Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Nineteen

Daniels bok – nummer ett hundre og nitten

The Prophetic Significance of Historical Waymarks: Understanding the Last Days Through Biblical Symbolism

Den profetiske betydningen av historiske veimerker: Å forstå de siste dager gjennom bibelsk symbolikk

Author

Jeff Pippenger

Published

March 6, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The one-hundred and forty-four thousand are represented as those who are purified by the Messenger of the Covenant, and the great multitude are represented by the white robes of martyrdom. The first of the two sacred periods of the last days identifies the work of the messenger who prepares the way for the Messenger of the Covenant, and the second period represents the work of Elijah. The first period represents the investigative judgment of the living of Laodicean Adventism and the second period represents the executive judgment of modern Rome.

De hundre og førtifire tusen fremstilles som dem som blir renset av Paktens Budbærer, og den store skaren fremstilles ved martyrdommens hvite klær. Den første av de to hellige tidsperiodene i de siste dager identifiserer gjerningen til den budbærer som bereder veien for Paktens Budbærer, og den andre perioden fremstiller Elias’ gjerning. Den første perioden fremstiller den undersøkende dom over de levende i laodikeisk adventisme, og den andre perioden fremstiller den fullbyrdende dom over det moderne Roma.

The “sign” to flee the cities in the last days has been misunderstood by Laodicean Adventism. Sister White informs us the destruction of Jerusalem from 66 to 70 AD provides an illustration of the warning sign for God’s people in the last days.

«Tegnet» om å flykte fra byene i de siste dager er blitt misforstått av den laodikeiske adventismen. Søster White gjør oss oppmerksom på at Jerusalems ødeleggelse fra år 66 til 70 e.Kr. gir en illustrasjon av varselsignalet for Guds folk i de siste dager.

> “The time is not far distant, when, like the early disciples, we shall be forced to seek a refuge in desolate and solitary places. As the siege of Jerusalem by the Roman armies was the signal for flight to the Judean Christians, so the assumption of power on the part of our nation in the decree enforcing the papal sabbath will be a warning to us. It will then be time to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains.” Testimonies, volume 5, 464.

> «Tiden er ikke langt borte da vi, lik de første disiplene, vil bli tvunget til å søke et tilfluktssted på øde og ensomme steder. Slik Jerusalems beleiring av de romerske hærene var signalet til flukt for de judeiske kristne, slik vil maktovertakelsen fra vår nasjons side i dekretet som håndhever den pavelige sabbat, være en advarsel for oss. Da vil tiden være kommet til å forlate de store byene, som en forberedelse til å forlate de mindre for tilbaketrukne hjem på avsidesliggende steder blant fjellene.» Testimonies, bind 5, 464.

The siege of Jerusalem which was the sign to flee was the first siege brought by Cestius. Cestius therefore represented a threat that was temporarily removed, for once he set the siege, he then withdrew mysteriously, and historians have never been able to determine his logic for doing so.

Beleiringen av Jerusalem, som var tegnet på å flykte, var den første beleiringen som ble ført av Cestius. Cestius representerte derfor en trussel som midlertidig ble fjernet; for da han først hadde innledet beleiringen, trakk han seg deretter på uforklarlig vis tilbake, og historikere har aldri vært i stand til å fastslå hans begrunnelse for å gjøre dette.

> “After the Romans under Cestius had surrounded the city, they unexpectedly abandoned the siege when everything seemed favorable for an immediate attack.” The Great Controversy, 31.

> «Etter at romerne under Cestius hadde omringet byen, oppgav de uventet beleiringen da alt syntes gunstig for et umiddelbart angrep.» The Great Controversy, 31.

In the 1880’s and 1890’s Senator Henry W. Blair from New Hampshire introduced a series of bills in Congress to designate Sunday as the National Day of Rest. These bills were commonly referred to as “Blair Sunday Bills.” Senator Blair was a strong advocate for observing Sunday as a day of rest and religious observance. He believed that a uniform day of rest would have positive moral and social effects on American society. While his efforts gained some support, especially from religious groups, they also faced opposition, including concerns about the separation of church and state.

I 1880- og 1890-årene la senator Henry W. Blair fra New Hampshire frem en rekke lovforslag i Kongressen for å fastsette søndag som den nasjonale hviledag. Disse lovforslagene ble vanligvis omtalt som «Blair Sunday Bills». Senator Blair var en sterk forkjemper for å holde søndag som en dag for hvile og religiøs overholdelse. Han mente at en ensartet hviledag ville ha positive moralske og sosiale virkninger på det amerikanske samfunnet. Selv om hans bestrebelser fikk en viss støtte, særlig fra religiøse grupper, møtte de også motstand, blant annet på grunn av bekymringer knyttet til skillet mellom kirke og stat.

This was the first attempt to pass Sunday legislation in the history of the earth beast that was destined to speak as a dragon when it ultimately will pass a Sunday law. It was these series of Blair bills that A. T. Jones, one of the messengers of the 1888 General Conference session, went into the halls of Congress and so eloquently opposed. After a few attempts Senator Blair lost the momentum for his push for a National Day of Rest. In direct connection with that history, and the implications of a National Day of Rest (Sunday), the historical record of the counsel of Ellen White can be reviewed.

Dette var det første forsøket på å få vedtatt søndagslovgivning i historien til jorddyret, som var bestemt til å tale som en drage når det til slutt vil vedta en søndagslov. Det var denne serien av Blair-lovforslag som A. T. Jones, en av budbærerne ved Generalkonferansens sesjon i 1888, gikk inn i Kongressens saler for så veltalende å motsette seg. Etter noen få forsøk mistet senator Blair fremdriften i sitt fremstøt for en nasjonal hviledag. I direkte forbindelse med denne historien, og med implikasjonene av en nasjonal hviledag (søndag), kan den historiske nedtegnelsen av Ellen Whites råd gjennomgås.

What is found in the review of her warnings of the Sunday law, is serious and widely misunderstood in Laodicean Adventism. In the context of needing to be out of the cities, which in the passage just cited, she wrote that, “it will then be time to leave the large cities, preparatory to leaving the smaller ones for retired homes in secluded places among the mountains.” She repeatedly taught that God’s people needed to live in the country, but her counsels on the subject of country living before 1888 places her direction to leave the cities in the context that in the near future God’s people would need to leave the cities. After 1888, in her written direction concerning country living, she never deviated from the counsel that we should already be out of the cities.

Det som fremkommer ved gjennomgangen av hennes advarsler om søndagsloven, er alvorlig og vidt misforstått innen laodikeisk adventisme. I sammenhengen med nødvendigheten av å være ute av byene, skrev hun i det avsnittet som nettopp er sitert, at «det vil da være tid til å forlate de store byene, som en forberedelse til å forlate de mindre for tilbaketrukne hjem på avsidesliggende steder blant fjellene». Hun lærte gjentatte ganger at Guds folk trengte å bo på landet, men hennes råd om dette emnet før 1888 plasserer hennes anvisning om å forlate byene i den sammenheng at Guds folk i nær fremtid ville trenge å forlate byene. Etter 1888 avvek hun aldri, i sine skriftlige anvisninger om livet på landet, fra rådet om at vi allerede burde være ute av byene.

The Blair National Day of Rest bills that arrived in history were the “sign” to leave the cities, and though the Blair bills lost the momentum necessary to accomplish the task, and withdrew into the darkness of history, the “sign” to flee had been given. It had been given at the historical waymark of the first siege, that was brought by Cestius. The soon-coming Sunday law is represented by the siege of Titus, and if any Laodicean Adventists are still in the cities when that siege arrives, they will die with the wicked.

Blairs lovforslag om en nasjonal hviledag som trådte frem i historien, var «tegnet» til å forlate byene, og selv om Blair-lovforslagene mistet den fremdrift som var nødvendig for å fullføre oppgaven, og trakk seg tilbake inn i historiens mørke, var «tegnet» til å flykte blitt gitt. Det var blitt gitt ved det historiske veimerket for den første beleiringen, som ble brakt av Cestius. Den snart kommende søndagsloven er fremstilt ved Titus’ beleiring, og dersom noen laodikeiske adventister fremdeles er i byene når den beleiringen kommer, vil de dø sammen med de ugudelige.

There are two prophetic periods in the last days. They are separated by the soon-coming Sunday law. The first period is the investigative judgment of the living in Laodicean Adventism, and the second period is the executive judgment of the whore of Rome. Those two periods are repeatedly illustrated, for it is in those two periods that the parable of the ten virgins is fulfilled to the very letter, as it was in Millerite history. The tarrying time in the parable is the tarrying time of Habakkuk chapter two, so the two periods we are considering were also illustrated by Habakkuk chapter two. The parable of the ten virgins, and Habakkuk chapter two, were fulfilled to the very letter in Millerite history, and when they were, Ezekiel chapter twelve, verses twenty-one to twenty-eight was also fulfilled.

Det finnes to profetiske tidsperioder i de siste dager. De er atskilt ved den snart kommende søndagsloven. Den første perioden er den undersøkende dom over de levende i laodikeisk adventisme, og den andre perioden er den fullbyrdende dom over Roms skjøge. Disse to periodene blir gjentatte ganger fremstilt i bilder, for det er i disse to periodene at lignelsen om de ti jomfruer blir oppfylt til punkt og prikke, slik den ble det i millerittisk historie. Forsinkelsestiden i lignelsen er forsinkelsestiden i Habakkuk kapittel to, så de to periodene vi betrakter, ble også fremstilt ved Habakkuk kapittel to. Lignelsen om de ti jomfruer og Habakkuk kapittel to ble oppfylt til punkt og prikke i millerittisk historie, og da de ble det, ble også Esekiel kapittel tolv, vers tjueén til tjueåtte, oppfylt.

The last eight verses from Ezekiel chapter twelve, identify a time when the “effect of every vision” will be fulfilled, at a time when God would “no longer prolong” His visions. The two periods of history that are repeated so often and identify the investigative judgment of the living in Laodicean Adventism, and the executive judgment of the whore of Tyre, is the prophetic period where every vision within the Bible reaches its perfect and final fulfillment. In that period the one hundred and forty-four thousand are established, and they represent the class that does not die, and live until Christ returns. In Luke chapter twenty-one Christ identifies a “sign” that identifies when that generation has arrived.

De siste åtte versene i Esekiel kapittel tolv angir en tid da «virkningen av hvert syn» skal bli oppfylt, på en tid da Gud «ikke lenger vil utsette» sine syner. De to historiske periodene som så ofte gjentas og identifiserer den undersøkende dom over de levende i laodikeisk adventisme, og den fullbyrdende dom over skjøgen Tyrus, er den profetiske perioden da hvert syn i Bibelen når sin fullkomne og endelige oppfyllelse. I denne perioden blir de hundre og førtifire tusen stadfestet, og de representerer den klasse som ikke dør, men lever inntil Kristus vender tilbake. I Lukas kapittel tjueen identifiserer Kristus et «tegn» som viser når denne generasjonen er kommet.

In the two histories represented by the “sign” to flee, as set forth by Christ in connection with the abomination of desolation, two periods are marked, and their beginning and endings have a “sign” at the beginning of the period and “signs” at the ending. The “sign” that Christ identified as representing the final generation who would live until He came in the clouds is the evidence that we are now in the final generation of earth’s history.

I de to historiene som er framstilt ved «tegnet» om å flykte, slik Kristus fremsetter det i forbindelse med ødeleggelsens styggedom, markeres to tidsperioder, og deres begynnelse og avslutning har et «tegn» ved periodens begynnelse og «tegn» ved avslutningen. Det «tegnet» som Kristus utpekte som et bilde på den siste generasjon som skulle leve inntil Han kom i skyene, er beviset på at vi nå befinner oss i den siste generasjon av jordens historie.

In Luke chapter twenty-one, Jesus identifies the history from the three and a half years trampling down and destruction of literal Jerusalem from the year 66 unto the year 70, unto the end of the three and a half years of trampling down of spiritual Jerusalem that began in 538 and ended in 1798.

I Lukas, kapittel tjueén, identifiserer Jesus historien fra de tre og et halvt år med nedtramping og ødeleggelse av det bokstavelige Jerusalem fra år 66 til år 70, og frem til enden på de tre og et halvt år med nedtramping av det åndelige Jerusalem, som begynte i 538 og endte i 1798.

> And when ye shall see Jerusalem compassed with armies, then know that the desolation thereof is nigh. Then let them which are in Judaea flee to the mountains; and let them which are in the midst of it depart out; and let not them that are in the countries enter thereinto. For these be the days of vengeance, that all things which are written may be fulfilled. But woe unto them that are with child, and to them that give suck, in those days! for there shall be great distress in the land, and wrath upon this people. And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:20–24.

> Men når dere ser Jerusalem omringet av hærer, da vit at dens ødeleggelse er nær. Da må de som er i Judea, flykte til fjellene; og de som er midt i byen, må dra ut; og de som er ute på landet, må ikke gå inn i den. For dette er hevnens dager, da alt det som er skrevet, skal bli oppfylt. Men ve de som er med barn, og dem som gir die, i de dager! For det skal være stor nød i landet og vrede over dette folk. Og de skal falle for sverdets egg og føres bort som fanger til alle folkeslag; og Jerusalem skal tråkkes ned av hedningene inntil hedningenes tider er fullendt. Lukas 21:20–24.

The “times” of the Gentiles trampling down Jerusalem is in the plural, for it represents the trampling down of literal Jerusalem that ended in the year 70, and the trampling down of spiritual Jerusalem that ended in 1798. The Gentiles represent both paganism and papalism, and it is those two powers that are the subject of the vision in the question of Daniel chapter eight, that asks, “How long.”

Hedningenes «tider», da de tramper Jerusalem ned, står i flertall, for det representerer nedtrampingen av det bokstavelige Jerusalem, som endte i år 70, og nedtrampingen av det åndelige Jerusalem, som endte i 1798. Hedningene representerer både hedenskap og pavedømme, og det er disse to maktene som er gjenstand for synet i spørsmålet i Daniels bok kapittel åtte, som spør: «Hvor lenge.»

> Then I heard one saint speaking, and another saint said unto that certain saint which spake, How long shall be the vision concerning the daily sacrifice, and the transgression of desolation, to give both the sanctuary and the host to be trodden under foot? Daniel 8:13.

> Så hørte jeg en hellig tale, og en annen hellig sa til den som talte: Hvor lenge varer synet om det stadige offer og den ødeleggende overtredelsen, som gjør både helligdommen og hæren til noe som blir nedtrådt? Daniel 8:13.

The “times of the Gentiles” in Luke chapter twenty-one, is referring to the twenty-five hundred and twenty years of God’s vengeance upon the northern kingdom which began in 723 BC and concluded in 1798. The year 538 marks when the man of sin stood in the holy place and proclaimed that he was God, thus dividing the period into two equal periods of twelve hundred and sixty years. The second period of twelve hundred and sixty years is the same history that is marked as concluding in Luke chapter twenty-one, verse twenty-four, when the “times of the Gentiles” was fulfilled. In the historical narrative that Jesus is identifying for His disciples verse twenty-four brings the testimony given to the disciples to the “time of the end” in 1798. From there Jesus begins to identify the “signs” associated with the Millerite movement.

«Hedningenes tider» i Lukas kapittel tjueen sikter til de to tusen fem hundre og tjue år av Guds hevn over det nordlige riket, som begynte i 723 f.Kr. og ble avsluttet i 1798. Året 538 markerer da syndens menneske stod på det hellige sted og proklamerte at han var Gud, og delte dermed perioden i to like perioder på ett tusen to hundre og seksti år. Den andre perioden på ett tusen to hundre og seksti år er den samme historien som er markert som avsluttet i Lukas kapittel tjueen, vers tjuefire, da «hedningenes tider» ble fullendt. I den historiske fremstillingen som Jesus utpeker for sine disipler, fører vers tjuefire det vitnesbyrd som ble gitt disiplene fram til «endens tid» i 1798. Derfra begynner Jesus å identifisere de «tegn» som er forbundet med millerittbevegelsen.

> And there shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars; and upon the earth distress of nations, with perplexity; the sea and the waves roaring; Men’s hearts failing them for fear, and for looking after those things which are coming on the earth: for the powers of heaven shall be shaken. And then shall they see the Son of man coming in a cloud with power and great glory. And when these things begin to come to pass, then look up, and lift up your heads; for your redemption draweth nigh. Luke 21:25–28.

> Og det skal vise seg tegn i solen og i månen og i stjernene; og på jorden skal folkene være grepet av angst og rådvillhet, mens havet og brenningene bruser; menneskene skal forgå av frykt og gru for det som kommer over jorden; for himlenes krefter skal rokkes. Og da skal de se Menneskesønnen komme i en sky med kraft og stor herlighet. Men når disse ting begynner å skje, da rett dere opp og løft deres hoder; for deres forløsning stunder til. Lukas 21:25–28.

Jesus states that “there shall be signs,” and He identifies them as signs in the sun and moon, and in the stars, the distress of nations, the powers of heaven being shaken and then the Son of man comes in a cloud. All these “signs,” were fulfilled in the Millerite history.

Jesus sier at «det skal være tegn», og Han identifiserer dem som tegn i sol og måne, og i stjernene, folkenes nød, himmelens krefter som skal rokkes, og deretter kommer Menneskesønnen i en sky. Alle disse «tegn» ble oppfylt i millerittbevegelsens historie.

> “Prophecy not only foretells the manner and object of Christ’s coming, but presents tokens by which men are to know when it is near. Said Jesus: ‘There shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars.’ Luke 21:25. ‘The sun shall be darkened, and the moon shall not give her light, and the stars of heaven shall fall, and the powers that are in heaven shall be shaken. And then shall they see the Son of man coming in the clouds with great power and glory.’ Mark 13:24–26. The revelator thus describes the first of the signs to precede the second advent: ‘There was a great earthquake; and the sun became black as sackcloth of hair, and the moon became as blood.’ Revelation 6:12.

> «Profetien forutsier ikke bare måten og hensikten med Kristi komme på, men fremstiller også tegn ved hvilke mennesker skal vite når det er nær. Jesus sa: ‘Det skal være tegn i solen og i månen og i stjernene.’ Lukas 21:25. ‘Solen skal formørkes, og månen skal ikke gi sitt lys, og himmelens stjerner skal falle ned, og kreftene i himlene skal rokkes. Og da skal de se Menneskesønnen komme i skyene med stor makt og herlighet.’ Markus 13:24–26. Åpenbareren beskriver slik det første av tegnene som skal gå forut for det annet komme: ‘Det ble et stort jordskjelv; og solen ble svart som sekk av hår, og hele månen ble som blod.’ Åpenbaringen 6:12.»

> “These signs were witnessed before the opening of the nineteenth century. In fulfillment of this prophecy there occurred, in the year 1755, the most terrible earthquake that has ever been recorded. . ..

> «Disse tegnene ble bevitnet før begynnelsen av det nittende århundre. Til oppfyllelse av denne profetien inntraff det, i året 1755, det frykteligste jordskjelvet som noen gang er blitt nedtegnet....»

> “Twenty-five years later appeared the next sign mentioned in the prophecy—the darkening of the sun and moon. What rendered this more striking was the fact that the time of its fulfillment had been definitely pointed out. In the Saviour’s conversation with His disciples upon Olivet, after describing the long period of trial for the church,—the 1260 years of papal persecution, concerning which He had promised that the tribulation should be shortened,—He thus mentioned certain events to precede His coming, and fixed the time when the first of these should be witnessed: ‘In those days, after that tribulation, the sun shall be darkened, and the moon shall not give her light.’ Mark 13:24. The 1260 days, or years, terminated in 1798. A quarter of a century earlier, persecution had almost wholly ceased. Following this persecution, according to the words of Christ, the sun was to be darkened. On the 19th of May, 1780, this prophecy was fulfilled. . ..

> «Tjuefem år senere viste det neste tegnet som er nevnt i profetien seg — solens og månens formørkelse. Det som gjorde dette desto mer slående, var det forhold at tidspunktet for dets oppfyllelse var blitt tydelig angitt. I Frelserens samtale med sine disipler på Oljeberget, etter at Han hadde beskrevet den lange prøvelsens tid for menigheten — de 1260 år med pavelig forfølgelse, som Han hadde lovet at trengselen skulle forkortes med hensyn til — omtalte Han således visse begivenheter som skulle gå forut for Hans komme, og fastsatte tiden da den første av disse skulle bli sett: ‘I de dager, etter den trengsel, skal solen formørkes, og månen skal ikke gi sitt lys.’ Mark 13:24. De 1260 dager, eller år, endte i 1798. Et kvart århundre tidligere hadde forfølgelsen nesten helt opphørt. Etter denne forfølgelsen skulle, ifølge Kristi ord, solen formørkes. Den 19. mai 1780 ble denne profetien oppfylt....»

> “Christ had bidden His people watch for the signs of His advent and rejoice as they should behold the tokens of their coming King. ‘When these things begin to come to pass,’ He said, ‘then look up, and lift up your heads; for your redemption draweth nigh.’ He pointed His followers to the budding trees of spring, and said: ‘When they now shoot forth, ye see and know of your own selves that summer is now nigh at hand. So likewise ye, when ye see these things come to pass, know ye that the kingdom of God is nigh at hand.’ Luke 21:28, 30, 31.” The Great Controversy, 304, 306–308.

> «Kristus hadde befalt sitt folk å våke over tegnene på Hans gjenkomst og glede seg når de skulle se kjennetegnene på sin kommende Konge. ‘Når disse ting begynner å skje,’ sa Han, ‘da rett dere opp og løft deres hoder, for deres forløsning stunder til.’ Han pekte sine etterfølgere på vårens spirende trær og sa: ‘Når de nå springer ut, ser dere og vet av dere selv at sommeren nå er nær. Slik skal også dere, når dere ser disse ting skje, vite at Guds rike er nær.’ Lukas 21:28, 30, 31.» The Great Controversy, 304, 306–308.

The triple application of the three Rome’s identify that in the trampling down of Jerusalem by pagan Rome and then by papal Rome, the trampling down of the sanctuary and the host by modern Rome was represented by a period of either twelve hundred and sixty days (pagan Rome), or twelve hundred and sixty prophetic years (papal Rome). The symbolic twelve hundred and sixty days (forty-two months) identifying the period of modern Rome’s persecution of God’s faithful people will be each period with a singular “sign” that identifies the time of flight for the faithful of that period. Each of the three periods ends with a manifestation of several “signs,” not a singular “sign” as at the beginning of the period.

Den trefoldige anvendelsen av de tre Roma identifiserer at i nedtrampingen av Jerusalem ved det hedenske Roma og deretter ved det pavelige Roma, ble nedtrampingen av helligdommen og hæren ved det moderne Roma framstilt ved en periode på enten ett tusen to hundre og seksti dager (det hedenske Roma), eller ett tusen to hundre og seksti profetiske år (det pavelige Roma). De symbolske ett tusen to hundre og seksti dagene (førtito måneder), som identifiserer perioden for det moderne Romas forfølgelse av Guds trofaste folk, vil for hver periode være ledsaget av ett enkelt «tegn» som identifiserer tiden for flukt for de trofaste i den perioden. Hver av de tre periodene avsluttes med en manifestasjon av flere «tegn», ikke ett enkelt «tegn» slik som ved periodens begynnelse.

> “It is at midnight that God manifests His power for the deliverance of His people. The sun appears, shining in its strength. Signs and wonders follow in quick succession. The wicked look with terror and amazement upon the scene, while the righteous behold with solemn joy the tokens of their deliverance. Everything in nature seems turned out of its course. The streams cease to flow. Dark, heavy clouds come up and clash against each other. In the midst of the angry heavens is one clear space of indescribable glory, whence comes the voice of God like the sound of many waters, saying: ‘It is done.’ Revelation 16:17.” The Great Controversy, 636.

> «Det er ved midnatt at Gud åpenbarer sin makt til utfrielse for sitt folk. Solen viser seg og skinner i sin kraft. Tegn og under følger raskt etter hverandre. De ugudelige betrakter synet med frykt og forferdelse, mens de rettferdige med høytidelig glede ser tegnene på sin utfrielse. Alt i naturen synes å være kommet ut av sitt løp. Strømmene stanser. Mørke, tunge skyer stiger opp og støter sammen med hverandre. Midt i den opprørte himmel er det ett klart rom med ubeskrivelig herlighet, hvorfra Guds røst lyder som lyden av mange vann og sier: ‘Det er skjedd.’ Åpenbaringen 16:17.» The Great Controversy, 636.

The period of the executive judgment upon the whore of Rome begins with the lifting up of the ensign that identifies that God’s other flock that is still in Babylon should flee. That period ends with “signs and wonders.” That period begins with the “second voice” of Revelation chapter eighteen, and it ends with the voice of God. Of course, the first and second voices of Revelation chapter eighteen is the voice of Christ. The first voice identifies the beginning of the investigative judgment of the living Laodicean Adventist church, and the second voice identifies the end of that period, but also marks the beginning of the executive judgment upon the whore of Rome.

Perioden for den fullbyrdende dom over Roms skjøge begynner med oppreisningen av det banner som tilkjennegir at Guds andre hjord, som ennå er i Babylon, skal flykte. Denne perioden ender med «tegn og under». Denne perioden begynner med den «andre røst» i Åpenbaringen kapittel atten, og den ender med Guds røst. Naturligvis er den første og den andre røst i Åpenbaringen kapittel atten Kristi røst. Den første røst angir begynnelsen på den undersøkende dom over den levende laodikeiske adventistkirke, og den andre røst angir slutten på denne perioden, men markerer også begynnelsen på den fullbyrdende dom over Roms skjøge.

The complete history is governed by the week in which Christ confirmed the covenant, and the soon-coming Sunday law is typified as the middle waymark as typified by the cross. Both histories possess the signature of Alpha and Omega, for the beginning and ending in either history is represented by God’s voice. They also represent the truth, for the middle waymark is the rebellion of the Sunday law, and the Hebrew word “truth” was created with the first, thirteenth and last letters of the Hebrew alphabet. The first voice of Revelation chapter eighteen is the voice of Christ, the last voice is the voice of God, and the voice in the middle, also being the voice of God, is also where the rebellion of the thirteenth letter is represented by the earth beast “speaking” as a dragon, as represented in Revelation chapter THIRTEEN.

Hele historien styres av den uken da Kristus stadfestet pakten, og den snart kommende søndagsloven er typifisert som det midtre veimerket, slik korset typifiserer det. Begge historiene bærer Alfa og Omeg as signatur, for begynnelsen og avslutningen i hver av dem er representert ved Guds røst. De representerer også sannheten, for det midtre veimerket er søndagslovens opprør, og det hebraiske ordet «sannhet» ble dannet av den første, trettende og siste bokstaven i det hebraiske alfabetet. Den første røsten i Åpenbaringen kapittel atten er Kristi røst, den siste røsten er Guds røst, og røsten i midten, som også er Guds røst, er også stedet hvor opprøret knyttet til den trettende bokstaven er representert ved at jorddyret «taler» som en drage, slik det er fremstilt i Åpenbaringen kapittel TRETTEN.

The ensign at the soon-coming Sunday law represents the “sign” to flee for God’s faithful, but it also identifies that the beginning of the prophetic period that ends with the ensign being lifted up must also have a “sign.” That “sign” is what Jesus identifies as evidence that the last generation of planet earth has arrived. In Luke chapter twenty-one the disciples ask what Christ meant when He identified that the temple was going to be destroyed.

Banneret ved den snart kommende søndagsloven representerer «tegnet» til flukt for Guds trofaste, men det fastslår også at begynnelsen på den profetiske perioden som ender med at banneret løftes opp, også må ha et «tegn». Dette «tegnet» er det Jesus identifiserer som bevis på at den siste generasjonen på planeten jorden er kommet. I Lukas, kapittel tjueen, spør disiplene hva Kristus mente da Han sa at templet skulle bli ødelagt.

> And they asked him, saying, Master, but when shall these things be? and what sign will there be when these things shall come to pass? Luke 21:7.

> Og de spurte ham og sa: Mester, når skal da dette skje? Og hva skal tegnet være når dette kommer til å hende? Lukas 21:7.

Jesus then begins to identify the history that leads to the year 70 when the temple and city would be destroyed, and continues on to verse twenty-four where He identifies when the “times” of the Gentiles would be fulfilled.

Jesus begynner deretter å identifisere den historien som leder frem til år 70, da tempelet og byen skulle bli ødelagt, og fortsetter frem til vers tjuefire, hvor Han angir når hedningenes «tider» skulle bli fullendt.

> And they shall fall by the edge of the sword, and shall be led away captive into all nations: and Jerusalem shall be trodden down of the Gentiles, until the times of the Gentiles be fulfilled. Luke 21:24.

> Og de skal falle for sverdets egg og bli ført bort som fanger til alle folkeslag; og Jerusalem skal bli tråkket ned av hedningene inntil hedningenes tider er fullendt. Lukas 21:24.

The idea that this verse is referring to literal Jerusalem is based upon the Catholic theological foolishness called futurism, that applies symbolic literally and places the fulfillment of the prophecies exclusively at the end of the world. The attack upon the correct application of this verse has been a major attack of Satan throughout the reading of the New Testament. Literal Jerusalem ceased to be the symbol of prophetic Jerusalem in the time of Christ, when literal prophecy changed the spiritual application. This revelation was a major teaching established by the apostle Paul. The trampling down of Jerusalem identifies the twelve hundred and sixty years of papal darkness from the year of 538 to 1798.

Tanken om at dette verset sikter til det bokstavelige Jerusalem, bygger på den katolske teologiske dårskap som kalles futurisme, som anvender det symbolske bokstavelig og legger oppfyllelsen av profetiene utelukkende til verdens ende. Angrepet på den rette anvendelsen av dette verset har vært et stort angrep fra Satan gjennom hele lesningen av Det nye testamente. Det bokstavelige Jerusalem opphørte å være symbolet på det profetiske Jerusalem på Kristi tid, da den bokstavelige profetien endret den åndelige anvendelsen. Denne åpenbaringen var en hovedlæresetning stadfestet av apostelen Paulus. Jerusalems nedtramping identifiserer de ett tusen to hundre og seksti år med pavelig mørke fra året 538 til 1798.

> But the court which is without the temple leave out, and measure it not; for it is given unto the Gentiles: and the holy city shall they tread under foot forty and two months. Revelation 11:2.

> Men forgården som er utenfor templet, skal du holde utenfor og ikke måle; for den er gitt til hedningene, og den hellige stad skal de trå under fot i førtito måneder. Åpenbaringen 11:2.

Jerusalem of prophecy ceased to be the symbol of the chosen city at the cross.

Profetiens Jerusalem opphørte å være symbolet på den utvalgte stad ved korset.

> “How many there are who feel that it would be a good thing to tread the soil of old Jerusalem, and that their faith would be greatly strengthened by visiting the scenes of the Saviour’s life and death! But old Jerusalem will never be a sacred place until it is cleansed by the refining fire from heaven.” Review and Herald, June 9, 1896.

> Hvor mange er det ikke som føler at det ville være en god ting å betrå det gamle Jerusalems jord, og at deres tro ville bli sterkt styrket ved å besøke skueplassene for Frelserens liv og død! Men det gamle Jerusalem vil aldri bli et hellig sted før det blir renset ved den lutrende ild fra himmelen.» Review and Herald, 9. juni 1896.

Once Jesus led the disciples to the time of the end in 1798 in verse twenty-four, He then introduced the Millerite time when the announcement of the first angel arrived into history.

Da Jesus i vers tjuefire førte disiplene frem til endetiden i 1798, introduserte Han deretter den millerittiske tiden, da den første engels budskap trådte inn i historien.

> And there shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars; and upon the earth distress of nations, with perplexity; the sea and the waves roaring; Men’s hearts failing them for fear, and for looking after those things which are coming on the earth: for the powers of heaven shall be shaken. And then shall they see the Son of man coming in a cloud with power and great glory. And when these things begin to come to pass, then look up, and lift up your heads; for your redemption draweth nigh. Luke 21:25–28.

> Og det skal være tegn i solen og i månen og i stjernene; og på jorden nød blant folkeslagene, i rådvillhet; havet og bølgene bruser; menneskers hjerter svikter dem av frykt og i forventning om de ting som skal komme over jorden; for himlenes krefter skal rokkes. Og da skal de se Menneskesønnen komme i en sky med kraft og stor herlighet. Men når disse ting begynner å skje, da rett dere opp og løft deres hoder, for deres forløsning stunder til. Lukas 21:25–28.

The signs that introduced the Millerite history were fulfilled in agreement with the never-failing power of God’s Word.

Tegnene som innledet den millerittiske historien, ble oppfylt i samsvar med den aldri sviktende kraften i Guds Ord.

> “The signs in the sun, moon, and stars have been fulfilled.” Review and Herald, November 22, 1906.

> «Tegnene i solen, månen og stjernene er blitt oppfylt.» Review and Herald, 22. november 1906.

We will continue Luke chapter twenty-one in the next article.

Vi vil fortsette med Lukas kapittel tjueén i den neste artikkelen.

> “December 16, 1848, the Lord gave me a view of the shaking of the powers of the heavens. I saw that when the Lord said ‘heaven,’ in giving the signs recorded by Matthew, Mark, and Luke, He meant heaven, and when He said ‘earth’ He meant earth. The powers of heaven are the sun, moon, and stars. They rule in the heavens. The powers of earth are those that rule on the earth. The powers of heaven will be shaken at the voice of God. Then the sun, moon, and stars will be moved out of their places. They will not pass away, but be shaken by the voice of God.

> «16. desember 1848 gav Herren meg et syn av rystelsen av himlenes krefter. Jeg så at når Herren sa «himmel» da Han gav de tegn som er nedtegnet hos Matteus, Markus og Lukas, mente Han himmelen, og når Han sa «jord», mente Han jorden. Himmelens krefter er solen, månen og stjernene. De hersker på himmelen. Jordens krefter er de som hersker på jorden. Himmelens krefter skal rystes ved Guds røst. Da skal solen, månen og stjernene flyttes ut av sine steder. De skal ikke forgå, men rystes ved Guds røst.

> “Dark, heavy clouds came up and clashed against each other. The atmosphere parted and rolled back; then we could look up through the open space in Orion, whence came the voice of God. The Holy City will come down through that open space. I saw that the powers of earth are now being shaken and that events come in order. War, and rumors of war, sword, famine, and pestilence are first to shake the powers of earth, then the voice of God will shake the sun, moon, and stars, and this earth also. I saw that the shaking of the powers in Europe is not, as some teach, the shaking of the powers of heaven, but it is the shaking of the angry nations.” Early Writings, 41.

> «Mørke, tunge skyer trakk opp og støtte sammen mot hverandre. Atmosfæren delte seg og rullet tilbake; deretter kunne vi se opp gjennom det åpne rom i Orion, hvorfra Guds røst kom. Den hellige stad skal komme ned gjennom dette åpne rom. Jeg så at jordens makter nå blir rystet, og at begivenhetene kommer i sin orden. Krig og rykter om krig, sverd, hungersnød og pest er det første som skal ryste jordens makter; deretter skal Guds røst ryste solen, månen og stjernene, og også denne jord. Jeg så at rystelsen av maktene i Europa ikke er, slik noen lærer, himmelens makters rystelse, men at den er rystelsen av de vrede folkeslag.» Early Writings, 41.

Back to Articles