Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Seventy-Eight

Daniels bok – nummer hundre og syttåtte

Prophetic Parallels: The Unfolding of Daniel 11 in the Last Days

Profetiske paralleller: Utfoldelsen av Daniel 11 i de siste dager

Author

Jeff Pippenger

Published

April 8, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Verses sixteen through nineteen of Daniel chapter eleven represents the history beginning at the soon coming Sunday law in the United States, until Michael stands up and human probation closes. It therefore also represents the history of verse forty-one through verse forty-five of the same chapter.

Versene seksten til og med nitten i Daniel kapittel elleve fremstiller historien som begynner med den snart kommende søndagsloven i Amerikas forente stater og varer inntil Mikael står frem og nådetiden for menneskene avsluttes. De fremstiller derfor også historien fra vers førtien til vers førtifem i det samme kapittelet.

> But he that cometh against him shall do according to his own will, and none shall stand before him: and he shall stand in the glorious land, which by his hand shall be consumed. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found. Daniel 11:16–19.

> Men den som kommer imot ham, skal gjøre etter sin egen vilje, og ingen skal kunne stå seg for ham; og han skal bli stående i det herlige land, som ved hans hånd skal bli fortært. Han skal også vende sitt åsyn mot å trenge inn med styrken av hele sitt rike, og rettskafne menn med ham; således skal han gjøre. Og han skal gi ham kvinnenes datter for å ødelegge henne; men hun skal ikke bli stående på hans side, og heller ikke være for ham. Deretter skal han vende sitt åsyn mot øyene og innta mange; men en fyrste skal for sin egen del gjøre ende på den hån han har påført; uten å pådra seg egen hån skal han la den vende tilbake over ham. Så skal han vende sitt åsyn mot festningen i sitt eget land; men han skal snuble og falle og ikke bli funnet. Daniel 11:16–19.

When Sister White addressed the final fulfillment of Daniel chapter eleven, she stated “that much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated.” Verses forty-one through forty-five repeat the prophetic history of these verses. The verses were fulfilled when pagan Rome took control of the world by first conquering three geographical areas.

Da søster White omtalte den endelige oppfyllelsen av Daniel kapittel elleve, uttalte hun «at mye av den historien som er blitt oppfylt i denne profetien, vil bli gjentatt». Versene førtien til og med førtifem gjentar den profetiske historien i disse versene. Versene ble oppfylt da det hedenske Roma tok kontroll over verden ved først å erobre tre geografiske områder.

> “Although Egypt could not stand before Antiochus, the king of the north, Antiochus could not stand before the Romans, who now came against him. No kingdoms were longer able to resist this rising power. Syria was conquered, and added to the Roman empire, when Pompey, BC 65, deprived Antiochus Asiaticus of his possessions, and reduced Syria to a Roman province.

> «Selv om Egypt ikke kunne stå seg mot Antiokus, kongen i nord, kunne Antiokus ikke stå seg mot romerne, som nå kom imot ham. Ingen riker var lenger i stand til å motstå denne fremvoksende makten. Syria ble erobret og lagt til Romerriket da Pompeius i 65 f.Kr. fratok Antiokus Asiaticus hans besittelser og reduserte Syria til en romersk provins.»

> “The same power was also to stand in the Holy Land, and consume it. Rome became connected with the people of God, the Jews, by alliance, BC 162, from which date it holds a prominent place in the prophetic calendar. It did not, however, acquire jurisdiction over Judea by actual conquest till BC 63; and then in the following manner.

> «Den samme makten skulle også stå i det hellige land og fortære det. Roma ble knyttet til Guds folk, jødene, ved allianse i 162 f.Kr., fra hvilket tidspunkt det inntar en fremtredende plass i den profetiske tidsregning. Det fikk imidlertid ikke herredømme over Judea ved faktisk erobring før i 63 f.Kr.; og da på følgende måte.»

> “On Pompey’s return from his expedition against Mithridates, king of Pontus, two competitors, Hyrcanus and Aristobulus, were struggling for the crown of Judea. Their cause came before Pompey, who soon perceived the injustice of the claims of Aristobulus, but wished to defer decision in the matter till after his long-desired expedition into Arabia, promising then to return, and settle their affairs as should seem just and proper. Aristobulus, fathoming Pompey’s real sentiments, hastened back to Judea, armed his subjects, and prepared for a vigorous defense, determined, at all hazards, to keep the crown, which he foresaw would be adjudicated to another. Pompey closely followed the fugitive. As he approached Jerusalem, Aristobulus, beginning to repent of his course, came out to meet him, and endeavored to accommodate matters by promising entire submission and large sums of money. Pompey, accepting this offer, sent Gabinius, at the head of a detachment of soldiers, to receive the money. But when that lieutenant-general arrived at Jerusalem, he found the gates shut against him, and was told from the top of the walls that the city would not stand to the agreement.

> «Da Pompeius vendte tilbake fra sitt felttog mot Mithridates, konge av Pontos, kjempet to rivaler, Hyrkanos og Aristobulos, om Judeas krone. Deres sak ble lagt fram for Pompeius, som snart innså urettmessigheten i Aristobulos’ krav, men ønsket å utsette avgjørelsen i saken til etter sin lenge ønskede ekspedisjon til Arabia, idet han lovet deretter å vende tilbake og ordne deres anliggender slik det måtte synes rett og riktig. Aristobulos, som gjennomskuet Pompeius’ egentlige holdning, skyndte seg tilbake til Judea, væpnet sine undersåtter og forberedte et kraftig forsvar, fast besluttet på, hva det enn måtte koste, å beholde kronen, som han forutså ville bli tilkjent en annen. Pompeius fulgte tett etter flyktningen. Da han nærmet seg Jerusalem, kom Aristobulos, som begynte å angre på sin handlemåte, ut for å møte ham og forsøkte å ordne saken ved å love full underkastelse og store pengesummer. Pompeius godtok dette tilbudet og sendte Gabinius i spissen for en avdeling soldater for å motta pengene. Men da denne generalløytnanten kom til Jerusalem, fant han portene stengt for seg, og fikk fra murenes topp høre at byen ikke ville stå ved avtalen.»

> “Pompey, not to be deceived in this way with impunity, put Aristobulus, whom he had retained with him, in irons, and immediately marched against Jerusalem with his whole army. The partisans of Aristobulus were for defending the place; those of Hyrcanus, for opening the gates. The latter being in the majority, and prevailing, Pompey was given free entrance into the city. Whereupon the adherents of Aristobulus retired to the mountain of the temple, as fully determined to defend that place as Pompey was to reduce it. At the end of three months a breach was made in the wall sufficient for an assault, and the place was carried at the point of the sword. In the terrible slaughter that ensued, twelve thousand persons were slain. It was an affecting sight, observes the historian, to see the priests, engaged at the time in divine service, with calm hand and steady purpose pursue their accustomed work, apparently unconscious of the wild tumult, though all around them their friends were given to the slaughter, and though often their own blood mingled with that of their sacrifices.

> «For at Pompeius ikke ustraffet skulle la seg bedra på denne måten, lot han Aristobulus, som han hadde holdt hos seg, legge i lenker, og rykket straks mot Jerusalem med hele sin hær. Aristobulus’ tilhengere ville forsvare stedet; Hyrcanus’ tilhengere ville åpne portene. Da de sistnevnte var i flertall og fikk overtaket, fikk Pompeius fri adgang til byen. Derpå trakk Aristobulus’ tilhengere seg tilbake til tempelberget, fullt besluttet på å forsvare dette stedet, like fast som Pompeius var besluttet på å innta det. Ved utgangen av tre måneder var det gjort et brudd i muren tilstrekkelig for et stormangrep, og stedet ble tatt med sverdet i hånd. I det fryktelige blodbadet som fulgte, ble tolv tusen mennesker drept. Det var et gripende syn, bemerker historieskriveren, å se prestene, som på den tiden var opptatt med den guddommelige tjeneste, med rolig hånd og urokkelig mål fortsette sitt vanlige arbeid, tilsynelatende ubevisste om den ville tumulten, skjønt vennene deres overalt rundt dem ble overgitt til slakt, og skjønt ofte deres eget blod ble blandet med blodet fra deres ofre.»

> “Having put an end to the war, Pompey demolished the walls of Jerusalem, transferred several cities from the jurisdiction of Judea to that of Syria, and imposed tribute on the Jews. Thus for the first time was Jerusalem placed by conquest in the hands of that power which was to hold the ‘glorious land’ in its iron grasp till it had utterly consumed it.

> «Etter å ha gjort ende på krigen rev Pompeius Jerusalems murer, overførte flere byer fra Judeas myndighetsområde til Syrias, og påla jødene skatt. Slik ble Jerusalem for første gang ved erobring lagt i hendene på den makt som skulle holde det «herlige land» i sitt jerngrep inntil det fullstendig hadde fortært det.

> “‘VERSE 17. He shall also set his face to enter with the strength of his whole kingdom, and upright ones with him; thus shall he do: and he shall give him the daughter of women, corrupting her: but she shall not stand on his side, neither be for him.’

> «VERS 17. Han skal også vende sitt åsyn mot å komme med hele sitt rikes styrke, og rettskafne med ham; slik skal han gjøre. Og han skal gi ham kvinners datter for å ødelegge henne; men hun skal ikke bli stående på hans side, og heller ikke være for ham.»

> “Bishop Newton furnishes another reading for this verse, which seems more clearly to express the sense, as follows: ‘He shall also set his face to enter by force the whole kingdom.’ Verse 16 brought us down to the conquest of Syria and Judea by the Romans. Rome had previously conquered Macedon and Thrace. Egypt was now all that remained of the ‘whole kingdom’ of Alexander, not brought into subjection to the Roman power, which power now set its face to enter by force into that country.

> «Biskop Newton gir en annen lesemåte for dette verset, som synes klarere å uttrykke meningen, slik: ‘Han skal også rette sitt åsyn mot å trenge inn med makt i hele riket.’ Vers 16 førte oss ned til romernes erobring av Syria og Judea. Roma hadde tidligere erobret Makedonia og Trakia. Egypt var nå alt som gjenstod av Alexanders ‘hele rike’, som ikke var blitt underlagt den romerske makt, hvilken makt nå vendte sitt åsyn mot å trenge inn med makt i dette landet.»

> “Ptolemy Auletes died BC 51. He left the crown and kingdom of Egypt to his eldest son and daughter, Ptolemy and Cleopatra. It was provided in his will that they should marry together, and reign jointly; and because they were young, they were placed under the guardianship of the Romans. The Roman people accepted the charge, and appointed Pompey as guardian of the young heirs of Egypt.

> «Ptolemaios Auletes døde i 51 f.Kr. Han etterlot kronen og kongeriket Egypt til sin eldste sønn og datter, Ptolemaios og Kleopatra. I hans testamente var det fastsatt at de skulle inngå ekteskap med hverandre og regjere i fellesskap; og fordi de var unge, ble de stilt under romernes formynderskap. Det romerske folk påtok seg dette ansvar og utnevnte Pompeius til formynder for Egypts unge arvinger. »

> “A quarrel having not long after broken out between Pompey and Caesar, the famous battle of Pharsalia was fought between the two generals. Pompey, being defeated, fled into Egypt. Caesar immediately followed him thither; but before his arrival, Pompey was basely murdered by Ptolemy, whose guardian he had been appointed. Caesar therefore assumed the appointment which had been given to Pompey, as guardian of Ptolemy and Cleopatra. He found Egypt in commotion from internal disturbances, Ptolemy and Cleopatra having become hostile to each other, and she being deprived of her share in the government. Notwithstanding this, he did not hesitate to land at Alexandria with his small force, 800 horse and 3200 foot, take cognizance of the quarrel, and undertake its settlement. The troubles daily increasing, Caesar found his small force insufficient to maintain his position, and being unable to leave Egypt on account of the north wind which blew at that season, he sent into Asia, ordering all the troops he had in that quarter to come to his assistance as soon as possible.

> Ikke lenge etter at det var brutt ut strid mellom Pompeius og Cæsar, ble det berømte slaget ved Farsalos utkjempet mellom de to hærførerne. Pompeius, som led nederlag, flyktet til Egypt. Cæsar fulgte straks etter ham dit; men før han kom frem, ble Pompeius skammelig myrdet av Ptolemaios, hvis verge han var blitt oppnevnt til. Cæsar overtok derfor den oppnevnelsen som var blitt gitt Pompeius, som verge for Ptolemaios og Kleopatra. Han fant Egypt i opprør på grunn av indre uroligheter, idet Ptolemaios og Kleopatra var kommet i fiendskap med hverandre, og hun var blitt berøvet sin andel i regjeringen. Til tross for dette nølte han ikke med å gå i land i Alexandria med sin lille styrke, 800 ryttere og 3200 fotsoldater, ta striden under pådømmelse og påta seg å bringe den til oppgjør. Ettersom urolighetene økte dag for dag, fant Cæsar at hans lille styrke var utilstrekkelig til å holde sin stilling, og da han ikke kunne forlate Egypt på grunn av nordvinden som blåste på den årstiden, sendte han bud til Asia og befalte at alle de troppene han hadde i den landsdelen, skulle komme ham til unnsetning så snart som mulig.

> “In the most haughty manner he decreed that Ptolemy and Cleopatra should disband their armies, appear before him for a settlement of their differences, and abide by his decision. Egypt being an independent kingdom, this haughty decree was considered an affront to its royal dignity, at which the Egyptians, highly incensed, flew to arms. Caesar replied that he acted by virtue of the will of their father, Auletes, who had put his children under the guardianship of the senate and people of Rome, the whole authority of which was now vested in his person as consul; and that, as guardian, he had the right to arbitrate between them.

> «På det mest hovmodige vis forordnet han at Ptolemaios og Kleopatra skulle oppløse sine hærer, tre frem for ham for å få bilagt sine stridigheter, og rette seg etter hans avgjørelse. Ettersom Egypt var et selvstendig kongerike, ble denne hovmodige forordningen ansett som en krenkelse av dets kongelige verdighet, noe som gjorde egypterne, som var sterkt oppbrakt, til å gripe til våpen. Cæsar svarte at han handlet i kraft av deres far Auletes’ vilje, han som hadde satt sine barn under senatets og det romerske folks formynderskap, hvis hele myndighet nå var lagt i hans hånd som konsul; og at han, som formynder, hadde rett til å mekle mellom dem.»

> “The matter was finally brought before him, and advocates appointed to plead the cause of the respective parties. Cleopatra, aware of the foible of the great Roman conqueror, judged that the beauty of her presence would be more effectual in securing judgment in her favor than any advocate she could employ. To reach his presence undetected, she had recourse to the following stratagem: Laying herself at full length in a bundle of clothes, Apollodorus, her Sicilian servant, wrapped it up in a cloth, tied it with a thong, and raising it upon his Herculean shoulders, sought the apartments of Caesar. Claiming to have a present for the Roman general, he was admitted through the gate of the citadel, entered into the presence of Caesar, and deposited the burden at his feet. When Caesar had unbound this animated bundle, lo! the beautiful Cleopatra stood before him. He was far from being displeased with the stratagem, and being of a character described in 2 Peter 2:14, the first sight of so beautiful a person, says Rollin, had all the effect upon him she had desired.

> Saken ble til sist brakt fram for ham, og talsmenn ble oppnevnt til å føre de respektive parters sak. Kleopatra, som kjente den store romerske erobrerens svakhet, mente at hennes skjønnhets nærvær ville være mer virkningsfullt til å sikre en dom i hennes favør enn noen talsmann hun kunne engasjere. For å nå fram til ham uten å bli oppdaget, tok hun i bruk følgende list: Hun la seg utstrakt i en bylte med klær, og Apollodoros, hennes sicilianske tjener, svøpte den inn i et klede, bandt det sammen med en rem og løftet det opp på sine herkuliske skuldre og oppsøkte Cæsars gemakker. Under påskudd av å ha en gave til den romerske generalen ble han sluppet inn gjennom festningens port, trådte fram for Cæsar og la byrden ned for hans føtter. Da Cæsar hadde løst opp denne levende byltens omslag, se! den vakre Kleopatra sto foran ham. Han var langt fra misfornøyd med dette knepet, og da han var av en karakter som beskrives i 2 Peter 2:14, fikk synet av en så vakker person ved første øyekast, sier Rollin, nettopp den virkning på ham som hun hadde ønsket.

> “Caesar at length decreed that the brother and sister should occupy the throne jointly, according to the intent of the will. Pothinus, the chief minister of state, having been principally instrumental in expelling Cleopatra from the throne, feared the result of her restoration. He therefore began to excite jealousy and hostility against Caesar, by insinuating among the populace that he designed eventually to give Cleopatra the sole power. Open sedition soon followed. Achillas, at the head of 20,000 men, advanced to drive Caesar from Alexandria. Skillfully disposing his small body of men in the streets and alleys of the city, Caesar found no difficulty in repelling the attack. The Egyptians undertook to destroy his fleet. He retorted by burning theirs. Some of the burning vessels being driven near the quay, several of the buildings of the city took fire, and the famous Alexandrian library, containing nearly 400,000 volumes, was destroyed.

> «Cæsar bestemte til sist at broren og søsteren skulle innta tronen i fellesskap, i samsvar med testamentets hensikt. Pothinus, statens fremste minister, som i hovedsak hadde vært den drivende kraft i å fordrive Kleopatra fra tronen, fryktet følgene av hennes gjeninnsettelse. Han begynte derfor å vekke misunnelse og fiendtlighet mot Cæsar ved å innprente blant folket at han til slutt hadde til hensikt å gi Kleopatra eneveldig makt. Åpent opprør fulgte snart. Akillas rykket frem i spissen for 20 000 mann for å drive Cæsar ut av Alexandria. Ved med dyktighet å plassere sin lille styrke i byens gater og smug fant Cæsar ingen vanskelighet i å slå angrepet tilbake. Egypterne satte seg fore å ødelegge flåten hans. Han besvarte dette ved å brenne deres. Da noen av de brennende fartøyene ble drevet inn nær kaien, tok flere av byens bygninger fyr, og det berømte alexandrinske biblioteket, som rommet nær 400 000 bind, ble ødelagt.»

> “The war growing more threatening, Caesar sent into all the neighboring countries for help. A large fleet came from Asia Minor to his assistance. Mithridates set out for Egypt with an army raised in Syria and Cilicia. Antipater the Idumean joined him with 3,000 Jews. The Jews, who held the passes into Egypt, permitted the army to pass on without interruption. Without this co-operation on their part, the whole plan must have failed. The arrival of this army decided the contest. A decisive battle was fought near the Nile, resulting in a complete victory for Caesar. Ptolemy, attempting to escape, was drowned in the river. Alexandria and all Egypt then submitted to the victor. Rome had now entered into and absorbed the whole of the original kingdom of Alexander.

> «Ettersom krigen ble stadig mer truende, sendte Cæsar bud til alle nabolandene om hjelp. En stor flåte kom fra Lilleasia ham til unnsetning. Mitridates drog ut mot Egypt med en hær oppsatt i Syria og Kilikia. Antipater, idumeeren, sluttet seg til ham med 3 000 jøder. Jødene, som holdt passene inn til Egypt, lot hæren dra videre uten avbrytelse. Uten dette samarbeidet fra deres side måtte hele planen ha mislyktes. Denne hærens ankomst avgjorde striden. Et avgjørende slag ble utkjempet nær Nilen, og det endte med en fullstendig seier for Cæsar. Ptolemaios, som forsøkte å unnslippe, druknet i elven. Alexandria og hele Egypt underkastet seg deretter seiersherren. Roma hadde nå trengt inn i og oppslukt hele Alexanders opprinnelige rike.»

> “By the ‘upright ones’ of the text are doubtless meant the Jews, who gave him the assistance already mentioned. With out this, he must have failed; with it, he completely subdued Egypt to his power, BC 47.

> Med tekstens «de rettskafne» menes utvilsomt jødene, som ga ham den bistand som allerede er nevnt. Uten denne måtte han ha mislyktes; med den la han Egypt fullstendig under sin makt, 47 f.Kr.

> “‘The daughter of women, corrupting her.’ The passion which Caesar had conceived for Cleopatra, by whom he had one son is assigned by the historian as the sole reason of his undertaking so dangerous a campaign as the Egyptian war. This kept him much longer in Egypt than his affairs required, he spending whole nights in feasting and carousing with the dissolute queen. ‘But,’ said the prophet, ‘she shall not stand on his side, neither be for him.’ Cleopatra afterward joined herself to Antony, the enemy of Augustus Caesar, and exerted her whole power against Rome.

> «‘Kvinners datter, til å forderve ham.’ Den lidenskap som Cæsar hadde fattet for Kleopatra, som han hadde én sønn med, angis av historieskriveren som den eneste grunn til at han foretok et så farefullt felttog som den egyptiske krigen. Dette holdt ham i Egypt langt lenger enn hans anliggender krevde, idet han tilbrakte hele netter i festing og utsvevelser med den løsaktige dronningen. ‘Men,’ sa profeten, ‘hun skal ikke stå på hans side, og heller ikke være for ham.’ Kleopatra sluttet seg senere til Antonius, Augustus Cæsars fiende, og satte hele sin makt inn mot Roma.»

> “‘VERSE 18. After this shall he turn his face unto the isles, and shall take many: but a prince for his own behalf shall cause the reproach offered by him to cease; without his own reproach he shall cause it to turn upon him.’

> «‘VERS 18. Deretter skal han vende sitt ansikt mot øyene og innta mange; men en fyrste skal for sin egen del gjøre ende på den hån som han har påført; uten at hans egen hån rammer ham, skal han la den vende tilbake over ham.’»

> “War with Pharnaces, king of Cimmerian Bosphorus, at length drew him away from Egypt. ‘On his arrival where the enemy was,’ says Prideaux, ‘he, without giving any respite either to himself or them, immediately fell on, and gained an absolute victory over them; an account whereof he wrote to a friend of his in these three words: Veni, vidi, vici; I came, I saw, I conquered.’ The latter part of this verse is involved in some obscurity, and there is difference of opinion in regard to its application. Some apply it further back in Caesar’s life, and think they find a fulfilment in his quarrel with Pompey. But preceding and subsequent events clearly defined in the prophecy, compel us to look for the fulfilment of this part of the prediction between the victory over Pharnaces, and Caesar’s death at Rome, as brought to view in the following verse. A more full history of this period might bring to light events which would render the application of this passage unembarrassed.

> «Krigen med Farnakes, konge over det kimmeriske Bosporos, drog ham omsider bort fra Egypt. ‘Ved sin ankomst til stedet hvor fienden var,’ sier Prideaux, ‘falt han, uten å gi verken seg selv eller dem noe pusterom, straks over dem og vant en fullstendig seier over dem; om dette skrev han til en venn av seg med disse tre ordene: Veni, vidi, vici; jeg kom, jeg så, jeg seiret.’ Den siste delen av dette verset er innhyllet i en viss uklarhet, og det er delte meninger med hensyn til dets anvendelse. Noen anvender det på et tidligere tidspunkt i Cæsars liv og mener at de finner en oppfyllelse i hans strid med Pompeius. Men de foregående og etterfølgende begivenheter, som klart er angitt i profetien, tvinger oss til å søke oppfyllelsen av denne delen av forutsigelsen mellom seieren over Farnakes og Cæsars død i Roma, slik dette fremstilles i det følgende vers. En mer fullstendig historie om denne perioden kunne bringe for dagen begivenheter som ville gjøre anvendelsen av dette avsnitt uproblematisk.»

> “‘VERSE 19. Then he shall turn his face toward the fort of his own land: but he shall stumble and fall, and not be found.’

> «‘VERS 19. Så skal han vende sitt ansikt mot festningen i sitt eget land; men han skal snuble og falle og ikke bli funnet.’»

> “After this conquest, Caesar defeated the last remaining fragments of Pompey’s party, Cato and Scipio in Africa and Labienus and Varus in Spain. Returning to Rome, the ‘fort of his own land,’ he was made perpetual dictator; and such other powers and honors were granted him as rendered him in fact absolute sovereign of the whole empire. But the prophet had said that he should stumble and fall. The language implies that his overthrow would be sudden and unexpected, like a person accidentally stumbling in his walk. And so this man, who fought and won five hundred battles, taken one thousand cities, and slain one million one hundred and ninety-two thousand men, fell, not in the din of battle and the hour of strife, but when he thought his pathway was smooth and strewn with flowers, and when danger was supposed to be far away; for, taking his seat in the senate chamber upon his throne of gold, to receive at the hands of that body the title of king, the dagger of treachery suddenly struck him to the heart. Cassius, Brutus, and other conspirators rushed upon him, and he fell, pierced with twenty-three wounds. Thus he suddenly stumbled and fell, and was not found, BC 44.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

> «Etter denne erobringen beseiret Cæsar de siste gjenværende restene av Pompeius’ parti, Cato og Scipio i Afrika og Labienus og Varus i Spania. Da han vendte tilbake til Roma, «sin egen lands festning», ble han gjort til diktator på livstid; og slike andre fullmakter og æresbevisninger ble gitt ham at de i virkeligheten gjorde ham til eneveldig hersker over hele riket. Men profeten hadde sagt at han skulle snuble og falle. Språket antyder at hans fall ville være plutselig og uventet, lik en person som ved et uhell snubler mens han går. Og slik falt denne mannen, som kjempet og vant fem hundre slag, inntok ett tusen byer og drepte én million ett hundre og nittito tusen menn, ikke i stridens larm og kampens time, men da han trodde at hans vei var jevn og bestrødd med blomster, og da faren ble antatt å være langt borte; for idet han tok sete i senatssalen på sin gulltrone for av dette legeme å motta kongetittelen, traff forræderiets dolk ham plutselig i hjertet. Cassius, Brutus og andre sammensvorne styrtet over ham, og han falt, gjennomboret av tjuetre sår. Slik snublet han plutselig og falt, og ble ikke funnet, 44 f.Kr.» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 258–264.

The historical fulfillment of pagan Rome (the king of the north), being established upon the throne is a history that prefigures the history of modern Rome’s enthronement at the threefold union which takes place at the soon coming Sunday law. The history is also typified in verses thirty through thirty-six, which identified when the papacy was first placed upon the throne in 538. Verses sixteen through nineteen, and verses thirty-one through thirty-six both represent the final rise and fall of the whore of Tyre. That history was also represented in verses five through nine, when the first king of the north was established after conquering three geographical areas. Thereafter he entered into a treaty with the king of the south, but broke the treaty, and in response the king of the south delivered a deadly wound, and the king of the north died in the captivity of Egypt.

Den historiske oppfyllelsen av det hedenske Roma (kongen i nord), idet det blir innsatt på tronen, er en historie som foregriper historien om det moderne Romas tronbestigelse i den trefoldige forening som finner sted ved den snart kommende søndagsloven. Denne historien er også forbildet i vers tretti til trettiseks, som angir når pavedømmet først ble satt på tronen i 538. Vers seksten til nitten, og vers trettién til trettiseks, fremstiller begge den endelige oppstigning og det endelige fall for Tyrus’ skjøge. Denne historien ble også framstilt i vers fem til ni, da den første kongen i nord ble etablert etter å ha erobret tre geografiske områder. Deretter inngikk han en traktat med kongen i sør, men brøt traktaten, og som svar på dette påførte kongen i sør et dødelig sår, og kongen i nord døde i Egypts fangenskap.

Verses five through nine, verses sixteen through nineteen, and verses thirty through thirty-six provide three prophetic lines that are fulfilled in verses forty through forty-five. When Sister White identified that “much of the history that has been fulfilled in this prophecy will be repeated,” it actually meant that the entire chapter illustrates verses forty through forty-five. Verses twenty through twenty-two identify the birth and the death of Christ, thus representing the time of the end in both 1798 and 1989 by His birth, and then His death on the cross represented October 22, 1844, and the Sunday law.

Vers fem til og med ni, vers seksten til og med nitten, og vers tretti til og med trettiseks fremsetter tre profetiske linjer som oppfylles i vers førti til og med førtifem. Da Søster White påpekte at «mye av den historien som er blitt oppfylt i denne profetien, vil bli gjentatt», betydde det i virkeligheten at hele kapitlet illustrerer vers førti til og med førtifem. Vers tjue til og med tjueto angir Kristi fødsel og død, og fremstiller således endetiden både i 1798 og 1989 ved hans fødsel, og deretter representerte hans død på korset 22. oktober 1844 og søndagsloven.

Verse twenty-three identifies the league between the Jews and Rome, during the history of the Maccabean revolt. The “league” in that history is represented by the dates of 161 BC and 158 BC. The Maccabean history represents an internal line that finds its beginning with a “league” between Rome and the Maccabean Jews that was initiated by the Jews, and ultimately ended with the Jews pronouncing that they have no king but Caesar. Verse twenty-three of course follows verses twenty-one and twenty-two, and verse twenty-one identifies the birth of Christ, which is a prophetic time of the end, and verse twenty-two identifies the cross, which represents the Sunday law.

Vers tjue-tre identifiserer forbundet mellom jødene og Roma under historien om makkabeeropprøret. «Forbundet» i den historien er representert ved årstallene 161 f.Kr. og 158 f.Kr. Makkabeerhistorien representerer en indre linje som finner sin begynnelse med et «forbund» mellom Roma og de makkabeiske jødene, et forbund som ble innledet av jødene, og som til sist endte med at jødene erklærte at de ikke har noen annen konge enn keiseren. Vers tjue-tre følger naturligvis vers tjue-en og tjue-to, og vers tjue-en identifiserer Kristi fødsel, som er en profetisk endetid, og vers tjue-to identifiserer korset, som representerer søndagsloven.

At the cross the Jews identified Caesar (Rome) as their king, and the “league” of verse twenty-three references the beginning of the Jews’ choice to serve Rome, right at the ending point of the Jews proclaiming their allegiance to Rome. The ending of the Jews, as represented at the cross, is followed by the beginning of the Jews’ association with Rome.

Ved korset identifiserte jødene Cæsar (Roma) som sin konge, og «forbundet» i vers tjuetre viser til begynnelsen på jødenes valg om å tjene Roma, nettopp ved endepunktet for jødenes erklæring om sin troskap til Roma. Jødenes ende, slik den er representert ved korset, etterfølges av begynnelsen på jødenes forbindelse med Roma.

Verses twenty-four through thirty describe the three hundred and sixty years that pagan Rome ruled supremely from the Battle of Actium in 31 BC, unto the transfer of the capital from Rome to Constantinople in the year 330. The period of three hundred and sixty years typifies the twelve hundred and sixty years papal Rome ruled supremely, and together they represent the period from verse forty-one, and the threefold union that occurs at the soon coming Sunday law, unto the close of probation.

Versene tjuefire til og med tretti beskriver de tre hundre og seksti årene da det hedenske Roma hersket suverent fra slaget ved Actium i 31 f.Kr. og frem til overføringen av hovedstaden fra Roma til Konstantinopel i året 330. Perioden på tre hundre og seksti år er et forbilde på de ett tusen to hundre og seksti årene da det pavelige Roma hersket suverent, og sammen representerer de perioden fra vers førtien, og den trefoldige unionen som inntreffer ved den snart kommende søndagsloven, og frem til nådetidens avslutning.

All the prophetic lines of history in chapter eleven, align with the last six verses of Daniel eleven, but it is the prophetic history from the time of the end in 1989, represented in verse forty through to the Sunday law in verse forty-one, that is “that portion of the prophecy of Daniel relating to the last days.” The history that is left blank in verse forty, is the Revelation of Jesus Christ that is unsealed when the time is at hand, just before probation closes.

Alle de profetiske historielinjene i kapittel elleve stemmer overens med de siste seks versene i Daniel elleve, men det er den profetiske historien fra endetidens begynnelse i 1989, fremstilt i vers førti og frem til søndagsloven i vers førtien, som er «den delen av Daniels profeti som angår de siste dager». Den historien som er utelatt i vers førti, er Jesu Kristi åpenbaring, som blir avforseglet når tiden er nær, like før nådetiden avsluttes.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> “We have the commandments of God and the testimony of Jesus Christ, which is the spirit of prophecy. Priceless gems are to be found in the word of God. Those who search this word should keep the mind clear. Never should they indulge perverted appetite in eating or drinking.

> «Vi har Guds bud og Jesu Kristi vitnesbyrd, som er profetiens ånd. Uvurderlige skatter finnes i Guds ord. De som gransker dette ord, bør holde sinnet klart. Aldri bør de gi etter for en fordervet appetitt i mat eller drikke.»

> “If they do this, the brain will be confused; they will be unable to bear the strain of digging deep to find out the meaning of those things which relate to the closing scenes of this earth’s history.

> «Hvis de gjør dette, vil hjernen bli forvirret; de vil ikke være i stand til å bære belastningen ved å grave dypt for å finne meningen med de ting som angår avslutningsscenene i denne jords historie.»

> “When the books of Daniel and Revelation are better understood, believers will have an entirely different religious experience. They will be given such glimpses of the open gates of heaven that heart and mind will be impressed with the character that all must develop in order to realize the blessedness which is to be the reward of the pure in heart.

> «Når Daniels bok og Johannes’ åpenbaring blir bedre forstått, vil de troende få en helt annen religiøs erfaring. De vil få slike glimt av himmelens åpne porter at hjerte og sinn vil bli preget av den karakter som alle må utvikle for å kunne erfare den salighet som skal være de rene av hjertes lønn. »

> “The Lord will bless all who will seek humbly and meekly to understand that which is revealed in the Revelation. This book contains so much that is large with immortality and full of glory that all who read and search it earnestly receive the blessing to those ‘that hear the words of this prophecy, and keep those things which are written therein.’

> «Herren vil velsigne alle som ydmykt og saktmodig vil søke å forstå det som er åpenbart i Åpenbaringen. Denne boken rommer så meget som er svangert med udødelighet og fullt av herlighet, at alle som leser og gransker den alvorlig, mottar den velsignelse som er gitt dem ‘som hører ordene i denne profetien og holder fast ved det som er skrevet i den.’»

> “One thing will certainly be understood from the study of Revelation—that the connection between God and His people is close and decided.

> «Én ting vil med sikkerhet bli forstått ved studiet av Åpenbaringen — at forbindelsen mellom Gud og hans folk er nær og bestemt. »

> “A wonderful connection is seen between the universe of heaven and this world. The things revealed to Daniel were afterward complemented by the revelation made to John on the Isle of Patmos. These two books should be carefully studied. Twice Daniel inquired, How long shall it be to the end of time?

> «En vidunderlig forbindelse sees mellom himmelens univers og denne verden. Det som ble åpenbart for Daniel, ble senere supplert ved den åpenbaring som ble gitt til Johannes på øya Patmos. Disse to bøkene bør studeres nøye. To ganger spurte Daniel: Hvor lenge skal det vare til endens tid?»

> “‘And I heard, but I understood not: then said I, O my Lord, what shall be the end of these things? And He said, Go thy way, Daniel: for the words are closed up and sealed till the time of the end. Many shall be purified, and made white, and tried; but the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand; but the wise shall understand. And from the time that the daily sacrifice shall be taken away, and the abomination that maketh desolate set up, there shall be a thousand two hundred and ninety days. Blessed is he that waiteth, and cometh to the thousand three hundred and five and thirty days. But go thou thy way till the end be: for thou shalt rest, and stand in thy lot at the end of the days.’

> «Og jeg hørte, men jeg forstod det ikke. Da sa jeg: Å, min Herre, hva skal enden bli på disse ting? Og han sa: Gå bort, Daniel, for ordene skal holdes skjult og forsegles inntil endens tid. Mange skal renses og gjøres hvite og prøves; men de ugudelige skal handle ugudelig, og ingen av de ugudelige skal forstå; men de vise skal forstå. Og fra den tid da det daglige offer blir avskaffet, og den ødeleggende vederstyggelighet blir satt opp, skal det gå ett tusen to hundre og nitti dager. Salig er den som venter og når fram til ett tusen tre hundre og trettifem dager. Men gå du bort inntil enden kommer; for du skal hvile og stå opp til din lodd ved dagenes ende.»

> “It was the Lion of the tribe of Judah who unsealed the book and gave to John the revelation of what should be in these last days.

> «Det var Løven av Juda stamme som åpnet boken og gav Johannes åpenbaringen om hva som skulle være i disse siste dager.

> “Daniel stood in his lot to bear his testimony which was sealed until the time of the end, when the first angel’s message should be proclaimed to our world. These matters are of infinite importance in these last days; but while ‘many shall be purified, and made white, and tried,’ ‘the wicked shall do wickedly: and none of the wicked shall understand.’ How true this is! Sin is the transgression of the law of God; and those who will not accept the light in regard to the law of God will not understand the proclamation of the first, second, and third angel’s messages. The book of Daniel is unsealed in the revelation to John, and carries us forward to the last scenes of this earth’s history.

> «Daniel stod på sin plass for å bære sitt vitnesbyrd, som var forseglet inntil endens tid, da den første engels budskap skulle forkynnes for vår verden. Disse ting er av uendelig betydning i disse siste dager; men mens «mange skal bli renset og gjort hvite og lutret», skal «de ugudelige handle ugudelig; og ingen av de ugudelige skal forstå». Hvor sant dette er! Synd er overtredelse av Guds lov; og de som ikke vil ta imot lyset angående Guds lov, vil ikke forstå forkynnelsen av den første, den andre og den tredje engels budskap. Daniels bok blir avforseglet i åpenbaringen til Johannes, og fører oss frem til de siste scener i denne jordens historie.»

> “Will our brethren bear in mind that we are living amid the perils of the last days? Read Revelation in connection with Daniel. Teach these things.” Testimonies to Ministers, 114, 115.

> «Vil våre brødre ha i minne at vi lever midt blant de siste dagers farer? Les Åpenbaringen i sammenheng med Daniel. Lær disse ting.» Testimonies to Ministers, 114, 115.

Back to Articles