Article

# The Book of Daniel - Number Twenty-Two

Daniels bok – nummer tjueto

Unveiling the Prophetic Debate: The Methodology of the Latter Rain and the Final Crisis

Avsløringen av den profetiske debatten: Metodologien for seinregnet og den siste krisen

Author

Jeff Pippenger

Published

December 17, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

The methodology that is sanctioned by God is specifically identified in Isaiah chapters twenty-eight and twenty-nine, where the methodology is represented as “line upon line.” On September 11, 2001 the mighty angel of Revelation eighteen descended, and in so doing, he repeated the descent he had made on August 11, 1840. In both cases, after his descent, Babylon was identified as fallen, and a call was made, and soon will be made again, for those still in her communion to come out. In both cases, the event that fulfilled the prediction had a worldwide impact, for just as the first angel’s message was carried to “every mission station in the world” in 1840 the entire world was impacted and understood the event of September 11, 2001. The prophecy that was fulfilled on August 11, 1840 was a prophecy that identified a restraint being placed upon Islam of the second woe, and immediately after September 11, 2001 a restraint was placed upon Islam of the third Woe.

Den metodikken som er godkjent av Gud, blir uttrykkelig identifisert i Jesaja kapittel tjueåtte og tjueni, der metodikken fremstilles som «linje på linje». Den 11. september 2001 steg den mektige engelen i Åpenbaringen atten ned, og ved å gjøre det gjentok han den nedstigningen han hadde foretatt den 11. august 1840. I begge tilfeller ble Babylon, etter hans nedstigning, identifisert som falt, og det ble fremsatt et kall, og snart vil det igjen bli fremsatt, om at de som fortsatt er i hennes samfunn, skal komme ut. I begge tilfeller fikk hendelsen som oppfylte forutsigelsen verdensomspennende innvirkning, for slik den første engels budskap i 1840 ble båret til «hver misjonsstasjon i verden», ble hele verden berørt av og forstod hendelsen den 11. september 2001. Profetien som ble oppfylt den 11. august 1840, var en profeti som identifiserte at en tilbakeholdelse ble lagt på islam i det annet ve, og umiddelbart etter den 11. september 2001 ble en tilbakeholdelse lagt på islam i det tredje ve.

August 11, 1840 represents the empowerment of the message that was unsealed at the time of the end in 1798, and September 11, 2001 represents the empowerment of the message that was unsealed at the time of the end in 1989. The primary rule of the movement of the first angel was confirmed on August 11, 1840, and the rule was the day for a year principle. The primary rule of the movement of the third angel was confirmed on September 11, 2001. The rule being that truth is established by bringing “line upon line,” demonstrating that the end is illustrated by the beginning, and that history repeats. The prophetic event of September 11, 2001 is not only established by Sister White’s direct words, but more significantly by the fact that the events perfectly paralleled the same waymark in Millerite history. What was recognized with the event of August 11, 1840 was not the fulfillment of the prophecy, so much as the soundness of the methodology adopted by Miller and his associates.

11. august 1840 representerer bemyndigelsen av budskapet som ble avforseglet ved endens tid i 1798, og 11. september 2001 representerer bemyndigelsen av budskapet som ble avforseglet ved endens tid i 1989. Hovedregelen for den første engels bevegelse ble stadfestet den 11. august 1840, og regelen var dag-for-et-år-prinsippet. Hovedregelen for den tredje engels bevegelse ble stadfestet den 11. september 2001. Regelen er at sannhet blir stadfestet ved å føre fram «linje på linje», og dermed vise at enden fremstilles ved begynnelsen, og at historien gjentar seg. Den profetiske hendelsen 11. september 2001 blir ikke bare stadfestet ved Søster Whites direkte ord, men enda mer betydningsfullt ved det faktum at hendelsene fullkomment løp parallelt med det samme veimerket i millerittisk historie. Det som ble erkjent ved hendelsen 11. august 1840, var ikke så mye profetiens oppfyllelse som holdbarheten i den metodologien Miller og hans medarbeidere hadde antatt.

> “The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 335.

> «Hendelsen oppfylte forutsigelsen nøyaktig. Da dette ble kjent, ble store skarer overbevist om riktigheten av de prinsipper for profetisk tolkning som Miller og hans medarbeidere hadde lagt til grunn, og adventbevegelsen fikk en vidunderlig fremdrift. Menn med lærdom og anseelse sluttet seg til Miller, både i forkynnelsen og i offentliggjøringen av hans synspunkter, og fra 1840 til 1844 utbredte verket seg raskt.» The Great Controversy, 335.

On September 11, 2001, when the latter rain began to be measured, the “debate” was and still is over true or false methodology. The prophecies of the Millerite movement are set forth on both the 1843 and the 1850 charts, which Sister White endorses as being designed by the Lord, and also as a fulfillment of Habakkuk chapter two. The message of the Millerites that was produced through “the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and” which thereafter produced the “wonderful impetus” that empowered the message of the Midnight Cry, had been represented upon the two sacred charts. The prophecies represented upon those two sacred charts were identified and established by Miller’s prophetic rules. The charts were a fulfillment of the command in Habakkuk to visually represent the prophecies that had been established by Miller’s methodology upon “tables,” in the plural. Habakkuk chapter two, identifies and is directly connected to the “debate” of Isaiah chapter twenty-seven.

Den 11. september 2001, da senregnet begynte å bli målt, dreide «debatten» seg, og dreier seg fortsatt, om sann eller falsk metodologi. Profetiene i den millerittiske bevegelsen er fremstilt både på 1843-kartet og 1850-kartet, som Søster White stadfester som utformet av Herren, og også som en oppfyllelse av Habakkuk kapittel to. Millerittenes budskap, som ble frembrakt gjennom «de prinsipper for profetisk fortolkning som ble antatt av Miller og hans medarbeidere, og» som deretter frembrakte den «vidunderlige drivkraft» som ga kraft til Midnattsropets budskap, hadde vært fremstilt på de to hellige kartene. Profetiene som er fremstilt på disse to hellige kartene, ble identifisert og stadfestet ved Millers profetiske regler. Kartene var en oppfyllelse av befalingen i Habakkuk om visuelt å fremstille profetiene som var blitt stadfestet ved Millers metodologi på «tavler», i flertall. Habakkuk kapittel to identifiserer og er direkte forbundet med «debatten» i Jesaja kapittel tjuesju.

> I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what he will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. Habakkuk 2:1.

> Jeg vil stå på min vaktpost og stille meg på tårnet, og jeg vil speide for å se hva han vil tale til meg, og hva jeg skal svare når jeg blir irettesatt. Habakkuk 2:1.

The word “reproved” in the verse means ‘argued with.’ Habakkuk, representing both the watchmen of the movement of the first and third angels, was going to be argued with, and he wished to understand what he was to answer when the debate began. The answer in the history of the first angel was the production of the two sacred charts, and the answer in the history of the movement of the third angel was the production of the prophetic series titled, Habakkuk’s Two Tables. The charts and the series were built upon the methodology represented in each of those respective histories. In Habakkuk, the methodology represents what the watchmen use to establish the message, and it also identifies the issue that is “debated,” which in turn produces two classes of worshippers.

Ordet «irettesatt» i verset betyr «argumentert med». Habakkuk, som representerer vekterne i både den første og den tredje engels bevegelse, kom til å bli argumentert med, og han ønsket å forstå hva han skulle svare når drøftelsen begynte. Svaret i den første engels historie var utarbeidelsen av de to hellige kartene, og svaret i historien om den tredje engels bevegelse var frembringelsen av den profetiske serien med tittelen Habakkuks to tavler. Kartene og serien ble bygget på den metodologien som er representert i hver av disse respektive historiene. I Habakkuk representerer metodologien det som vekterne bruker for å stadfeste budskapet, og den identifiserer også det spørsmålet som blir «debattert», noe som igjen frembringer to klasser av tilbedere.

> I will stand upon my watch, and set me upon the tower, and will watch to see what he will say unto me, and what I shall answer when I am reproved. And the Lord answered me, and said, Write the vision, and make it plain upon tables, that he may run that readeth it. For the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry. Behold, his soul which is lifted up is not upright in him: but the just shall live by his faith. Habakkuk 2:1–4.

> Jeg vil stå på min vaktpost og stille meg på tårnet, og jeg vil speide for å se hva han vil si til meg, og hva jeg skal svare når jeg blir irettesatt. Og Herren svarte meg og sa: Skriv synet ned og gjør det tydelig på tavler, så den som leser det, kan løpe. For synet gjelder ennå en fastsatt tid, men ved enden skal det tale og ikke lyve. Om det drøyer, så vent på det; for det skal visselig komme, det skal ikke utebli. Se, oppblåst er den sjel som ikke er rettskaffen i ham; men den rettferdige skal leve ved sin tro. Habakkuk 2:1–4.

One class is justified by faith, and the other class is lifted up in soul, as represented by the Pharisee and the Publican. The Pharisees trusted in a methodology that was based upon custom and tradition, and the Pharisee also represented a religious system who maintained control of their flock by implementing a hierarchical system governed by those who professed to be the chosen people of God, and the defenders of truth, but who ultimately participated in the crucifixion of the Truth. The prophetic “debate” of Isaiah chapter twenty-seven, is over true and false biblical methodology. The antagonists in the “debate” are those who follow the methodology of the Elijah for that time, and the long-established system of theological experts, that is typified by the Sanhedrin in the time of Christ.

Den ene klassen blir rettferdiggjort ved tro, og den andre klassen blir opphøyd i sjelen, slik det er fremstilt ved fariseeren og tolleren. Fariseerne satte sin lit til en metode som var bygget på skikk og tradisjon, og fariseeren representerte også et religiøst system som opprettholdt kontroll over sin hjord ved å innføre et hierarkisk system styrt av dem som bekjente seg til å være Guds utvalgte folk og sannhetens forsvarere, men som til sist deltok i korsfestelsen av Sannheten. Den profetiske «debatten» i Jesaja kapittel tjuesju gjelder sann og falsk bibelsk metode. Motpartene i «debatten» er de som følger metodologien til tidens Elia, og det lenge etablerte systemet av teologiske eksperter, som er forbildet ved Sanhedrinet på Kristi tid.

Chapter twenty-seven identifies that the “debate” begins when he “stayeth,” or when God restrains “his rough wind,” in the “day of the east wind.” “In measure, when it shooteth forth, thou wilt debate with it: he stayeth his rough wind in the day of the east wind. By this therefore shall the iniquity of Jacob be purged.” The word “purged” means atoned for, and represents the blotting out of sin in the investigative judgment. The methodology that is debated over, represents the test that must be passed, if the sins of God’s people are to be blotted out. The methodology of Elijah as a test is represented in the history of Christ, where we have been forewarned that in that time, those who rejected the message of John the Baptist (who Christ identified as Elijah), could not be benefitted by the teachings of Jesus.

Kapittel tjuesju viser at «debatten» begynner når han «holder tilbake», eller når Gud stanser «sin sterke stormvind», på «østavindens dag». «Med måte, når det skyter frem, vil du gå i rette med det; han holder tilbake sin sterke stormvind på østavindens dag. Ved dette skal derfor Jakobs misgjerning bli sonet.» Ordet «sonet» betyr at det er gjort soning for, og representerer utslettelsen av synd i den undersøkende dom. Den metodologien det strides om, representerer prøven som må bestås dersom Guds folks synder skal bli utslettet. Elias’ metodologi som en prøve er fremstilt i Kristi historie, hvor vi er blitt forutvarslet om at på den tiden kunne de som forkastet døperen Johannes’ budskap (som Kristus identifiserte som Elia), ikke ha gagn av Jesu lære.

The message of the latter rain is represented as the teachings of Jesus, for He is the Word, and more than this, the latter rain is represented as “the refreshing”, which is defined as “the presence of the Lord”.

Budskapet om sildigregnet er framstilt som Jesu lære, for han er Ordet, og mer enn dette er sildigregnet framstilt som «forfriskningen», som er definert som «Herrens nærvær».

> Repent ye therefore, and be converted, that your sins may be blotted out, when the times of refreshing shall come from the presence of the Lord; And he shall send Jesus Christ, which before was preached unto you. Acts 3:19, 20.

> Omvend eder derfor og vend om, så deres synder kan bli utslettet, for at tider med vederkvegelse må komme fra Herrens åsyn, og han skal sende Jesus Kristus, han som tidligere ble forkynt for dere. Apostlenes gjerninger 3:19, 20.

Sister White identifies that the angel that descended in Revelation chapter ten, on August 11, 1840, “was no less a personage than Jesus Christ.” The angel that descended on September 11, 2001, would therefore be “no less a personage than Jesus Christ.” His descent in either history identifies the beginning of the prophetic “debate” over true or false methodology, for it is represented by the book in His hand that God’s people were commanded to eat. When in Galilee, Jesus instructed the disciples that they must eat His flesh and drink His blood, for He claimed there that He was the bread sent down from heaven. He lost more disciples there than any other point in his ministry, and those that left, never returned. Those that left, did so because they chose to analyze His teachings with the false methodology of taking His words in their literal sense, instead of applying them in the correct spiritual sense. The “debate” of Isaiah twenty-seven, is a prophetic waymark that has several witnesses to establish that it represents an established professed system of biblical analysis in confrontation with the methodology represented by the Elijah messenger.

Søster White påviser at engelen som steg ned i Åpenbaringen kapittel ti, den 11. august 1840, «var ingen ringere enn Jesus Kristus». Engelen som steg ned den 11. september 2001, ville derfor være «ingen ringere enn Jesus Kristus». Hans nedstigning i begge historiske forløp markerer begynnelsen på den profetiske «strid» om sann eller falsk metodologi, for den fremstilles ved boken i Hans hånd som Guds folk ble befalt å ete. Da Jesus var i Galilea, underviste Han disiplene om at de måtte ete Hans kjød og drikke Hans blod, for der hevdet Han at Han var brødet som var sendt ned fra himmelen. Der mistet Han flere disipler enn på noe annet tidspunkt i Sin tjeneste, og de som forlot Ham, vendte aldri tilbake. De som forlot Ham, gjorde det fordi de valgte å analysere Hans lære med den falske metodologien å ta Hans ord i bokstavelig forstand, i stedet for å anvende dem i den rette åndelige betydning. «Striden» i Jesaja tjuesju er et profetisk veimerke som har flere vitner til å stadfeste at den representerer et etablert bekjennende system for bibelsk analyse i konfrontasjon med den metodologien som er representert ved Elias-budbæreren.

It marks a specific point in the progressive passing by of the former covenant and chosen people of God, and the beginning of the covenant relationship with those “who in times past, were not the people of God.” The “debate,” more importantly represents the beginning of the period of time that concludes with the soon-coming Sunday law. The Alpha and Omega always represents the end with the beginning, and in so doing the very “debate” becomes a symbol of one of the sins of our fathers, that must be acknowledged and confessed, in order to fulfill the Leviticus twenty-six prayer.

Det markerer et bestemt punkt i den gradvise bortgangen av den tidligere pakt og Guds utvalgte folk, og begynnelsen på paktsforholdet med dem «som tidligere ikke var Guds folk». «Debatten» representerer, enda viktigere, begynnelsen på den tidsperioden som avsluttes med den snart kommende søndagsloven. Alfa og Omega representerer alltid enden sammen med begynnelsen, og ved dette blir selve «debatten» et symbol på en av våre fedres synder, som må erkjennes og bekjennes for å oppfylle bønnen i tredje Mosebok tjueseks.

Daniel’s prayer of chapter nine, represents the prayer that must be offered at the conclusion of the three and a half days of Revelation eleven. That period of time is represented in Isaiah twenty-seven as the period when “the defenced city shall be desolate, and the habitation forsaken, and left like a wilderness: there shall the calf feed, and there shall he lie down, and consume the branches thereof. When the boughs thereof are withered, they shall be broken off: the women come, and set them on fire: for it is a people of no understanding: therefore he that made them will not have mercy on them, and he that formed them will show them no favour.”

Daniels bønn i kapittel ni representerer den bønn som må frembæres ved avslutningen av de tre og en halv dagene i Åpenbaringen elleve. Denne tidsperioden fremstilles i Jesaja tjuesju som den perioden da «den befestede by skal ligge øde, og bostedet være forlatt og overlatt som en ørken; der skal kalven beite, og der skal den legge seg ned og fortære grenene på den. Når dens kvister er visnet, skal de brytes av; kvinnene kommer og setter ild på dem; for det er et folk uten forstand; derfor skal han som skapte dem, ikke vise dem barmhjertighet, og han som dannet dem, skal ikke vise dem nåde.»

The two witnesses are shown “no favor,” for they proclaimed a false prediction that ushered in the “wilderness” period of three and a half days. They then became a “people of no understanding,” though they previously had been the “defenced city.” That city then became “desolate” and a “habitation” that was “forsaken”. It became dead dry bones lying in the street of the city of Sodom and Egypt. When the dead are then called to arise, they are tested by the sins of their fathers, which includes the “debate” at the beginning of the period that starts with the empowerment of the first message and ends with the arrival of the third message. The debate is whether to accept or reject the methodology represented by the Elijah of their history. In 1863, the fathers of Adventism rejected the message of Moses’ “seven times,” that had been presented by Elijah.

De to vitnene blir vist «ingen nåde», for de forkynte en falsk forutsigelse som innledet «ørken»-perioden på tre og en halv dag. Deretter ble de et «folk uten forstand», selv om de tidligere hadde vært den «befestede by». Denne byen ble så «øde» og en «bolig» som var «forlatt». Den ble til døde, tørre ben som lå i gaten i Sodomas og Egypts by. Når de døde så blir kalt til å stå opp, blir de prøvet ved sine fedres synder, hvilket innbefatter «debatten» ved begynnelsen av perioden som starter med myndiggjørelsen av det første budskapet og ender med ankomsten av det tredje budskapet. Debatten gjelder om man skal ta imot eller forkaste den metodologien som er representert ved Elias i deres historie. I 1863 forkastet adventismens fedre budskapet om Moses’ «sju tider», som var blitt fremholdt av Elia.

Beginning in July, of 2023 the withered boughs of Isaiah twenty-seven must decide if they will repeat the sins of the church in Galilee, and the history of 1863, as well as the history of September 11, 2001. To reject the methodology represented by Habakkuk chapter two, and Isaiah twenty-seven, and by Elijah, John the Baptist and William Miller is to repeat the sins of our fathers, instead of being benefited by the sacred ensamples that were record for those upon whom the ends of the earth have come.

Fra og med juli 2023 må de visne grenene i Jesaja tjuesju avgjøre om de vil gjenta syndene til menigheten i Galilea og historien fra 1863, så vel som historien fra 11. september 2001. Å forkaste den metodologien som er representert ved Habakkuk kapittel to og Jesaja tjuesju, og ved Elia, Johannes Døperen og William Miller, er å gjenta våre fedres synder, i stedet for å ha nytte av de hellige forbildene som ble nedtegnet for dem som verdens ender er kommet over.

> Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come. Wherefore let him that thinketh he standeth take heed lest he fall. There hath no temptation taken you but such as is common to man: but God is faithful, who will not suffer you to be tempted above that ye are able; but will with the temptation also make a way to escape, that ye may be able to bear it. Wherefore, my dearly beloved, flee from idolatry. I speak as to wise men; judge ye what I say. 1 Corinthians 10:11–15.

> Men alt dette hendte dem som forbilder; og det er skrevet til formaning for oss, som verdens ender er kommet til. Derfor skal den som mener at han står, se til at han ikke faller. Ingen fristelse har kommet over dere uten en slik som er menneskelig; men Gud er trofast, han som ikke vil tillate at dere blir fristet over evne, men sammen med fristelsen også vil gjøre en utvei, så dere skal kunne bære den. Derfor, mine høyt elskede, flykt fra avgudsdyrkelsen. Jeg taler som til vise; døm selv det jeg sier. 1 Korinterbrev 10:11–15.

The sacred methodology establishes the message of the Midnight Cry, which is the latter rain message. That message, when eaten spiritually produces a corresponding experience as certainly as Daniel and the three worthies’ diet of pulse, produced a fairer and fatter countenance. But in Habakkuk chapter two, the stumbling block for those who reject the offer of justification by faith, is pride which prevents them from following on to know the Lord. If there is ever a time when God’s people cannot put off the work of accepting the true methodology, and eating the message from the angel’s hand, it is now!

Den hellige metodologien stadfester budskapet om Midnattsropet, som er senregnets budskap. Når dette budskapet fortæres åndelig, frembringer det en tilsvarende erfaring like sikkert som Daniels og de tre verdiges kost av grønnsaker frembrakte et vakrere og fyldigere åsyn. Men i Habakkuk kapittel to er snublesteinen for dem som avviser tilbudet om rettferdiggjørelse ved tro, stolthet, som hindrer dem i å gå videre for å kjenne Herren. Om det noen gang er en tid da Guds folk ikke kan utsette arbeidet med å ta imot den sanne metodologien og spise budskapet fra engelens hånd, så er det nå!

> “We must not wait for the latter rain. It is coming upon all who will recognize and appropriate the dew and showers of grace that fall upon us. When we gather up the fragments of light, when we appreciate the sure mercies of God, who loves to have us trust Him, then every promise will be fulfilled. ‘For as the earth bringeth forth her bud, and as the garden causeth the things that are sown in it to spring forth; so the Lord God will cause righteousness and praise to spring forth before all the nations.’ Isaiah 61:11. The whole earth is to be filled with the glory of God.” The Seventh-day Adventist Bible Commentary, volume 7, 984.

> «Vi må ikke vente på senregnet. Det kommer over alle som vil erkjenne og tilegne seg nådens dugg og regnskurer som faller over oss. Når vi samler opp lysglimtene, når vi verdsetter Guds visse miskunn, han som gjerne vil at vi skal stole på ham, da skal hvert løfte bli oppfylt. ‘For likesom jorden lar sin spire skyte fram, og som en hage lar det som er sådd i den, vokse opp, således skal Herren Gud la rettferdighet og lovsang skyte fram for alle folkets øyne.’ Jesaja 61:11. Hele jorden skal fylles med Guds herlighet.» The Seventh-day Adventist Bible Commentary, bind 7, 984.

God’s prophetic Word has identified that when the great buildings of New York City were thrown down, the angel of Revelation eighteen would descend and “Revelation eighteen, verses one through three would be fulfilled.” Isaiah twenty-seven identifies that time as the “day of the east wind,” and it is the time when “the rough wind” is restrained. “In measure, when it shooteth forth, thou wilt debate with it: he stayeth his rough wind in the day of the east wind.” Sister White identifies the very same time.

Guds profetiske Ord har fastslått at når de store bygningene i New York City ble revet ned, ville engelen i Åpenbaringen atten stige ned, og «Åpenbaringen atten, vers én til tre ville bli oppfylt». Jesaja tjuesju identifiserer den tiden som «østavindens dag», og det er den tiden da «stormvinden» holdes tilbake. «Med måte, når den bryter fram, går du i rette med den; han holder sin stormvind tilbake på østavindens dag.» Søster White identifiserer nettopp den samme tiden.

> “At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> «På den tiden, mens frelsesverket går mot sin avslutning, vil trengsel komme over jorden, og folkeslagene vil være vrede, men holdes tilbake, så de ikke hindrer den tredje engels gjerning. På den tiden vil ‘sildigregnet’, eller vederkvegelsen fra Herrens åsyn, komme for å gi kraft til den tredje engels høye rop og berede de hellige til å bli stående i den tiden da de sju siste plagene skal utgytes.» Early Writings, 85.

The power that angers the nations arrived when the latter rain began to fall. But as soon as that power angered the nations, it was held in check, for Isaiah recorded that he “stayeth his rough wind.” The rough wind, is the east wind, and that wind is restrained when the latter rain begins to sprinkle, and the work of salvation is closing. The closing work of salvation is the sealing time. “Line upon line” the rough, or east wind that is restrained during the sealing of the one hundred and forty-four thousand is the four winds of Revelation chapter seven.

Makten som opprører folkene, kom da sildigregnet begynte å falle. Men så snart denne makten hadde opprørt folkene, ble den holdt tilbake, for Jesaja nedtegnet at han «demper sin sterke vind». Den sterke vinden er østavinden, og denne vinden holdes tilbake når sildigregnet begynner å dryppe, og frelsens verk går mot sin avslutning. Frelsens avsluttende verk er beseglingstiden. «Bud på bud» er den sterke, eller østavinden, som holdes tilbake under beseglingen av de hundre og førtifire tusen, de fire vindene i Åpenbaringen kapittel sju.

> And after these things I saw four angels standing on the four corners of the earth, holding the four winds of the earth, that the wind should not blow on the earth, nor on the sea, nor on any tree. And I saw another angel ascending from the east, having the seal of the living God: and he cried with a loud voice to the four angels, to whom it was given to hurt the earth and the sea, Saying, Hurt not the earth, neither the sea, nor the trees, till we have sealed the servants of our God in their foreheads. Revelation 7:1–3.

> Og etter dette så jeg fire engler stå på jordens fire hjørner, idet de holdt jordens fire vinder tilbake, for at vinden ikke skulle blåse over jorden, heller ikke over havet, heller ikke over noe tre. Og jeg så en annen engel stige opp fra øst, med den levende Guds segl; og han ropte med høy røst til de fire englene, som det var gitt å skade jorden og havet, og sa: Gjør ikke skade på jorden, heller ikke på havet, heller ikke på trærne, før vi har satt segl på vår Guds tjenere i deres panner. Åpenbaringen 7:1–3.

The sealing of the one hundred and forty-four thousand was typified by Christ’s triumphal entry into Jerusalem. There Christ, for the only time in His life, rode upon an ass (a symbol of Islam), and Lazarus led the procession into Jerusalem. Sister White identifies Lazarus as the symbol of the seal in that history.

Beseglingen av de hundre og førtifire tusen ble forbildliggjort ved Kristi triumferende inntog i Jerusalem. Der red Kristus, for den eneste gang i sitt liv, på et esel (et symbol på islam), og Lasarus ledet prosesjonen inn i Jerusalem. Søster White identifiserer Lasarus som symbolet på seglet i denne historien.

> “In delaying to come to Lazarus, Christ had a purpose of mercy toward those who had not received Him. He tarried, that by raising Lazarus from the dead He might give to His stubborn, unbelieving people another evidence that He was indeed ‘the resurrection, and the life.’ He was loath to give up all hope of the people, the poor, wandering sheep of the house of Israel. His heart was breaking because of their impenitence. In His mercy He purposed to give them one more evidence that He was the Restorer, the One who alone could bring life and immortality to light. This was to be an evidence that the priests could not misinterpret. This was the reason of His delay in going to Bethany. This crowning miracle, the raising of Lazarus, was to set the seal of God on His work and on His claim to divinity.” The Desire of Ages, 528, 529.

> «Ved å drøye med å komme til Lasarus hadde Kristus et barmhjertighetens formål overfor dem som ikke hadde tatt imot Ham. Han ventet, for ved å oppreise Lasarus fra de døde kunne Han gi sitt gjenstridige, vantro folk enda et bevis på at Han virkelig var «oppstandelsen og livet». Han var uvillig til å oppgi alt håp for folket, de stakkars, villfarne får av Israels hus. Hans hjerte brast på grunn av deres ubotferdighet. I sin barmhjertighet hadde Han til hensikt å gi dem enda ett bevis på at Han var Gjenoppretteren, Den som alene kunne føre liv og udødelighet fram i lyset. Dette skulle være et bevis som prestene ikke kunne feiltolke. Dette var grunnen til at Han drøyde med å gå til Betania. Dette kronende mirakelet, oppvekkelsen av Lasarus, skulle sette Guds segl på Hans verk og på Hans krav på guddommelighet.» The Desire of Ages, 528, 529.

The tarrying time that began on July 18, 2020 is represented by Christ’s tarrying before He resurrected Lazarus. The tarrying time of Revelation chapter eleven, ends at the conclusion of the three and a half days. During those days the two witnesses laid dead in the street. And just as Lazarus was to be resurrected following a tarrying time, so too were John’s two witnesses. Once resurrected they lead the procession into Jerusalem, representing the “seal of God,” and the “crowning miracle” that testifies to Christ’s divinity. The resurrection identifies the conclusion of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which takes place while the four winds, the east wind, the rough wind, that arrived on September 11, 2001, is held in check.

Ventetiden som begynte den 18. juli 2020, er framstilt ved Kristi venting før Han oppreiste Lasarus. Ventetiden i Åpenbaringen kapittel elleve ender ved avslutningen av de tre og en halv dagene. I løpet av disse dagene lå de to vitnene døde på gaten. Og liksom Lasarus skulle oppreises etter en ventetid, slik skulle også Johannes’ to vitner det. Når de er oppreist, leder de prosesjonen inn i Jerusalem og representerer «Guds segl» og «det kronende mirakel» som vitner om Kristi guddommelighet. Oppstandelsen markerer avslutningen på beseglingen av de hundre og førtifire tusen, som finner sted mens de fire vinder, østvinden, den sterke vinden, som kom den 11. september 2001, holdes tilbake.

In the hour that is the Sunday law, those winds are released to bring retributive judgment upon the earth beast of Revelation thirteen. They are now even slipping through the fingers of those four angels that are restraining them during the sealing period. One of the most profound references in the Spirit of Prophecy relating to the day of the east wind is found in Testimonies, volume nine. That volume begins the inspired words on page eleven, so it begins symbolically on “nine-eleven”. The title of the chapter is, “The Final Crisis”, but it is also the first chapter of a section titled, “For the Coming of the King”.

I den time som er søndagsloven, blir disse vindene løst for å bringe gjengjeldende dom over jorddyret i Åpenbaringen tretten. De glipper nå til og med gjennom fingrene på de fire englene som holder dem tilbake i beseglingstiden. En av de mest dyptgripende henvisningene i Profetiens Ånd som angår østvindens dag, finnes i Testimonies, bind ni. Dette bindet begynner de inspirerte ordene på side elleve, og begynner dermed symbolsk på «ni-elleve». Tittelen på kapitlet er «Den endelige krisen», men det er også det første kapitlet i en seksjon med tittelen «For Kongens komme».

There is no evidence that the section and title of the chapter were purposely manipulated by the editors that compiled the volume, yet the coming of the King, is easily recognized as the coming of the bridegroom, which in the parable of the ten virgins occurs with the midnight crisis that is produced in the virgins, by the presence or lack of oil in their vessels. The midnight crisis that is now arriving, is as the title represents—the last crisis for the ten virgins. In that crisis they manifest whether they have the oil, or they don’t. The oil is not simply the Holy Spirit, it is precisely defined as the Holy Spirit, and also as the correct message, and also as the correct character.

Det finnes ingen beviser for at avsnittet og kapitlets tittel med hensikt ble manipulert av redaktørene som sammenstilte bindet, men Kongens komme gjenkjennes lett som brudgommens komme, som i lignelsen om de ti jomfruene inntreffer ved midnattskrisen som frembringes hos jomfruene ved nærværet eller mangelen på olje i deres kar. Den midnattskrisen som nå er i ferd med å komme, er, slik tittelen angir, den siste krisen for de ti jomfruene. I den krisen åpenbarer de om de har oljen, eller om de ikke har den. Oljen er ikke ganske enkelt Den Hellige Ånd; den er presist definert som Den Hellige Ånd, og også som det rette budskap, og også som den rette karakter.

The correct methodology establishes the correct message of the Midnight Cry, and that message, received and acted upon, produces the correct character. That character in the last crisis is the character that receives the seal of God. The process of sealing God’s people began at the arrival of the day of the east wind, on September 11, 2001. The message of that time was then to be eaten. Whether to eat or not to eat is represented by Isaiah’s “debate,” and also by Habakkuk’s question of what the watchmen should answer in the argument. The tarrying time of Matthew twenty-five and Habakkuk concludes with the representation of two classes of worshippers. The tarrying time, represented by three and a half days in Revelation chapter eleven, is almost finished.

Den rette metodologien fastslår Midnattsropets rette budskap, og dette budskapet, mottatt og handlet etter, frembringer den rette karakter. Denne karakteren i den siste krisen er den karakteren som mottar Guds segl. Prosessen med å besegle Guds folk begynte ved ankomsten av østavindens dag, den 11. september 2001. Budskapet for den tiden skulle da etes. Hvorvidt man skal ete eller ikke ete, fremstilles ved Jesajas «debatt», og også ved Habakkuks spørsmål om hva vekterne skal svare i striden. Drøyetiden i Matteus tjuefem og Habakkuk avsluttes med fremstillingen av to klasser av tilbedere. Drøyetiden, fremstilt ved tre og en halv dag i Åpenbaringen kapittel elleve, er nesten fullført.

That tarrying time is also represented at the beginning of the chapter in volume nine, with a passage from Hebrews, where Paul paraphrases verse four of Habakkuk chapter two. Paul’s reference places Habakkuk two in the movement of the third angel, for it is in that history that Christ moved into the Most Holy Place, and in that history the light of His high priestly ministry was revealed, and it is in the book of Hebrews that Paul is revealing the clearest revelation of Christ’s high priestly ministry in God’s Word.

Denne ventetiden er også framstilt i begynnelsen av kapitlet i bind ni, med et avsnitt fra Hebreerbrevet, der Paulus parafraserer vers fire i Habakkuk kapittel to. Paulus’ henvisning plasserer Habakkuk 2 i den tredje engels bevegelse, for det var i den historien at Kristus gikk inn i Det Aller Helligste, og i den historien ble lyset om Hans yppersteprestelige tjeneste åpenbart, og det er i Hebreerbrevet at Paulus åpenbarer den klareste framstillingen av Kristi yppersteprestelige tjeneste i Guds Ord.

Habakkuk two in the movement of the first angel did not yet recognize the movement of Christ into the Most Holy Place, for it did not happen until the end of the proclamation of the Midnight Cry. The tarrying time referenced by Paul, is the tarrying time of Habakkuk and Matthew, but it is the tarrying time that would begin on July 18, 2020. The last verse of Habakkuk two represents the conclusion of the Midnight Cry in the Millerite history, and the arrival of the third angel:

Habakkuk 2 i den første engels bevegelse gjenkjente ennå ikke Kristi bevegelse inn i Det Aller Helligste, for det skjedde ikke før ved avslutningen av forkynnelsen av Midnattsropet. Ventetiden som Paulus viser til, er ventetiden i Habakkuk og Matteus, men det er den ventetiden som skulle begynne den 18. juli 2020. Det siste verset i Habakkuk 2 representerer avslutningen av Midnattsropet i millerittenes historie, og den tredje engels ankomst:

> But the Lord is in his holy temple: let all the earth keep silence before him. Habakkuk 2:20.

> Men Herren er i sitt hellige tempel; all jorden tie for hans åsyn. Habakkuk 2,20.

Testimonies, volume nine emphasizes, beginning on page eleven (nine-eleven), the parable of the ten virgins, the tarrying time and its connection with Habakkuk and Matthew, and the final crisis and September 11, 2001, when the prophetic debate arrived.

Vitnesbyrd, bind ni, understreker, med begynnelse på side elleve (ni-elleve), lignelsen om de ti jomfruer, ventetiden og dens forbindelse med Habakkuk og Matteus, samt den endelige krisen og 11. september 2001, da den profetiske debatten ankom.

> “Section 1—For the Coming of the King

> «Avsnitt 1—For Kongens komme»

> “‘Yet a little while, and He that shall come will come, and will not tarry.’ Hebrews 10:37.

> «For ennå en liten stund, og Han som skal komme, vil komme og ikke dryge.» Hebreerne 10,37.

> “The Last Crisis

> «Den siste krisen»

> “We are living in the time of the end. The fast-fulfilling signs of the times declare that the coming of Christ is near at hand. The days in which we live are solemn and important. The Spirit of God is gradually but surely being withdrawn from the earth. Plagues and judgments are already falling upon the despisers of the grace of God. The calamities by land and sea, the unsettled state of society, the alarms of war, are portentous. They forecast approaching events of the greatest magnitude.

> «Vi lever i endens tid. De raskt oppfylte tidens tegn forkynner at Kristi komme er nær forestående. De dager vi lever i, er alvorlige og betydningsfulle. Guds Ånd blir gradvis, men sikkert, trukket tilbake fra jorden. Plager og dommer faller allerede over dem som forakter Guds nåde. Ulykkene på land og hav, samfunnets urolige tilstand, krigens varsler, er illevarslende. De varsler forestående hendelser av den største betydning.»

> “The agencies of evil are combining their forces and consolidating. They are strengthening for the last great crisis. Great changes are soon to take place in our world, and the final movements will be rapid ones.

> Ondskapens redskaper forener sine krefter og samler seg. De styrker seg til den siste store krise. Store forandringer skal snart finne sted i vår verden, og de siste bevegelser vil være raske.

> “The condition of things in the world shows that troublous times are right upon us. The daily papers are full of indications of a terrible conflict in the near future. Bold robberies are of frequent occurrence. Strikes are common. Thefts and murders are committed on every hand. Men possessed of demons are taking the lives of men, women, and little children. Men have become infatuated with vice, and every species of evil prevails.

> «Tilstanden i verden viser at trengselstider står umiddelbart foran oss. De daglige avisene er fulle av tegn på en fryktelig konflikt i nær fremtid. Frekke røverier forekommer ofte. Streiker er vanlige. Tyverier og mord begås overalt. Mennesker besatt av demoner tar livet av menn, kvinner og små barn. Menneskene er blitt henfalne til last, og enhver form for ondskap råder.

> “The enemy has succeeded in perverting justice and in filling men’s hearts with the desire for selfish gain.

> Fienden har lykkes i å fordreie retten og i å fylle menneskenes hjerter med begjær etter selvisk vinning.

> “‘Justice standeth afar off: for truth is fallen in the street, and equity cannot enter.’ Isaiah 59:14. In the great cities there are multitudes living in poverty and wretchedness, well-nigh destitute of food, shelter, and clothing; while in the same cities are those who have more than heart could wish, who live luxuriously, spending their money on richly furnished houses, on personal adornment, or worse still, upon the gratification of sensual appetites, upon liquor, tobacco, and other things that destroy the powers of the brain, unbalance the mind, and debase the soul. The cries of starving humanity are coming up before God, while by every species of oppression and extortion men are piling up colossal fortunes.

> «‘Retten er drevet tilbake, og rettferdigheten står langt borte; for sannheten er falt på gaten, og rettskaffenheten kan ikke komme inn.’ Jesaja 59:14. I de store byene finnes det mengder av mennesker som lever i fattigdom og elendighet, nesten uten mat, husly og klær; mens det i de samme byene finnes dem som har mer enn hjertet kunne ønske, som lever i luksus og bruker sine penger på rikt innredede hus, på personlig pryd, eller, verre enn dette, på tilfredsstillelse av sanselige lyster, på brennevin, tobakk og andre ting som ødelegger hjernens krefter, bringer sinnet ut av likevekt og fornedrer sjelen. Den sultende menneskehets rop stiger opp for Gud, mens menneskene ved enhver form for undertrykkelse og utbytting hoper opp kolossale formuer.»

> “On one occasion, when in New York City, I was in the night season called upon to behold buildings rising story after story toward heaven. These buildings were warranted to be fireproof, and they were erected to glorify their owners and builders. Higher and still higher these buildings rose, and in them the most costly material was used. Those to whom these buildings belonged were not asking themselves: ‘How can we best glorify God?’ The Lord was not in their thoughts.

> «Ved en anledning, da jeg var i New York City, ble jeg i nattens time kalt til å se bygninger reise seg etasje på etasje mot himmelen. Disse bygningene ble garantert å være brannsikre, og de ble oppført for å herliggjøre sine eiere og byggmestere. Høyere og stadig høyere steg disse bygningene, og i dem ble det kosteligste materiale brukt. De som disse bygningene tilhørte, spurte ikke seg selv: ‘Hvordan kan vi best herliggjøre Gud?’ Herren var ikke i deres tanker.»

> “I thought: ‘Oh, that those who are thus investing their means could see their course as God sees it! They are piling up magnificent buildings, but how foolish in the sight of the Ruler of the universe is their planning and devising. They are not studying with all the powers of heart and mind how they may glorify God. They have lost sight of this, the first duty of man.’

> «Jeg tenkte: ‘Å, om de som på denne måten investerer sine midler, kunne se sin ferd slik Gud ser den! De reiser praktfulle bygninger, men hvor tåpelig er ikke deres planlegging og uttenkning i universets Herskers øyne. De gransker ikke med hjertets og sinnets fulle krefter hvordan de kan herliggjøre Gud. De har mistet dette av syne, menneskets første plikt.’»

> “As these lofty buildings went up, the owners rejoiced with ambitious pride that they had money to use in gratifying self and provoking the envy of their neighbors. Much of the money that they thus invested had been obtained through exaction, through grinding down the poor. They forgot that in heaven an account of every business transaction is kept; every unjust deal, every fraudulent act, is there recorded. The time is coming when in their fraud and insolence men will reach a point that the Lord will not permit them to pass, and they will learn that there is a limit to the forbearance of Jehovah.

> «Etter hvert som disse storslåtte bygningene reiste seg, gledet eierne seg i ærgjerrig stolthet over at de hadde penger å bruke til å tilfredsstille selvet og vekke sine naboers misunnelse. Mye av pengene som de således investerte, var blitt tilveiebrakt ved utbytting, ved å undertrykke de fattige. De glemte at i himmelen blir det ført regnskap over hver forretningstransaksjon; hver urettferdige handel, hver bedragerske handling, blir der opptegnet. Den tid kommer da menneskene i sitt bedrag og sitt hovmod vil nå et punkt som Herren ikke vil tillate dem å overskride, og de skal lære at Jehovas langmodighet har en grense.»

> “The scene that next passed before me was an alarm of fire. Men looked at the lofty and supposedly fire-proof buildings and said: ‘They are perfectly safe.’ But these buildings were consumed as if made of pitch. The fire engines could do nothing to stay the destruction. The firemen were unable to operate the engines.” Testimonies, volume 9, 11–13.

> «Scenen som deretter ble ført frem for meg, var en brannalarm. Menn betraktet de høye og angivelig brannsikre bygningene og sa: ‘De er fullstendig trygge.’ Men disse bygningene ble fortært som om de var laget av bek. Brannsprøytene kunne intet gjøre for å stanse ødeleggelsen. Brannmennene var ute av stand til å betjene sprøytene.» Testimonies, bind 9, 11–13.

The “debate” that took place over methodology in the beginning of the period represented by Daniel chapter one; and also represented by Daniel chapters one through three; and also represented by the history beginning on August 11, 1840; and also represented in the history of John chapter six, at the crisis in Galilee; and also represented by the history of September 11, 2001 (until July 18, 2020), is now being repeated, not within Adventism at large, but among the dead dry bones that are being aroused from their lethargy by a “voice” crying in the wilderness.

«Debatten» som fant sted om metodologi i begynnelsen av den perioden som er fremstilt i Daniel kapittel én; og også fremstilt i Daniel kapitlene én til tre; og også fremstilt ved historien som begynner den 11. august 1840; og også fremstilt i historien i Johannes kapittel seks, ved krisen i Galilea; og også fremstilt ved historien fra 11. september 2001 (frem til 18. juli 2020), blir nå gjentatt, ikke innen adventismen i sin alminnelighet, men blant de døde, tørre ben som blir vekket av sin dvale ved en «røst» som roper i ørkenen.

We will take up the consideration of the methodology being the latter rain as represented in Isaiah chapters twenty-eight and twenty-nine in our next article.

Vi vil i vår neste artikkel ta opp behandlingen av metodologien som er den sene regnbygen, slik den er framstilt i Jesaja kapittel tjueåtte og tjueni.

> Also I heard the voice of the Lord, saying, Whom shall I send, and who will go for us? Then said I, Here am I; send me. And he said, Go, and tell this people, Hear ye indeed, but understand not; and see ye indeed, but perceive not. Make the heart of this people fat, and make their ears heavy, and shut their eyes; lest they see with their eyes, and hear with their ears, and understand with their heart, and convert, and be healed. Then said I, Lord, how long? And he answered, Until the cities be wasted without inhabitant, and the houses without man, and the land be utterly desolate, And the Lord have removed men far away, and there be a great forsaking in the midst of the land. But yet in it shall be a tenth, and it shall return, and shall be eaten: as a teil tree, and as an oak, whose substance is in them, when they cast their leaves: so the holy seed shall be the substance thereof. Isaiah 6:8–13.

> Og jeg hørte Herrens røst som sa: Hvem skal jeg sende, og hvem vil gå for oss? Da sa jeg: Se, her er jeg; send meg. Og han sa: Gå og si til dette folk: Hør vel, men forstå ikke; se vel, men skjønn ikke. Gjør hjertet til dette folk fett, og gjør deres ører tunge, og lukk deres øyne, så de ikke ser med sine øyne og hører med sine ører og forstår med sitt hjerte og omvender seg og blir helbredet. Da sa jeg: Herre, hvor lenge? Og han svarte: Inntil byene ligger øde uten innbygger, og husene uten mennesker, og landet er fullstendig lagt øde, og Herren har ført menneskene langt bort, og det er stor forlatelse midt i landet. Men ennå skal det være en tiendedel igjen i det, og den skal vende om og bli fortært: lik terebinten og lik eiken, som har sin stamme i seg når de feller løvet; slik skal den hellige ætt være dets stamme. Jesaja 6:8–13.

Back to Articles