the Father, and the Holy Spirit came to make known the Son. All three made eternal sacrifices. The Father so loved the world that He gave Jesus, Jesus so loved the world that He agreed to take upon Himself, for eternity, the flesh of those He had created. What kind of giving is represented in the act of the Creator choosing to become part of His creation? The third person of the Godhead gave Himself, for He has accepted the position of living within the created entity called mankind—throughout eternity.

Kristus kom for å gjøre Faderen kjent, og Den Hellige Ånd kom for å gjøre Sønnen kjent. Alle tre brakte evige ofre. For så høyt elsket Faderen verden at Han gav Jesus; Jesus elsket verden så høyt at Han samtykket i å ta på seg, for all evighet, kjødet til dem Han hadde skapt. Hva slags selvhengivelse kommer til uttrykk i den handling at Skaperen velger å bli en del av sin skapning? Guddommens tredje person gav Seg selv, for Han har godtatt den stilling å bo i den skapte enhet som kalles menneskeheten—gjennom all evighet.

It is probably for this reason that the Holy Spirit is repeatedly associated with symbols of God’s people. He is the Person of the Godhead that is to abide with the human creation. Therefore, the symbols of the Holy Spirit in the Scriptures are more often than not represented by a symbol that both represents the Holy Spirit or mankind. In the beginning the Spirit moved upon the waters.

Det er sannsynligvis av denne grunn at Den Hellige Ånd gjentatte ganger forbindes med symboler på Guds folk. Han er den person i guddommen som skal bli hos den menneskelige skapning. Derfor blir Den Hellige Ånds symboler i Skriftene som oftest fremstilt ved et symbol som representerer både Den Hellige Ånd og menneskeheten. I begynnelsen beveget Ånden seg over vannene.

> And he saith unto me, The waters which thou sawest, where the whore sitteth, are peoples, and multitudes, and nations, and tongues. Revelation 17:15.

> Og han sier til meg: De vannene som du så, der skjøgen sitter, er folk og skarer og nasjoner og tungemål. Åpenbaringen 17:15.

The only piece of furniture in the sanctuary erected by Moses that did not have a pattern specifically detailed for the workers to follow was the seven branched candlestick. The candlestick represents the combination of humanity with divinity. For this reason, the candlestick’s design was the only item in the sanctuary left for men to contribute to. The seven candlesticks that Christ walks among are identified as the seven churches, yet the candlestick was fueled with oil, representing the Holy Spirit, and the wicks of the candles that supported the flame for light were made from the used white linen garments of the priests, representing the righteousness of Christ that shines as the light of the world. God’s people are the light of the world, but that light is only fueled by the oil of the Holy Spirit. The Holy Spirit is often associated with people in the description of Him in the Scriptures.

Det eneste møbelet i helligdommen som Moses reiste, og som det ikke forelå noe særskilt angitt mønster for at arbeiderne skulle følge, var den syvarmede lysestaken. Lysestaken representerer foreningen av menneskelighet med guddommelighet. Av denne grunn var lysestakens utforming det eneste elementet i helligdommen som ble overlatt til menneskers medvirkning. De syv lysestakene som Kristus vandrer iblant, blir identifisert som de syv menigheter; likevel ble lysestaken holdt brennende med olje, som representerer Den Hellige Ånd, og vekene på lampene, som bar flammen for å gi lys, var laget av prestenes brukte hvite linklær, som representerer Kristi rettferdighet, som skinner som verdens lys. Guds folk er verdens lys, men dette lyset holdes bare brennende ved Den Hellige Ånds olje. Den Hellige Ånd blir ofte forbundet med mennesker i Skriftenes beskrivelse av Ham.

> And out of the throne proceeded lightnings and thunderings and voices: and there were seven lamps of fire burning before the throne, which are the seven Spirits of God. Revelation 4:5.

> Og fra tronen gikk det ut lyn og tordenskrall og røster; og det var sju ildlamper som brant foran tronen, og disse er Guds sju ånder. Åpenbaringen 4:5.

Seven lamps are here identified as the “seven Spirits of God,” yet we are told the seven candlesticks are the seven churches.

Sju lamper blir her identifisert som «Guds sju ånder», men vi får vite at de sju lysestakene er de sju menighetene.

> The mystery of the seven stars which thou sawest in my right hand, and the seven golden candlesticks. The seven stars are the angels of the seven churches: and the seven candlesticks which thou sawest are the seven churches. Revelation 1:20.

> Hemmeligheten med de sju stjernene som du så i min høyre hånd, og de sju lysestakene av gull. De sju stjernene er de sju menigheters engler; og de sju lysestakene som du så, er de sju menigheter. Åpenbaringen 1:20.

The seven candlesticks are both the seven Spirits and they are God’s church.

De sju lysestakene er både de sju Ånder, og de er Guds kirke.

> And I beheld, and, lo, in the midst of the throne and of the four beasts, and in the midst of the elders, stood a Lamb as it had been slain, having seven horns and seven eyes, which are the seven Spirits of God sent forth into all the earth. Revelation 5:6.

> Og jeg så, og se: midt for tronen og de fire livsvesener, og midt iblant de eldste, stod et Lam, likesom slaktet, med sju horn og sju øyne, som er Guds sju ånder, utsendt til hele jorden. Åpenbaringen 5:6.

The seven horns and seven eyes are also the Holy Spirit who is sent forth unto all the earth, and when baptized a Christian is sent forth unto all the earth, for he was baptized in the name of the Father, the Son and the Holy Spirit. In the blessing pronounced upon the martyrs of the Sunday law crisis, and all those who died in the faith in modern spiritual Israel since 1844, it is the Spirit that provides the eulogy for their burials’ when He states, “Yea,” “they may rest from their labors,” for he was there during their labors all the way until they laid down their lives.

De sju hornene og de sju øynene er også Den Hellige Ånd, som er utsendt til hele jorden, og når en kristen blir døpt, blir han sendt ut til hele jorden, for han ble døpt i Faderens, Sønnens og Den Hellige Ånds navn. I velsignelsen som blir uttalt over martyrene i søndagslovkrisen, og alle dem som siden 1844 døde i troen i det moderne åndelige Israel, er det Ånden som gir lovtalen ved deres begravelser når Han sier: «Ja,» «så de kan hvile fra sitt arbeid,» for Han var der under deres arbeid hele veien inntil de la ned sine liv.

> And I heard a voice from heaven saying unto me, Write, Blessed are the dead which die in the Lord from henceforth: Yea, saith the Spirit, that they may rest from their labours; and their works do follow them. Revelation 14:13.

> Og jeg hørte en røst fra himmelen som sa til meg: Skriv: Salige er de døde som dør i Herren fra nå av. Ja, sier Ånden, for at de kan hvile fra sitt arbeid; og deres gjerninger følger med dem. Åpenbaringen 14:13.

When considering the end and beginning of the book of Revelation, the beginning of the Bible and the beginning of the gospel of John we find that all three Persons of the Godhead are represented, though the Father is there, based upon the application of line upon line. The Son is there identifying Himself as Alpha and Omega.

Når vi betrakter slutten og begynnelsen av Johannes’ åpenbaring, begynnelsen av Bibelen og begynnelsen av Johannesevangeliet, finner vi at alle tre Personer i Guddommen er representert, skjønt Faderen er der på grunnlag av anvendelsen av linje på linje. Sønnen er der og identifiserer seg selv som Alfa og Omega.

If we recognize that the combination of humanity with divinity is a combination of the Holy Spirit and mankind, we can then understand why symbols of the Holy Spirit are tied together with symbols of mankind. With this perspective in mind, we return to the two “in the beginnings” we have been addressing so often.

Hvis vi erkjenner at foreningen av menneskelighet med guddommelighet er en forening av Den Hellige Ånd og menneskeheten, kan vi da forstå hvorfor symboler på Den Hellige Ånd er knyttet sammen med symboler på menneskeheten. Med dette perspektivet i tankene vender vi tilbake til de to «i begynnelsene» som vi så ofte har behandlet.

> In the beginning God created the heaven and the earth. And the earth was without form, and void; and darkness was upon the face of the deep. And the Spirit of God moved upon the face of the waters. And God said, Let there be light: and there was light. And God saw the light, that it was good: and God divided the light from the darkness. Genesis 1:1–4.

> I begynnelsen skapte Gud himmelen og jorden. Og jorden var øde og tom, og mørke lå over dypets overflate. Og Guds Ånd svevde over vannets overflate. Og Gud sa: «Bli lys!» Og det ble lys. Og Gud så lyset, at det var godt; og Gud skilte lyset fra mørket. 1 Mosebok 1:1–4.

> In the beginning was the Word, and the Word was with God, and the Word was God. The same was in the beginning with God. All things were made by him; and without him was not anything made that was made. In him was life; and the life was the light of men. And the light shineth in darkness; and the darkness comprehended it not. John 1:1–5.

> I begynnelsen var Ordet, og Ordet var hos Gud, og Ordet var Gud. Han var i begynnelsen hos Gud. Alt er blitt til ved ham, og uten ham er ikke noe blitt til av alt som er blitt til. I ham var liv, og livet var menneskenes lys. Og lyset skinner i mørket, og mørket fattet det ikke. Johannes 1:1–5.

Using these two witnesses of “in the beginning;” God the Word, who made all things, also gave His life, for “in Him was life,” and His life was the “light” of men. The “light” of a created man is the righteousness of the Creator. The righteousness of the Creator is the wick in the candles in the sanctuary.

Ved å bruke disse to vitnene om «i begynnelsen», ga Gud Ordet, som skapte alle ting, også sitt liv, for «i ham var liv», og hans liv var menneskenes «lys». «Lyset» i et skapt menneske er Skaperens rettferdighet. Skaperens rettferdighet er veken i lysestakene i helligdommen.

> And to her was granted that she should be arrayed in fine linen, clean and white: for the fine linen is the righteousness of saints. Revelation 19:18.

> Og det ble gitt henne å kle seg i fint lin, rent og hvitt; for det fine linet er de helliges rettferdighet. Åpenbaringen 19,18.

The oil that fuels the wick represents the activity of the Holy Spirit in the life of the believer. In the beginning the earth was dark and there was no light. Jesus then gave His life, the life that was in Him, so there could be light for men.

Oljen som gir næring til veken, representerer Den Hellige Ånds virksomhet i den troendes liv. I begynnelsen var jorden mørk, og det var intet lys. Deretter gav Jesus sitt liv, det liv som var i Ham, for at det kunne bli lys for menneskene.

> And all that dwell upon the earth shall worship him, whose names are not written in the book of life of the Lamb slain from the foundation of the world. Revelation 13:8.

> Og alle de som bor på jorden, skal tilbe ham, de hvis navn ikke er skrevet i livets bok hos Lammet som er slaktet fra verdens grunnvoll ble lagt. Åpenbaringen 13:8.

When Jesus chose to be a sacrifice for mankind, He gave His life so men would have light. As is the case in these two passages, whenever light is introduced, the light produces two classes of worshippers as represented by light and darkness, the children of the day or the children of the night.

Da Jesus valgte å være et offer for menneskeheten, gav Han sitt liv for at menneskene skulle ha lys. Som det er tilfellet i disse to skriftstedene, frembringer lyset, hver gang det blir innført, to slags tilbedere, slik det fremstilles ved lys og mørke, dagens barn eller nattens barn.

> But ye, brethren, are not in darkness, that that day should overtake you as a thief. Ye are all the children of light, and the children of the day: we are not of the night, nor of darkness. 1 Thessalonians 5:4, 5.

> Men dere, brødre, er ikke i mørket, så den dag skulle overraske dere som en tyv. Dere er alle lysets barn og dagens barn; vi hører ikke natten eller mørket til. 1 Tessalonikerne 5:4, 5.

When we recognize the close eternal relationship the Holy Spirit has with the children of the day, we can understand why the symbols of both God’s children and the Holy Spirit are so closely related. In the last passage of Revelation, we see Jesus as the Alpha and Omega, we see the Father through the application of line upon line and the Holy Spirit is providing His final symbolic representation of Himself, for holy men of old spake as they were moved by the Holy Spirit. His first statement of Himself in Genesis identifies Him moving upon the waters, or moving upon mankind and His last reference to Himself is as follows.

Når vi erkjenner det nære, evige forhold Den Hellige Ånd har til dagens barn, kan vi forstå hvorfor symbolene både på Guds barn og på Den Hellige Ånd er så nært beslektet. I det siste avsnittet i Åpenbaringen ser vi Jesus som Alfa og Omega, vi ser Faderen gjennom anvendelsen av linje på linje, og Den Hellige Ånd gir sin endelige symbolske fremstilling av seg selv, for hellige menn i gammel tid talte drevet av Den Hellige Ånd. Hans første utsagn om seg selv i Første Mosebok identifiserer ham som den som svevde over vannene, eller som beveget seg over menneskeheten, og hans siste henvisning til seg selv er som følger.

> And the Spirit and the bride say, Come. And let him that heareth say, Come. And let him that is athirst come. And whosoever will, let him take the water of life freely. Revelation 22:17.

> Og Ånden og bruden sier: Kom! Og den som hører, skal si: Kom! Og den som tørster, skal komme. Og den som vil, skal ta livets vann uforskyldt. Åpenbaringen 22:17.

From the beginning to the end the Holy Spirit is identified in association with mankind, for the children of the day represent a combination of divinity and humanity. Paul identifies, as does Isaiah, that men are vessels, and the candlesticks in the sanctuary had vessels where the wick was placed, and oil came down to the vessels to supply the fuel necessary to manifest the light that is the righteousness of Christ. We are the vessels of the Holy Spirit, the third Person of the Godhead as identified from the beginning unto the ending of God’s Word, and as straightly identified in the writings of the Spirit of Prophecy.

Fra begynnelsen til enden blir Den Hellige Ånd identifisert i forbindelse med menneskeheten, for dagens barn representerer en forening av guddommelighet og menneskelighet. Paulus fastslår, likesom Jesaja, at mennesker er kar, og lysestakene i helligdommen hadde kar hvor veken var anbrakt, og olje kom ned til karene for å tilføre det brennstoff som er nødvendig for å åpenbare lyset, som er Kristi rettferdighet. Vi er Den Hellige Ånds kar, den tredje person i Guddommen, slik dette er identifisert fra begynnelsen til avslutningen av Guds Ord, og like tydelig identifisert i Åndens profetis skrifter.

In the second angel’s message which was fulfilled in the beginning of Adventism and the end, there are two distinct messages; one for the church and one for the world.

I den andre engels budskap, som ble oppfylt ved adventismens begynnelse og ved enden, er det to atskilte budskap; ett for menigheten og ett for verden.

Back to Articles