Article

# The Book of Daniel - Number Thirty-Nine

Daniels bok - Nummer trettini】【。

Unveiling the Prophetic Tapestry: William Miller’s Dream and the Restoration of Foundational Truths in the Last Days

Åpenbaringen av det profetiske teppet: William Millers drøm og gjenopprettelsen av grunnleggende sannheter i de siste dager

Author

Jeff Pippenger

Published

January 3, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are considering the prophetic application of William Miller’s dream in the last days, which is where all prophecies find their perfect fulfillment. Miller’s dream identifies the discovery, establishment, rejection, burying and restoration of the foundational truths of Adventism that were assembled through the ministry of Miller. Those foundational truths represented the truths that were unsealed in 1798. Those truths are represented by the vision of the Ulai River. Miller’s dream, as recorded in the book Early Writings, was his second dream, and the dream had been typified by Nebuchadnezzar’s second dream, just as Miller himself had been typified by Nebuchadnezzar.

Vi betrakter den profetiske anvendelsen av William Millers drøm i de siste dager, hvor alle profetier finner sin fullkomne oppfyllelse. Millers drøm identifiserer oppdagelsen, etableringen, forkastelsen, nedgravningen og gjenopprettelsen av adventismens grunnleggende sannheter, som ble sammenføyd gjennom Millers tjeneste. Disse grunnleggende sannhetene representerte de sannhetene som ble avforseglet i 1798. Disse sannhetene er fremstilt ved synet om elven Ulai. Millers drøm, slik den er nedtegnet i boken Early Writings, var hans andre drøm, og drømmen var blitt forbildet ved Nebukadnesars andre drøm, likesom Miller selv hadde vært forbildet ved Nebukadnesar.

Previous articles have demonstrated how the conclusion of Nebuchadnezzar’s life of “seven times” living with the heart of a beast, ended symbolically in 1798. His kingdom was then restored, and for the first time, Nebuchadnezzar represented a fully converted man. In terms of the “time of the end,” in 1798, he represented the “wise.” We have also identified that as the first king of Babylon, Nebuchadnezzar’s judgment of “seven times,” typified the judgment of Belshazzar’s twenty-five hundred and twenty (mene, mene, tekel, upharsin), who was the last king of Babylon.

Tidligere artikler har vist hvordan avslutningen på Nebukadnesars liv med «sju tider» der han levde med et dyrs hjerte, symbolsk tok slutt i 1798. Hans kongerike ble da gjenopprettet, og for første gang representerte Nebukadnesar en fullt omvendt mann. Med hensyn til «endetiden» representerte han i 1798 de «vise». Vi har også påvist at som Babylons første konge var Nebukadnesars dom på «sju tider» et forbilde på Belsasars to tusen fem hundre og tjue (mene, mene, tekel, upharsin), han som var Babylons siste konge.

> “To the last ruler of Babylon, as in type to its first, had come the sentence of the divine Watcher: ‘O king, … to thee it is spoken; The kingdom is departed from thee.’ Daniel 4:31.” Prophets and Kings, 533.

> «Til Babylons siste hersker, likesom typologisk til den første, var den guddommelige Vekters dom kommet: ‘O konge, … til deg er det talt; Riket er veket fra deg.’ Daniel 4:31.» Prophets and Kings, 533.

Sister White identified Belshazzar in his hour of judgment as the “foolish king.” In the conclusion of Nebuchadnezzar’s hour of judgment, he represents the “wise king,” for he was benefitted by the judgment of “seven times,” and Belshazzar, though he knew the history, refused to be benefitted.

Søster White identifiserte Belsasar i hans domstime som den «dåraktige kongen». Ved avslutningen av Nebukadnesars domstime representerer han den «vise kongen», for han dro nytte av dommen i «sju tider», mens Belsasar, selv om han kjente historien, nektet å la seg gagne av den.

> “But Belshazzar’s love of amusement and self-glorification effaced the lessons he should never have forgotten; and he committed sins similar to those that brought signal judgments on Nebuchadnezzar. He wasted the opportunities graciously granted him, neglecting to use the opportunities within his reach for becoming acquainted with truth. ‘What must I do to be saved?’ was a question that the great but foolish king passed by indifferently.” Bible Echo, April 25, 1898.

> «Men Belsasars kjærlighet til fornøyelser og selvforherligelse utslettet de lærdommene han aldri burde ha glemt; og han begikk synder tilsvarende dem som brakte merkbare dommer over Nebukadnesar. Han sløste bort de anledninger som i nåde var gitt ham, og unnlot å bruke de mulighetene han hadde innen rekkevidde til å bli kjent med sannheten. ‘Hva må jeg gjøre for å bli frelst?’ var et spørsmål som den store, men dårlige, kongen likegyldig gikk forbi.» Bible Echo, 25. april 1898.

Nebuchadnezzar is a symbol of “the wise” in 1798, who understand the increase of knowledge at the time of the end.

Nebukadnesar er et symbol på «de vise» i 1798, som forstår kunnskapsøkningen ved endetiden.

> “The proud boast had scarcely left his lips, when a voice from Heaven told him that God’s appointed time of judgment had come. In a moment his reason was taken away, and he became as a beast. For seven years he was thus degraded. At the end of this time his reason was restored to him, and then looking up in humility to the great God of Heaven, he recognized the divine hand in this chastisement, and was again restored to his throne.

> Den stolte skryt hadde knapt forlatt hans lepper, før en røst fra himmelen fortalte ham at Guds fastsatte domstid var kommet. I et øyeblikk ble hans forstand tatt fra ham, og han ble som et dyr. I sju år var han således fornedret. Ved utgangen av denne tiden ble hans forstand gitt ham tilbake, og da han i ydmykhet så opp til himmelens store Gud, erkjente han den guddommelige hånd i denne tukt, og ble igjen innsatt på sin trone.

> “In a public proclamation, King Nebuchadnezzar acknowledged his guilt, and the great mercy of God in his restoration. This was the last act of his life as recorded in Sacred History.” Review and Herald, February 1, 1881.

> «I en offentlig kunngjøring erkjente kong Nebukadnesar sin skyld, og Guds store barmhjertighet i hans gjenopprettelse. Dette var den siste handling i hans liv slik den er nedtegnet i den hellige historie.» Review and Herald, 1. februar 1881.

At the end of Nebuchadnezzar’s “seven times,” he made a public proclamation, which included a public confession. Miller, as Nebuchadnezzar, symbolizes the “wise” in 1798, who understand the increase of knowledge at the time of the end. They both had two dreams, and both of their respective second dreams symbolically identify the “seven times.” The “seven times” has been shown in previous articles to mark a transition point.

Ved slutten av Nebukadnesars «sju tider» fremsatte han en offentlig kunngjøring, som innbefattet en offentlig bekjennelse. Miller, som Nebukadnesar, symboliserer de «vise» i 1798, som forstår kunnskapens tilvekst ved endens tid. De hadde begge to drømmer, og begge deres respektive andre drømmer identifiserer symbolsk de «sju tider». Det er blitt påvist i tidligere artikler at de «sju tider» markerer et overgangstidspunkt.

In 1798, Nebuchadnezzar marks a transition from his proud condition, to the condition of the wise. It included his public confession. 1798, was also the transition point between the fifth and sixth kingdoms of Bible prophecy. It also marked the arrival of the first angel, thus marking a new dispensation, for the warning of the coming judgment could not take place until the fifth kingdom of Bible prophecy had received its deadly wound.

I 1798 markerer Nebukadnesar en overgang fra sin stolte tilstand til de vises tilstand. Den innbefattet hans offentlige bekjennelse. 1798 var også overgangstidspunktet mellom det femte og det sjette riket i Bibelens profeti. Det markerte også den første engels komme, og markerte således en ny husholdning, for advarselen om den kommende dom kunne ikke finne sted før det femte riket i Bibelens profeti hadde fått sitt dødelige sår.

> “The message itself sheds light as to the time when this movement is to take place. It is declared to be a part of the ‘everlasting gospel;’ and it announces the opening of the judgment. The message of salvation has been preached in all ages; but this message is a part of the gospel which could be proclaimed only in the last days, for only then would it be true that the hour of judgment had come. The prophecies present a succession of events leading down to the opening of the judgment. This is especially true of the book of Daniel. But that part of his prophecy which related to the last days, Daniel was bidden to close up and seal ‘to the time of the end.’ Not till we reach this time could a message concerning the judgment be proclaimed, based on the fulfillment of these prophecies. But at the time of the end, says the prophet, ‘many shall run to and fro, and knowledge shall be increased.’ Daniel 12:4.

> Selve budskapet kaster lys over den tid da denne bevegelsen skal finne sted. Det erklæres å være en del av det «evige evangelium», og det kunngjør at dommen er begynt. Frelsens budskap er blitt forkynt til alle tider; men dette budskapet er en del av evangeliet som bare kunne forkynnes i de siste dager, for først da ville det være sant at dommens time var kommet. Profetiene fremstiller en rekke hendelser som leder frem til dommens begynnelse. Dette gjelder særlig Daniels bok. Men den del av hans profeti som angikk de siste dager, fikk Daniel befaling om å lukke til og forsegle «inntil endens tid». Først når vi når denne tid, kunne et budskap om dommen forkynnes, grunnlagt på oppfyllelsen av disse profetier. Men ved endens tid, sier profeten, skal «mange fare omkring, og kunnskapen skal bli stor.» Daniel 12:4.

> “The apostle Paul warned the church not to look for the coming of Christ in his day. ‘That day shall not come,’ he says, ‘except there come a falling away first, and that man of sin be revealed.’ 2 Thessalonians 2:3. Not till after the great apostasy, and the long period of the reign of the ‘man of sin,’ can we look for the advent of our Lord. The ‘man of sin,’ which is also styled ‘the mystery of iniquity,’ ‘the son of perdition,’ and ‘that wicked,’ represents the papacy, which, as foretold in prophecy, was to maintain its supremacy for 1260 years. This period ended in 1798. The coming of Christ could not take place before that time. Paul covers with his caution the whole of the Christian dispensation down to the year 1798. It is this side of that time that the message of Christ’s second coming is to be proclaimed.

> Apostelen Paulus advarte menigheten mot å vente Kristi komme på hans egen tid. «Den dag skal ikke komme,» sier han, «uten at frafallet først kommer, og syndens menneske blir åpenbart.» 2 Tessalonikerne 2:3. Ikke før etter det store frafallet og den lange perioden med «syndens menneskes» herredømme kan vi vente vår Herres gjenkomst. «Syndens menneske», som også kalles «lovløshetens mysterium», «fortapelsens sønn» og «den lovløse», betegner pavedømmet, som, slik profetien forutsa, skulle opprettholde sitt overherredømme i 1260 år. Denne perioden endte i 1798. Kristi komme kunne ikke finne sted før den tid. Paulus lar sin advarsel omfatte hele den kristne tidsalder helt frem til året 1798. Det er på denne siden av den tid at budskapet om Kristi annet komme skal forkynnes.

> “No such message has ever been given in past ages. Paul, as we have seen, did not preach it; he pointed his brethren into the then far-distant future for the coming of the Lord. The Reformers did not proclaim it. Martin Luther placed the judgment about three hundred years in the future from his day. But since 1798 the book of Daniel has been unsealed, knowledge of the prophecies has increased, and many have proclaimed the solemn message of the judgment near.” The Great Controversy, 356.

> «Intet slikt budskap er noen gang blitt gitt i tidligere tidsaldre. Paulus forkynte det ikke, slik vi har sett; han pekte sine brødre frem mot den da fjerntliggende framtid for Herrens komme. Reformatorene forkynte det heller ikke. Martin Luther la dommen omkring tre hundre år inn i framtiden regnet fra sin egen tid. Men siden 1798 er Daniels bok blitt åpnet, kunnskapen om profetiene er blitt større, og mange har forkynt det høytidelige budskapet om den nære dom.» The Great Controversy, 356.

In 1798, a new dispensation of the work of salvation arrived, and that new dispensation gave a warning of another dispensation that would begin in 1844. At that change of dispensation, a door would be closed, and a door opened.

I 1798 inntrådte en ny husholdning i frelsesverket, og denne nye husholdningen ga en advarsel om en annen husholdning som skulle begynne i 1844. Ved dette husholdningsskiftet ville en dør bli lukket, og en dør åpnet.

> And to the angel of the church in Philadelphia write; These things saith he that is holy, he that is true, he that hath the key of David, he that openeth, and no man shutteth; and shutteth, and no man openeth; I know thy works: behold, I have set before thee an open door, and no man can shut it: for thou hast a little strength, and hast kept my word, and hast not denied my name. Revelation 3:7, 8.

> Og skriv til engelen for menigheten i Filadelfia: Dette sier han som er hellig, han som er sannferdig, han som har Davids nøkkel, han som åpner, og ingen lukker; og lukker, og ingen åpner: Jeg kjenner dine gjerninger. Se, jeg har satt foran deg en åpnet dør, og ingen kan lukke den; for du har liten styrke, og du har holdt fast på mitt ord og ikke fornektet mitt navn. Åpenbaringen 3:7, 8.

The opening of a door marks a new dispensation. There was a dispensational change of kingdoms and of message in 1798, at the end of the first indignation, that was accomplished from 723 BC through to 1798. There was also a dispensational change in 1844, at the end of the last indignation, that was accomplished from 677 BC through to 1844. In 1798, the dispensation of the first angel’s message, which warned of the approaching judgment, had arrived. Both Nebuchadnezzar and Miller are represented as the “wise,” at the “time of the end,” when “the door” was opened to the internal dispensation of the first angel’s message and to the external dispensation change from the sea beast unto the earth beast. The dispensation of the message of the first angel was fulfilled when the door into the Most Holy Place was opened on October 22, 1844, and the dispensation of the third angel, and the investigative judgment arrived.

Åpningen av en dør markerer en ny husholdningstid. Det fant sted en husholdningstidsmessig forandring av riker og av budskap i 1798, ved slutten av den første harmen, som ble fullbyrdet fra 723 f.Kr. og fram til 1798. Det fant også sted en husholdningstidsmessig forandring i 1844, ved slutten av den siste harmen, som ble fullbyrdet fra 677 f.Kr. og fram til 1844. I 1798 hadde husholdningstiden for den første engels budskap, som advarte om den forestående dom, kommet. Både Nebukadnesar og Miller fremstilles som de «vise», ved «endetiden», da «døren» ble åpnet til den indre husholdningstiden for den første engels budskap og til den ytre husholdningstidsmessige forandringen fra dyret fra havet til dyret fra jorden. Husholdningstiden for den første engels budskap ble oppfylt da døren inn til Det Aller Helligste ble åpnet den 22. oktober 1844, og husholdningstiden for den tredje engel, og den undersøkende dom, kom.

Miller’s second dream begins when a door was opened in 1798, and it ends when a door was opened in the transitional period of the “two witnesses” who are brought back to life in order to proclaim the message of the Midnight Cry. Prophetically both Nebuchadnezzar and Miller represented the transition from the kingdom of the sea beast unto the kingdom of the earth beast in 1798. They both represent the announcement of the approach and the arrival of the investigative judgment in 1844. 1798, and 1844, represent the conclusion of the first and last “indignations” of God against His people that was accomplished over the period of “seven times,” as set forth in Leviticus twenty-six. The forty-six years from 1798, unto 1844, represent the erection of the spiritual temple which the messenger of the covenant suddenly came to on October 22, 1844, as Christ transitioned from the Holy Place unto the Most Holy Place.

Millers andre drøm begynner da en dør ble åpnet i 1798, og den ender da en dør ble åpnet i overgangsperioden til de «to vitner», som blir ført tilbake til livet for å forkynne budskapet om Midnattsropet. Profetisk representerte både Nebukadnesar og Miller overgangen fra sjødyrets rike til jorddyrets rike i 1798. De representerer begge kunngjøringen om den undersøkende dommens nærhet og dens ankomst i 1844. 1798 og 1844 representerer avslutningen på den første og den siste av Guds «harmer» mot sitt folk, noe som ble fullbyrdet gjennom perioden «syv tider», slik det er fremstilt i Tredje Mosebok 26. De førtiseks årene fra 1798 til 1844 representerer oppførelsen av det åndelige tempel, som paktens budbærer plutselig kom til den 22. oktober 1844, da Kristus gikk over fra Det hellige til Det aller helligste.

1798, and 1844, identify transitions (more than one), that are marked by the “seven times.” The transition of Millerite Philadelphian Adventism unto Millerite Laodicean Adventism in 1856, was also marked by an increase of knowledge of the “seven times,” that was thereafter rejected in 1863. In 1798, there had been an increase of knowledge from the book of Daniel, which included the same “seven times,” of Leviticus twenty-six, that was to be rejected at the end of Millerite Philadelphian Adventism.

1798 og 1844 identifiserer overganger (mer enn én) som er markert av «de syv tider». Overgangen fra millerittisk filadelfisk adventisme til millerittisk laodikeisk adventisme i 1856 ble også markert av en økning i kunnskapen om «de syv tider», som deretter ble forkastet i 1863. I 1798 hadde det vært en økning i kunnskapen fra Daniels bok, som innbefattet de samme «syv tider» i 3. Mosebok 26, som skulle forkastes ved slutten av den millerittiske filadelfiske adventismen.

The transition of the movement of the first angel from Philadelphia unto Laodicea was represented by the seven years from 1856 to 1863. The Laodicean message arrived in 1856, and for seven years, the new light of the “seven times” that had been unsealed produced a three-step testing process that was failed by Adventism in 1863. Seven years were given for the light of the “seven times,” to either be received or rejected. The transition of the movement of Millerite Philadelphian Adventism unto Millerite Laodicean Adventism, typifies the reversal of the sequence at the end, the transition of the Laodicean movement of the third angel unto the Philadelphian movement of the third angel.

Overgangen i den første engels bevegelse fra Filadelfia til Laodikea ble fremstilt ved de syv årene fra 1856 til 1863. Det laodikeiske budskapet kom i 1856, og i syv år frembrakte det nye lyset om de «syv tider», som var blitt avforseglet, en tredelt prøvingsprosess som adventismen sviktet i 1863. Syv år ble gitt for lyset om de «syv tider», enten til å bli mottatt eller forkastet. Overgangen i den millerittiske filadelfiske adventbevegelsen til den millerittiske laodikeiske adventbevegelsen er et forbilde på omvendelsen av rekkefølgen ved enden, overgangen fra den laodikeiske bevegelsen til den tredje engel til den filadelfiske bevegelsen til den tredje engel.

The sixty-five-year prophecy of Isaiah, marks the beginning of the first and the last indignation of God against the northern and then the southern kingdoms of Israel.

Jesajas sekstifemårsprofeti markerer begynnelsen på Guds første og siste harme mot de nordlige og deretter de sørlige rikene i Israel.

> For the head of Syria is Damascus, and the head of Damascus is Rezin; and within threescore and five years shall Ephraim be broken, that it be not a people. Isaiah 7:8.

> For Syrias hode er Damaskus, og Damaskus’ hode er Resin; og innen sekstifem år skal Efraim bli knust, så det ikke lenger er et folk. Jesaja 7:8.

Isaiah’s prophecy of sixty-five years was given in 742 BC, and within sixty-five years the northern kingdom would be gone. Nineteen years after 742 BC, in 723 BC, the northern kingdom was carried into slavery by Assyria. At the conclusion of the sixty-five years the southern kingdom’s indignation began in 677 BC, when Manasseh was taken captive by the Babylonians. The sixty-five years therefore represent a nineteen-year period to the first captivity of the northern kingdom, then another forty-six years until the captivity of Manasseh.

Jesajas profeti om sekstifem år ble gitt i 742 f.Kr., og innen sekstifem år skulle det nordlige riket være borte. Nitten år etter 742 f.Kr., i 723 f.Kr., ble det nordlige riket ført i fangenskap av Assyria. Ved avslutningen av de sekstifem årene begynte det sørlige rikets harme i 677 f.Kr., da Manasse ble tatt til fange av babylonerne. De sekstifem årene representerer derfor en periode på nitten år fram til det nordlige rikets første fangenskap, og deretter ytterligere førtiseks år fram til Manasses fangenskap.

Those prophecies reached their respective fulfillments in 1798, 1844 and 1863. In 1798, an internal transition of the message of salvation occurred with the arrival of the first angel, and an external transition of the kingdoms of Bible prophecy also occurred. In 1844, an internal transition of the message of salvation occurred as the door was closed to the Holy Place and the investigative judgment began with the arrival of the third angel. In 1863, an external change occurred as both horns of the earth beast divided into two classes.

Disse profetiene nådde sine respektive oppfyllelser i 1798, 1844 og 1863. I 1798 fant det sted en indre overgang i frelsesbudskapet ved den første engels ankomst, og det fant også sted en ytre overgang i bibelprofetiens riker. I 1844 fant det sted en indre overgang i frelsesbudskapet idet døren til det Hellige ble lukket og den undersøkende dom begynte ved den tredje engels ankomst. I 1863 fant det sted en ytre forandring idet begge hornene på jorddyret ble delt i to klasser.

The Republican horn divided into the two political parties that would dominate the history of the earth beast from then onward. The Protestant horn divided into two apostate manifestations, one party claiming to be Protestant that claimed to keep the seventh-day Sabbath, and another class that claimed to be Protestant, but upheld the day of the sun as their chosen day of worship.

Det republikanske horn delte seg i de to politiske partiene som fra da av skulle dominere historien til jorddyret. Det protestantiske horn delte seg i to frafalne manifestasjoner, én part som gjorde krav på å være protestantisk og som hevdet å holde sabbaten på den sjuende dag, og en annen gruppe som gjorde krav på å være protestantisk, men opprettholdt solens dag som sin utvalgte tilbedelsesdag.

In that history, the Protestant horn that had come out of the Dark Ages, was tested from August 11, 1840 until October 22, 1844, and failed the testing process and transitioned from the Sunday-keeping Protestant people to the Sunday-keeping apostate Protestant people.

I den historien ble det protestantiske hornet som hadde kommet ut av mørketiden, prøvet fra 11. august 1840 til 22. oktober 1844, og det bestod ikke prøvelsesprosessen, men gikk over fra det søndagsholdende protestantiske folk til det søndagsholdende frafalne protestantiske folk.

In the history of the true Protestant horn that was established and identified in 1844, a testing process occurred from 1856 through to 1863. Then the true Sabbath-keeping Protestant horn transitioned both from Philadelphia unto Laodicea, and also from the true Sabbath-keeping Protestant people unto the Sabbath-keeping apostate Protestant horn. The “seven times,” is associated with 1798, 1844, 1856 and 1863. The “seven times,” is a symbol associated with a transition point and this truth is established upon several witnesses.

I historien til det sanne protestantiske hornet som ble opprettet og identifisert i 1844, fant det sted en prøvelsesprosess fra 1856 og frem til 1863. Deretter gikk det sanne sabbatsholdende protestantiske hornet over både fra Filadelfia til Laodikea, og også fra det sanne sabbatsholdende protestantiske folket til det sabbatsholdende frafalne protestantiske hornet. «De sju tider» er forbundet med 1798, 1844, 1856 og 1863. «De sju tider» er et symbol knyttet til et overgangstidspunkt, og denne sannheten er stadfestet ved flere vitner.

In 1798, there was an increase of knowledge on the “seven times,” because the very first time-prophecy Miller discovered was that very truth. By 1863, that truth had been rejected, thus identifying the conclusion of the ending period of the sixty-five years of the prophecy set forth in Isaiah chapter seven.

I 1798 var det en økning i kunnskapen om de «sju tider», fordi den aller første tidsprofetien Miller oppdaget, var nettopp denne sannheten. Innen 1863 var denne sannheten blitt forkastet, og dermed identifiseres avslutningen på sluttperioden av de sekstifem årene i profetien fremstilt i Jesaja kapittel sju.

The complete twenty-five hundred and twenty year prophecy has a sixty-five year span at both the beginning and the ending in a reverse-image, mirror-like fashion. In the beginning of the ending sixty-five years (1798) typified by the beginning of the beginning sixty-five years in 742 BC when the prophecy was given, there was an increase of knowledge upon the “seven times,” which the “wise” Millerites understood and proclaimed. At the ending of the ending sixty-five years in 1863, there was another increase of knowledge on the same truth which was ultimately rejected by the recently crowned “priests” of the true Protestant horn.

Den fullstendige profetien på to tusen fem hundre og tjue år har et spenn på sekstifem år både ved begynnelsen og ved avslutningen i et omvendt, speillignende mønster. Ved begynnelsen av de avsluttende sekstifem år (1798), forbildet ved begynnelsen av de innledende sekstifem år i 742 f.Kr. da profetien ble gitt, kom det en økning i kunnskapen om de «sju tider», som de «vise» millerittene forstod og forkynte. Ved avslutningen av de avsluttende sekstifem år, i 1863, kom det en ny økning i kunnskapen om den samme sannhet, som til sist ble forkastet av de nylig kronede «prester» i det sanne protestantiske horn.

> My people are destroyed for lack of knowledge: because thou hast rejected knowledge, I will also reject thee, that thou shalt be no priest to me: seeing thou hast forgotten the law of thy God, I will also forget thy children. Hosea 4:6.

> Mitt folk går til grunne av mangel på kunnskap. Fordi du har forkastet kunnskap, vil også jeg forkaste deg, så du ikke skal være prest for meg. Siden du har glemt din Guds lov, vil også jeg glemme dine barn. Hosea 4:6.

The increase of knowledge when the book of Daniel is unsealed is associated with the “seven times,” so it not only is a symbol of a transition point, but also of the unsealing of the prophetic message.

Økningen i kunnskap når Daniels bok blir åpnet, er knyttet til «de sju tider», og den er derfor ikke bare et symbol på et overgangspunkt, men også på avforseglingen av det profetiske budskapet.

Another transition began on July 18, 2020, with the first disappointment, which began the “tarrying time” and marked the beginning of Revelation chapter eleven’s three-and-a-half-days of the two witnesses laying dead in the street of the great city of Sodom and Egypt.

En annen overgang begynte den 18. juli 2020 med den første skuffelsen, som innledet «ventetiden» og markerte begynnelsen på de tre og en halv dagene i Åpenbaringen kapittel elleve, da de to vitnene lå døde i gaten i den store byen Sodoma og Egypt.

July 18, 2020, marks the beginning of three-and-a-half symbolic days (a “seven times”), that had been illustrated by the history of 1856 through to 1863. Both periods are symbols of the “seven times.” Both periods mark a change of dispensation (a transition). Both periods represent an increase of knowledge associated with the “seven times.”

18. juli 2020 markerer begynnelsen på tre og en halv symbolske dager («sju tider»), som var blitt illustrert ved historien fra 1856 til og med 1863. Begge perioder er symboler på «sju tider». Begge perioder markerer en endring av husholdning (en overgang). Begge perioder representerer en økning i kunnskap knyttet til «sju tider».

It was in the period of transition from the kingdom of Babylon unto the kingdom of Medo-Persia that Daniel prayed the Leviticus twenty-six prayer, thus identifying the Leviticus twenty-six prayer as a waymark of the transition of the last days. In Miller’s dream, at the end of seven expressions of the word “scattering,” Miller both weeps and prays. The weeping marks the point when the Lion of the tribe of Judah (the dirt brush man), unseals a message that has been sealed.

Det var i overgangsperioden fra Babylons rike til Medo-Persias rike at Daniel bad bønnen i 3. Mosebok 26, og dermed identifiseres bønnen i 3. Mosebok 26 som et veimerke for overgangen i de siste dager. I Millers drøm, ved slutten av syv forekomster av ordet «spredning», både gråter og ber Miller. Gråten markerer det punkt da Løven av Judas stamme (mannen med støvbørsten) åpner et budskap som har vært forseglet.

Miller’s prayer marks the Leviticus twenty-six prayer of Daniel, that is associated with “seven times,” and occurs when the door and windows were opened in Miller’s dream. But the prayer of Daniel, in chapter nine, also aligns with the prayer of Daniel in chapter two. It also aligns with Nebuchadnezzar’s prayer of confession at the conclusion of his “seven times.”

Millers bønn markerer Daniels bønn i 3. Mosebok tjueseks, som er forbundet med «sju tider», og inntrer da døren og vinduene ble åpnet i Millers drøm. Men Daniels bønn i kapittel ni samsvarer også med Daniels bønn i kapittel to. Den samsvarer også med Nebukadnesars bekjennelsesbønn ved avslutningen av hans «sju tider».

Miller’s prayer was therefore represented by the Leviticus twenty-six prayer, which was a public prayer of confession and a prayer of request for the unsealing of the last prophetic secret, because all prophecy illustrates the last days. Therefore the secret of Daniel chapter two represents the last secret to be unsealed. Miller’s prayer, in his dream, was a prayer of anxiety and righteous indignation concerning the abominations that had happened to the jewels in his room. His anxiety was illustrated by those who sigh and cry in Ezekiel chapter nine, during the sealing time of the one-hundred and forty-four thousand.

Millers bønn ble derfor fremstilt ved bønnen i 3. Mosebok 26, som var en offentlig bekjennelsesbønn og en bønn om at den siste profetiske hemmelighet måtte bli avforseglet, fordi all profeti fremstiller de siste dager. Derfor representerer hemmeligheten i Daniel kapittel to den siste hemmelighet som skal avforsegles. Millers bønn, i hans drøm, var en bønn preget av angst og rettferdig harme over de vederstyggeligheter som hadde rammet juvelene i hans rom. Hans angst ble illustrert ved dem som sukker og roper i Esekiel kapittel ni, under beseglingstiden for de hundre og førtifire tusen.

Miller watched as the truths were progressively buried by counterfeit doctrines, and which ultimately reached a point where the casket (the Bible itself) was destroyed. The destruction of Miller’s casket took place in the third generation of Adventism when there was a purposeful movement to set aside the King James Bible for the modern corrupted Catholic-based versions of the Bible.

Miller iakttok hvordan sannhetene gradvis ble begravet av forfalskede læresetninger, og hvordan dette til slutt nådde et punkt der kisten (selve Bibelen) ble ødelagt. Ødeleggelsen av Millers kiste fant sted i adventismens tredje generasjon, da det var en målrettet bevegelse for å sette til side King James Bible til fordel for de moderne, korrupte, katolsk-baserte bibelversjonene.

Miller wept, then prayed, and immediately a door opened, and the people all left. Then the dirt brush man (the Lion of the tribe of Judah) entered, opened the windows and began to clean. Then Miller expressed his concern for the scattered jewels, and the dirt brush man promised that he would take care of the jewels. In the bustle of the dirt brush man’s cleaning project, Miller closed his eyes for a moment, and when he opened his eyes, the rubbish was gone. The jewels were scattered around the room, and the dirt brush man then placed the larger casket on the table, gathered the jewels and cast them into the casket and said, “come and see.”

Miller gråt, ba deretter, og straks ble en dør åpnet, og alle menneskene gikk ut. Så kom mannen med skurekosten (Løven av Juda stamme) inn, åpnet vinduene og begynte å gjøre rent. Deretter ga Miller uttrykk for sin bekymring for de spredte juvelene, og mannen med skurekosten lovet at han ville ta seg av juvelene. Midt i travelheten med mannen med skurekostens rengjøringsarbeid lukket Miller øynene et øyeblikk, og da han åpnet øynene, var skrapet borte. Juvelene lå spredt omkring i rommet, og mannen med skurekosten satte så det større skrinet på bordet, samlet juvelene og kastet dem i skrinet og sa: «Kom og se.»

The expression, “come and see,” is a symbol that a truth has just been unsealed. The truth that is unsealed for Miller is the final truth, for the next thing to happen is the awakening of Miller at the “shout,” representing the loud cry. Miller was the last to receive the message of the Midnight Cry in the history of the Millerites, and just before the shout that awakens him in the dream, he closed his eyes for a moment. The only passage in the Bible that references “a moment” and “eyes” is identifying the first resurrection.

Uttrykket «kom og se» er et symbol på at en sannhet nettopp er blitt avforseglet. Den sannheten som blir avforseglet for Miller, er den endelige sannheten, for det neste som skal skje, er oppvekkelsen av Miller ved «ropet», som representerer det høye rop. Miller var den siste til å motta budskapet om Midnattsropet i millerittenes historie, og like før ropet som vekker ham i drømmen, lukket han øynene et øyeblikk. Det eneste stedet i Bibelen som viser til «et øyeblikk» og «øyne», identifiserer den første oppstandelsen.

> Behold, I show you a mystery; We shall not all sleep, but we shall all be changed, In a moment, in the twinkling of an eye, at the last trump: for the trumpet shall sound, and the dead shall be raised incorruptible, and we shall be changed. For this corruptible must put on incorruption, and this mortal must put on immortality. 1 Corinthians 15:51–53.

> Se, jeg sier dere en hemmelighet: Vi skal ikke alle sovne inn, men vi skal alle bli forvandlet, i et øyeblikk, i et øyeblikks blink, ved den siste basun. For basunen skal lyde, og de døde skal oppstå uforgjengelige, og vi skal bli forvandlet. For dette forgjengelige må ikles uforgjengelighet, og dette dødelige må ikles udødelighet. 1 Korinterbrev 15:51–53.

In the history of the transition of the Laodicean movement of the third angel unto the Philadelphian movement of the third angel, as represented in Revelation chapter eleven, Miller represents the very last of the wise virgins to receive the message of the Midnight Cry. The first to receive it were the most spiritual.

I historien om overgangen fra den laodikeiske bevegelsen under den tredje engel til den filadelfiske bevegelsen under den tredje engel, slik dette er fremstilt i Åpenbaringen kapittel elleve, representerer Miller den aller siste av de vise jomfruer som mottok budskapet om midnattsskriket. De første som mottok det, var de mest åndelige.

> “This was the midnight cry, which was to give power to the second angel’s message. Angels were sent from heaven to arouse the discouraged saints and prepare them for the great work before them. The most talented men were not the first to receive this message. Angels were sent to the humble, devoted ones, and constrained them to raise the cry, ‘Behold, the Bridegroom cometh; go ye out to meet Him!’ Those entrusted with the cry made haste, and in the power of the Holy Spirit sounded the message, and aroused their discouraged brethren. This work did not stand in the wisdom and learning of men, but in the power of God, and His saints who heard the cry could not resist it. The most spiritual received this message first, and those who had formerly led in the work were the last to receive and help swell the cry, ‘Behold, the Bridegroom cometh; go ye out to meet Him!’” Early Writings, 238.

> «Dette var midnattsropet, som skulle gi kraft til den annen engels budskap. Engler ble sendt fra himmelen for å vekke de motløse hellige og berede dem for det store arbeidet som lå foran dem. De mest begavede menn var ikke de første til å motta dette budskapet. Engler ble sendt til de ydmyke, hengivne, og drev dem til å løfte ropet: «Se, Brudgommen kommer; gå ut for å møte Ham!» De som var betrodd ropet, skyndte seg og forkynte budskapet i Den Hellige Ånds kraft og vekket sine motløse brødre. Dette verk hvilte ikke på menneskers visdom og lærdom, men på Guds kraft, og Hans hellige, som hørte ropet, kunne ikke stå det imot. De mest åndelige tok imot dette budskapet først, og de som tidligere hadde ledet i verket, var de siste til å motta det og hjelpe til med å la ropet lyde sterkere: «Se, Brudgommen kommer; gå ut for å møte Ham!»» Early Writings, 238.

At the end of the three and a half symbolic days of Revelation chapter eleven, the first of two messages, represented in Ezekiel chapter thirty-seven, is proclaimed. The first message brings the dead and scattered bones together, but they are still dead. The message was presented by the voice that cried “in the wilderness”, thus identifying that Ezekiel’s message begins before the three-and-a-half symbolic days concluded. Those three-and-a-half days represent a “wilderness”, and it is from the “wilderness” that the message is proclaimed. The “wilderness” is also a symbol of the “seven times,” which marks a transition and an unsealing that introduces a testing process.

Ved slutten av de tre og et halvt symbolske dager i Åpenbaringen kapittel elleve blir det første av to budskap, fremstilt i Esekiel kapittel trettisju, forkynt. Det første budskapet fører de døde og spredte ben sammen, men de er fortsatt døde. Budskapet ble fremført av røsten som ropte «i ørkenen», og identifiserer dermed at Esekiels budskap begynner før de tre og et halvt symbolske dager var avsluttet. Disse tre og et halvt dager representerer en «ørken», og det er fra «ørkenen» at budskapet blir forkynt. «Ørkenen» er også et symbol på «de sju tider», som markerer en overgang og en avforsegling som innleder en prøvelsesprosess.

There is a progressive development of the message, and a progressive reception as illustrated with the Midnight Cry of the Millerite history. The most spiritual were the first to receive the message of the voice crying in the wilderness, and the historians of Adventism point to a letter written by William Miller just days before October 22, 1844, where Miller testifies that he finally understood and accepted Samuel Snow’s message of the Midnight Cry.

Det finnes en gradvis utvikling av budskapet, og en gradvis mottakelse, slik dette illustreres ved Midnattsropet i millerittbevegelsens historie. De mest åndelige var de første til å ta imot budskapet fra røsten som roper i ørkenen, og adventismens historikere viser til et brev skrevet av William Miller bare få dager før 22. oktober 1844, hvor Miller vitner om at han endelig forstod og tok imot Samuel Snows budskap om Midnattsropet.

> “Dear Brother Himes: I see a glory in the seventh month which I never saw before. Although the Lord had shown me the typical bearing of the seventh month, one year and a half ago, yet I did not realize the force of the types. Now, blessed be the name of the Lord, I see a beauty, a harmony, and an agreement in the Scriptures, for which I have long prayed, but did not see until today. Thank the Lord, O my soul. Let Brother Snow, Brother Storrs, and others, be blessed for their instrumentality in opening my eyes. I am almost home. Glory! Glory! Glory! Glory!” William Miller, Signs of the Times, October 16, 1844.

> «Kjære bror Himes: Jeg ser en herlighet i den sjuende måned som jeg aldri før har sett. Selv om Herren viste meg den forbilledlige betydningen av den sjuende måned for ett og et halvt år siden, forsto jeg likevel ikke forbilledenes kraft. Nå, lovet være Herrens navn, ser jeg en skjønnhet, en harmoni og et samsvar i Skriftene, som jeg lenge har bedt om, men ikke så før i dag. Takk Herren, min sjel. Må bror Snow, bror Storrs og andre bli velsignet for å ha vært redskaper til å åpne mine øyne. Jeg er nesten hjemme. Ære! Ære! Ære! Ære!» William Miller, Signs of the Times, 16. oktober 1844.

In the repetition of the history of the Midnight Cry, as represented in Miller’s dream, Miller closed his eyes for a moment. Thus “in a moment, in the twinkling of an eye, at the last trump: for the trumpet shall sound, and the dead shall be raised.” In Miller’s dream he represents the last to receive the message of the Midnight Cry, as he did in his own history. He represents those that finally accept the message just before the dirt brush man gathers up the scattered jewels and casts them into the larger casket. In Revelation chapter eleven, the last to accept the second message of Ezekiel, which is the message of the four winds of Islam, that is also the sealing message, do so just before the last of seven trumpets sound, which is the “third Woe” trumpet. “In a moment, in the twinkling of an eye, at the last trump: for the trumpet shall sound, and the dead shall be raised incorruptible, and we shall be changed.” (1 Corinthians 15:52)

I gjentakelsen av historien om Midnattsropet, slik den er fremstilt i Millers drøm, lukket Miller øynene et øyeblikk. Slik: «i et nu, i et øyeblikk, ved den siste basun; for basunen skal lyde, og de døde skal oppreises». I Millers drøm fremstiller han den siste som mottar Midnattsropets budskap, slik han gjorde i sin egen historie. Han fremstiller dem som til sist tar imot budskapet like før mannen med skittkosten samler opp de spredte juvelene og kaster dem inn i det større skrinet. I Åpenbaringen kapittel elleve gjør de som sist tar imot Esekiels andre budskap, som er budskapet om Islams fire vinder, og som også er beseglingsbudskapet, dette like før den siste av syv basuner lyder, som er den «tredje ve»-basunen. «I et nu, i et øyeblikk, ved den siste basun; for basunen skal lyde, og de døde skal oppreises uforgjengelige, og vi skal bli forvandlet.» (1 Korinterbrev 15:52)

The passage is identifying the first resurrection that occurs at the second coming, but there is also a resurrection of the dead dry bones (the two witnesses) that occurs in the hour of the great earthquake of Revelation chapter eleven. In the “hour” of that earthquake, the last trumpet of the seven trumpets sounds, and the dead witnesses that were in the street are brought back to life, not as Laodiceans, but as Philadelphians, for at the trumpet of the third Woe, the two witnesses have been sealed and are changed to incorruptible, for they will never again sin. Miller represents the last to receive the message which brings the two witnesses to life, which is the message of the four winds of Islam, and is the sealing message.

Avsnittet identifiserer den første oppstandelsen som finner sted ved det annet komme, men det finnes også en oppstandelse av de døde, tørre ben (de to vitnene) som finner sted i timen for det store jordskjelvet i Åpenbaringen kapittel elleve. I «timen» for dette jordskjelvet lyder den siste basun av de sju basuner, og de døde vitnene som lå i gaten, blir ført tilbake til livet, ikke som laodikeere, men som filadelfiere, for ved den tredje ve-basunens lyd er de to vitnene blitt beseglet og forvandlet til uforgjengelighet, for de skal aldri mer synde. Miller representerer den siste som mottar budskapet som bringer de to vitnene til liv, hvilket er budskapet om islams fire vinder, og er beseglingsbudskapet.

The sound of that trumpet raises the last of the dead dry bones that had been scattered in the street of Sodom and Egypt. Miller watched as the truths were progressively buried by counterfeit doctrines. Eventually Miller wept, marking the time when the unsealing was to begin, for the unsealing is a progressive work. That unsealing began in the ending period of the three-and-a-half days.

Lyden av den basunen reiser de siste av de døde, tørre ben som var blitt spredt i Sodomas og Egypts gate. Miller så hvordan sannhetene gradvis ble begravd av forfalskede læresetninger. Til slutt gråt Miller og markerte tiden da avforseglingen skulle begynne, for avforseglingen er et gradvis verk. Denne avforseglingen begynte i sluttperioden av de tre og en halv dagene.

After Miller wept, the One who had the power to unseal the sealed book entered into the narrative. In Miller’s dream that was the Dirt Brush Man. Miller then prayed, and immediately a door opened, marking the point where the Laodicean movement of the third angel was going to transition unto the Philadelphia movement of the third angel. His prayer was the Leviticus twenty-six prayer, it was the prayer for understanding of the final prophetic secret and a public confession of the rebellion that brought the three-and-a-half days upon the two witnesses, it was the prayer of those who are sealed in Ezekiel chapter nine.

Etter at Miller gråt, trådte den som hadde makt til å åpne den forseglede boken, inn i beretningen. I Millers drøm var dette Skittbørstemannen. Deretter ba Miller, og straks åpnet en dør seg, noe som markerte det punktet hvor den tredje engels laodikeiske bevegelse skulle gå over i den tredje engels filadelfiske bevegelse. Hans bønn var bønnen i Tredje Mosebok tjueseks; det var bønnen om forståelse av den endelige profetiske hemmelighet og en offentlig bekjennelse av opprøret som brakte de tre og en halv dagene over de to vitner; det var bønnen til dem som er beseglet i Esekiel kapittel ni.

Following the prayer, Christ (the dirt brush man) entered and began to clean up the room. At the end of the dirt brush man’s cleaning project, Miller closed his eyes for a moment, identifying the end of the period that the dead dry bones were to be resurrected. The dirt brush man then gathered the scattered jewels in Miller’s room, and placed them in a new, larger casket, upon a table in the center of Miller’s room, as the two witnesses are lifted up as the ensign. As the ensign, they then call unto God’s other flock that is still in Babylon to “come and see” the message that the Lion of the tribe of Judah has just cast into the new, larger casket.

Etter bønnen kom Kristus (mannen med støvkosten) inn og begynte å rydde opp i rommet. Ved slutten av mannen med støvkostens rengjøringsarbeid lukket Miller øynene et øyeblikk, noe som angir slutten på den perioden da de døde, tørre ben skulle oppstå. Deretter samlet mannen med støvkosten de spredte juvelene i Millers rom og la dem i en ny, større kiste, på et bord i midten av Millers rom, idet de to vitnene løftes opp som banneret. Som banneret roper de da til Guds andre hjord, som ennå er i Babylon, om å «komme og se» budskapet som Løven av Judas stamme nettopp har kastet ned i den nye, større kisten.

We will begin to consider the vision of the Ulai River as the symbol of the truths from the book of Daniel that was unsealed in 1798 in the next article. We have placed a few points of reference in place in advance of that consideration. The first is that the message of the Millerites was perfect (at its stage of growth), but incomplete. It was placed in the framework of two, not three desolating powers. The second is that when Miller’s dream identifies the ultimate restoration of the foundational truths, the foundational truths then are “ten times brighter” than their original glory. A third point is that the movement of the first angel (the Millerite movement), is repeated in the movement of the third angel, but with a few important caveats. The Millerites as a symbol were Philadelphians, they were a converted Nebuchadnezzar, but who ultimately and unfortunately, “rebuilt Jericho” in 1863.

I den neste artikkelen vil vi begynne å betrakte synet om elven Ulai som symbolet på sannhetene fra Daniels bok, som ble avforseglet i 1798. Vi har på forhånd lagt noen få referansepunkter til rette for denne betraktningen. Det første er at millerittenes budskap var fullkomment (på sitt vekststadium), men ufullstendig. Det ble plassert innenfor rammen av to, ikke tre, ødeleggende makter. Det andre er at når Millers drøm identifiserer den endelige gjenopprettelsen av de grunnleggende sannhetene, er de grunnleggende sannhetene da «ti ganger klarere» enn deres opprinnelige herlighet. Et tredje punkt er at den første engels bevegelse (millerittbevegelsen) gjentas i den tredje engels bevegelse, men med noen få viktige forbehold. Millerittene var som symbol filadelfiere; de var en omvendt Nebukadnesar, men som til slutt og dessverre «gjenoppbygde Jeriko» i 1863.

The movement of the third angel began as Laodiceans, in need of conversion, but they would ultimately participate in the final destruction of Jericho (the Jericho of the last days).

Den tredje engelens bevegelse begynte som laodikeere, med behov for omvendelse, men de skulle til slutt delta i den endelige ødeleggelsen av Jeriko (de siste dagers Jeriko).

> “The Saviour had not come to set aside what patriarchs and prophets had spoken; for He Himself had spoken through these representative men. All the truths of God’s word came from Him. But these priceless gems had been placed in false settings. Their precious light had been made to minister to error. God desired them to be removed from their settings of error and replaced in the framework of truth. This work only a divine hand could accomplish. By its connection with error, the truth had been serving the cause of the enemy of God and man. Christ had come to place it where it would glorify God, and work the salvation of humanity.” The Desire of Ages, 287.

> «Frelseren var ikke kommet for å sette til side det patriarkene og profetene hadde talt; for Han Selv hadde talt gjennom disse representantene. Alle sannhetene i Guds ord kom fra Ham. Men disse uvurderlige edelstenene var blitt satt inn i falske innfatninger. Deres dyrebare lys var blitt gjort til tjener for villfarelsen. Gud ønsket at de skulle tas ut av sine villfarelsens innfatninger og settes inn igjen i sannhetens ramme. Dette verk kunne bare en guddommelig hånd utføre. Ved sin forbindelse med villfarelsen hadde sannheten tjent Guds og menneskets fiendes sak. Kristus var kommet for å sette den der hvor den ville herliggjøre Gud og virke til menneskehetens frelse.» The Desire of Ages, 287.

Back to Articles