Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Eleven

Daniels bok – nummer ett hundre og elleve

Unveiling the Prophetic Significance of Abubakar in the First Woe of Revelation

Åpenbaringen av den profetiske betydningen av Abubakar i den første ve i Johannes’ åpenbaring

Author

Jeff Pippenger

Published

March 2, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the prophetic history of the first Woe, the leader who followed Mohammed was Abu Bakr Abdullah ibn Abi Quhafa, father-in-law of Mohammed. We will refer to him as Abubakar. Both he and Mohammed are referenced in the first four verses. Abubakar was the first Islamic ruler after Mohammed, and history records a command that he gave to his soldiers, that is represented in verse four of Revelation chapter nine. The command represents the sealing process that began at the arrival of the third woe, which was also the Seventh Trumpet, which was also the arrival of the third angel.

I den profetiske historien om det første ve var lederen som fulgte etter Mohammed, Abu Bakr Abdullah ibn Abi Quhafa, Mohammeds svigerfar. Vi vil omtale ham som Abubakar. Både han og Mohammed er omtalt i de fire første versene. Abubakar var den første islamske herskeren etter Mohammed, og historien nedtegner en befaling som han ga sine soldater, og som er fremstilt i det fjerde verset i Åpenbaringen kapittel ni. Befalingen representerer beseglingsprosessen som begynte ved det tredje ves ankomst, som også var den syvende basun, som også var den tredje engelens ankomst.

> And the fifth angel sounded, and I saw a star fall from heaven unto the earth: and to him was given the key of the bottomless pit. And he opened the bottomless pit; and there arose a smoke out of the pit, as the smoke of a great furnace; and the sun and the air were darkened by reason of the smoke of the pit. And there came out of the smoke locusts upon the earth: and unto them was given power, as the scorpions of the earth have power. And it was commanded them that they should not hurt the grass of the earth, neither any green thing, neither any tree; but only those men which have not the seal of God in their foreheads. Revelation 9:1–4.

> Og den femte engelen blåste i basunen, og jeg så en stjerne falle fra himmelen ned på jorden; og til ham ble nøkkelen til avgrunnens brønn gitt. Og han åpnet avgrunnens brønn; og det steg opp røyk av brønnen, som røyk fra en stor ovn; og solen og luften ble formørket på grunn av røyken fra brønnen. Og ut av røyken kom det gresshopper over jorden; og det ble gitt dem makt, slik jordens skorpioner har makt. Og det ble befalt dem at de ikke skulle skade jordens gress, heller ikke noe grønt, heller ikke noe tre, men bare de mennesker som ikke har Guds segl på sine panner. Åpenbaringen 9:1–4.

The “star” that fell from heaven was Mohammed, who began his ministry in the year 606. Mohammed was given a “key” that was to “open” the “bottomless pit” allowing “smoke” to darken the “sun and the air,” and brought forth “locusts” who were given “power” as the power of “scorpions.” The key was a military battle that produced weakness in the Roman’s military strength, thus allowing the rise of the warfare of Islam. The bottomless pit is a symbol of Arabia, the birthplace of Islam, and the smoke represented the false religion of Islam that was to spread across the earth and take possession of the same geography that would be swarmed by the swarms of locusts that sweep across northern Africa, southern Europe and Arabia. The locusts are a symbol of Islam, and power prophetically represents military power. Their power was to be as scorpions, which strike unexpectedly. Uriah Smith states:

«Stjernen» som falt fra himmelen, var Mohammed, som begynte sin tjeneste i året 606. Mohammed fikk en «nøkkel» som skulle «åpne» «avgrunnen», slik at «røyk» kunne formørke «solen og luften», og frembragte «gresshopper» som fikk «makt» lik «skorpioners» makt. Nøkkelen var et militært slag som førte til svekkelse i romernes militære styrke og dermed muliggjorde fremveksten av islams krigføring. Avgrunnen er et symbol på Arabia, islams fødested, og røyken representerte islams falske religion, som skulle spre seg over jorden og ta i besittelse det samme geografiske området som ville bli oversvømt av gresshoppesvermene som feier over Nord-Afrika, Sør-Europa og Arabia. Gresshoppene er et symbol på islam, og makt representerer profetisk militær makt. Deres makt skulle være som skorpioners, som angriper uventet. Uriah Smith sier:

> “A star fell from heaven unto the earth; and to him was given the key of the bottomless pit.

> «En stjerne falt fra himmelen ned på jorden, og nøkkelen til avgrunnens brønn ble gitt til ham.»

> “While the Persian monarch contemplated the wonders of his art and power, he received an epistle from an obscure citizen of Mecca, inviting him to acknowledge Mohammed as the apostle of God. He rejected the invitation, and tore the epistle. ‘It is thus,’ exclaimed the Arabian prophet, ‘that God will tear the kingdom, and reject the supplication of Chosroes.’ Placed on the verge of these two empires of the East, Mohammed observed with secret joy the progress of mutual destruction; and in the midst of the Persian triumphs he ventured to foretell, that, before many years should elapse, victory would again return to the banners of the Romans. ‘At the time when this prediction is said to have been delivered, no prophecy could be more distant from its accomplishment since the first twelve years of Heraclius announced the approaching dissolution of the empire.’. ..

> «Mens den persiske monarken betraktet underverkene ved sin kunst og makt, mottok han et brev fra en ukjent borger av Mekka, som innbød ham til å erkjenne Muhammed som Guds apostel. Han avslo innbydelsen og rev brevet i stykker. «Slik,» utbrøt den arabiske profeten, «skal Gud sønderrive riket og forkaste Khosroes’ bønn.» Plassert ved grensen mellom disse to rikene i Østen iakttok Muhammed med skjult glede den gjensidige ødeleggelsens fremgang; og midt under de persiske triumfene våget han å forutsi at seieren, før mange år var omme, igjen skulle vende tilbake til romernes faner. «På den tid da denne forutsigelsen sies å ha blitt fremsatt, kunne ingen profeti være fjernere fra sin oppfyllelse, ettersom de første tolv årene av Heraklius’ regjering varslet rikets nært forestående oppløsning.» ...»

> “Chosroes subjugated the Roman possession [in] Asia and Africa. And ‘the Roman empire,’ at that period, ‘was reduced to the walls of Constantinople, with the remnant of Greece, Italy, and Africa, and some maritime cities, from Tyre to Trebizond, of the Asiatic coast. The experience of six years at length persuaded the Persian monarch to renounce the conquest of Constantinople, and to specify the annual tribute of the ransom of the Roman empire,—a thousand talents of gold, a thousand talents of silver, a thousand silk robes, a thousand horses, and a thousand virgins. Heraclius subscribed to these ignominious terms. But the time and space which he obtained to collect those treasures from the poverty of the East were industriously employed in the preparation of a bold and desperate attack.’

> «Khosrau underla det romerske herredømmet i Asia og Afrika. Og «det romerske riket» var på den tid «redusert til murene rundt Konstantinopel, med restene av Hellas, Italia og Afrika, og noen sjøbyer langs den asiatiske kysten, fra Tyrus til Trapezunt. Erfaringen fra seks år overbeviste omsider den persiske monarken om å oppgi erobringen av Konstantinopel og i stedet fastsette den årlige tributten som løsepenge for det romerske riket,—tusen talenter gull, tusen talenter sølv, tusen silkekapper, tusen hester og tusen jomfruer. Herakleios godtok disse vanærende vilkårene. Men den tid og det pusterom han vant for å samle disse skattene fra Østens fattigdom, ble med iver benyttet til forberedelsen av et dristig og desperat angrep.»

> “The king of Persia despised the obscure Saracen, and derided the message of the pretended prophet of Mecca. Even the overthrow of the Roman empire would not have opened a door for Mohammedanism, or for the progress of the Saracenic armed propagators of an imposture, though the monarch of the Persians and chagan of the Avars (the successor of Attila) had divided between them the remains of the kingdoms of the Caesars. Chosroes himself fell. The Persian and Roman monarchies exhausted each other’s strength. And before a sword was put into the hands of the false prophet, it was smitten from the hands of those who would have checked his career and crushed his power.

> «Kongen av Persia foraktet den ubemerkede sarasener og hånte budskapet fra den påståtte profet fra Mekka. Selv Romerrikets omstyrtelse ville ikke ha åpnet en dør for muhammedanismen, eller for fremgangen til de sarasenske væpnede utbredere av et bedrag, selv om persernes monark og avarenes khagan (Attilas etterfølger) mellom seg hadde delt restene av cæsarenes riker. Khosrau selv falt. De persiske og romerske monarkier uttømte hverandres styrke. Og før et sverd ble lagt i den falske profets hånd, ble det slått ut av hendene på dem som ville ha stanset hans løpebane og knust hans makt.»

> “‘Since the days of Scipio and Hannibal, no bolder enterprise has been attempted than that which Heraclius achieved for the deliverance of the empire. He explored his perilous way through the Black Sea and the mountains of Armenia, penetrated into the heart of Persia, and recalled the armies of the great king to the defense of their bleeding country.’

> «Siden Scipios og Hannibals dager er intet dristigere foretagende blitt forsøkt enn det som Heraklius fullbrakte til imperiets befrielse. Han banet seg vei under fare gjennom Svartehavet og Armenias fjell, trengte inn i Persias hjerte og kalte den store konges hærer tilbake til forsvaret av deres blødende land.»

> “In the battle of Nineveh, which was fiercely fought from daybreak to the eleventh hour, twenty-eight standards, besides those which might be broken or torn, were taken from the Persians; the greatest part of their army was cut in pieces, and the victors, concealing their own loss, passed the night on the field. The cities and palaces of Assyria were opened for the first time to the Romans.’

> «I slaget ved Nineve, som ble utkjempet med stor intensitet fra daggry til den ellevte time, ble tjueåtte faner, foruten dem som kunne være brukket eller sønderrevet, tatt fra perserne; den største delen av deres hær ble hugget ned, og seierherrene tilbrakte natten på slagmarken idet de skjulte sitt eget tap. Assyrias byer og palasser ble for første gang åpnet for romerne.»

> “The Roman emperor was not strengthened by the conquests which he achieved; and a way was prepared at the same time, and by the same means, for the multitudes of Saracens from Arabia, like locusts from the same region, who, propagating in their course the dark and delusive Mohammedan creed, speedily overspread both the Persian and the Roman empire.

> Den romerske keiseren ble ikke styrket ved de erobringene han vant; og samtidig, og ved de samme midler, ble en vei beredt for skarene av sarasenere fra Arabia, lik gresshopper fra samme egn, som, idet de på sin ferd utbredte den mørke og bedragerske muhammedanske lære, snart oversvømmet både det persiske og det romerske rike.

> “More complete illustration of this fact could not be desired than is supplied in the concluding words of the chapter from Gibbon, from which the preceding extracts are taken. ‘Although a victorious army had been formed under the standard of Heraclius, the unnatural effort seems to have exhausted rather than exercised their strength. While the emperor triumphed at Constantinople or Jerusalem, an obscure town on the confines of Syria was pillaged by the Saracens, and they cut in pieces some troops who advanced to its relief,—an ordinary and trifling occurrence, had it not been the prelude of a mighty revolution. These robbers were the apostles of Mohammed; their frantic valor had emerged from the desert; and in the last eight years of his reign, Heraclius lost to the Arabs the same provinces which he had rescued from the Persians.

> «Et mer fullstendig eksempel på dette forhold kunne neppe ønskes enn det som gis i de avsluttende ordene i kapitlet fra Gibbon, hvorfra de foregående utdrag er hentet. ‘Skjønt en seirende hær var blitt oppstilt under Heraklios’ banner, synes den unaturlige anstrengelsen heller å ha uttømt enn å ha øvet deres styrke. Mens keiseren triumferte i Konstantinopel eller Jerusalem, ble en ukjent by på grensen mot Syria plyndret av sarasenerne, og de hugget ned noen tropper som rykket fram til dens unnsetning,—en alminnelig og ubetydelig hendelse, om den ikke hadde vært forspillet til en mektig omveltning. Disse røverne var Muhammeds apostler; deres vanvittige tapperhet var steget fram fra ørkenen; og i de siste åtte år av hans regjering mistet Heraklios til araberne de samme provinsene som han hadde reddet fra perserne.»

> “‘The spirit of fraud and enthusiasm, whose abode is not in the heavens,’ was let loose on earth. The bottomless pit needed but a key to open it, and that key was the fall of Chosroes. He had contemptuously torn the letter of an obscure citizen of Mecca. But when from his ‘blaze of glory’ he sunk into the ‘tower of darkness’ which no eye could penetrate, the name of Chosroes was suddenly to pass into oblivion before that of Mohammed; and the crescent seemed but to wait its rising till the falling of the star. Chosroes, after his entire discomfiture and loss of empire, was murdered in the year 628; and the year 629 is marked by ‘the conquest of Arabia,’ and ‘the first war of the Mohammedans against the Roman empire.’ ‘And the fifth angel sounded, and I saw a star fall from heaven unto the earth; and to him was given the key of the bottomless pit. And he opened the bottomless pit.’ He fell unto the earth. When the strength of the Roman empire was exhausted, and the great king of the East lay dead in his tower of darkness, the pillage of an obscure town on the borders of Syria was ‘the prelude of a mighty revolution.’ ‘’The robbers were the apostles of Mohammed, and their frantic valor emerged from the desert.’

> «‘Bedragets og begeistringens ånd, hvis tilhold ikke er i himlene,’ ble sluppet løs på jorden. Den bunnløse avgrunn trengte bare en nøkkel for å åpnes, og den nøkkelen var Khosroes’ fall. Han hadde foraktfullt revet i stykker brevet fra en ukjent borger av Mekka. Men da han fra sin ‘herlighets glans’ sank ned i ‘mørkets tårn,’ som intet øye kunne trenge inn i, skulle navnet Khosroes plutselig gå i glemsel foran Muhammeds; og halvmånen syntes bare å vente på sin oppgang til stjernen falt. Khosroes ble, etter sitt fullstendige nederlag og tap av rike, myrdet i året 628; og året 629 er kjennetegnet ved ‘Arabias erobring’ og ‘muhammedanernes første krig mot Romerriket.’ ‘Og den femte engel basunet, og jeg så en stjerne falle fra himmelen ned på jorden; og ham ble nøkkelen til den bunnløse avgrunn gitt. Og han åpnet den bunnløse avgrunn.’ Han falt ned på jorden. Da Romerrikets styrke var uttømt, og Østens store konge lå død i sitt mørkets tårn, var plyndringen av en ukjent by på Syriens grenser ‘forspillet til en mektig omveltning.’ ‘Røverne var Muhammeds apostler, og deres rasende tapperhet brøt frem fra ørkenen.’»

> “The Bottomless Pit.—The meaning of this term may be learned from the Greek , which is defined ‘deep, bottomless, profound,’ and may refer to any waste, desolate, and uncultivated place. It is applied to the earth in its original state of chaos. Gen.1:2. In this instance it may appropriately refer to the unknown wastes of the Arabian desert, from the borders of which issued the hordes of Saracens like swarms of locusts. And the fall of Chosroes, the Persian king, may well be represented as the opening of the bottomless pit, inasmuch as it prepared the way for the followers of Mohammed to issue from their obscure country, and propagate their delusive doctrines with fire and sword, till they had spread their darkness over all the Eastern empire.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 495–498.

> «Avgrunnen.—Betydningen av dette uttrykket kan utledes av gresk, hvor det er definert som «dyp, bunnløs, umåtelig», og kan vise til ethvert øde, forlatt og udyrket sted. Det anvendes om jorden i dens opprinnelige kaostilstand. 1 Mos. 1:2. I dette tilfellet kan det med rette sikte til de ukjente ødemarkene i den arabiske ørken, fra hvis grenser sarasenernes horder strømmet fram lik gresshoppesvermer. Og Chosroes’, den persiske konges, fall kan med god grunn fremstilles som åpningen av avgrunnen, ettersom det banet veien for Muhammeds etterfølgere til å bryte fram fra sitt ukjente land og utbre sine villedende læresetninger med ild og sverd, inntil de hadde bredt sitt mørke over hele det østlige riket.» Uriah Smith, Daniel and Revelation, 495–498.

The first woe, which is the fifth trumpet identifies the beginning of the warfare of Islam against Rome, and it identifies a battle between Rome and Persia where Rome prevailed, but in doing so expended its military strength to the extent that it could not prevent the rise of the Islamic power. The prophetic characteristics of the first woe and the second woe, identify the prophetic characteristics of the third woe, and it is important to recognize the first two woes as symbols of the history of the third woe, for that history represents the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which began on September 11, 2001. After the prophetic history represented by Mohammed in the first three verses, verse four introduces Abubakar, the first leader after Mohammed.

Det første ve, som er den femte basun, angir begynnelsen på Islams krigføring mot Roma, og det angir et slag mellom Roma og Persia hvor Roma seiret, men hvor det derved brukte opp sin militære styrke i en slik grad at det ikke kunne forhindre fremveksten av den islamske makt. De profetiske kjennetegnene ved det første ve og det andre ve angir de profetiske kjennetegnene ved det tredje ve, og det er viktig å anerkjenne de to første veene som symboler på historien til det tredje ve, for denne historien representerer beseglingens periode for de hundre og førtifire tusen, som begynte den 11. september 2001. Etter den profetiske historien som er fremstilt ved Mohammed i de tre første versene, introduserer vers fire Abubakar, den første lederen etter Mohammed.

> And it was commanded them that they should not hurt the grass of the earth, neither any green thing, neither any tree; but only those men which have not the seal of God in their foreheads. Revelation 9:4.

> Og det ble befalt dem at de ikke skulle skade gresset på jorden, heller ikke noe grønt eller noe tre, men bare de mennesker som ikke har Guds segl på sine panner. Åpenbaringen 9:4.

The command of Abubakar instructed the Islamic warriors to make a distinction between two types of worshippers that existed in the Roman territories at that time. One class was the Catholics, who had some religious orders that shaved the back of their heads (the tonsure), and observed the worship of Sunday. The other class were seventh-day Sabbath keepers, and the Sabbath is the seal of God.

Abubakars befaling påla de islamske krigerne å gjøre et skille mellom to typer tilbedere som fantes i de romerske områdene på den tiden. Den ene gruppen var katolikkene, som hadde noen religiøse ordener som barberte bakhodet (tonsuren), og som holdt søndagsgudstjeneste. Den andre gruppen var dem som holdt sabbaten på den syvende dag, og sabbaten er Guds segl.

> “After the death of Mohammed, he was succeeded in the command by Abubekr, A.D. 632, who, as soon as he had fairly established his authority and government, dispatched a circular letter to the Arabian tribes, from which the following is an extract:—

> «Etter Muhammeds død ble han etterfulgt i ledelsen av Abubekr i år 632 e.Kr.; så snart han fullt ut hadde befestet sin myndighet og sitt styre, utsendte han et rundskriv til de arabiske stammene, hvorav følgende er et utdrag:—»

> “‘When you fight the battles of the Lord, acquit yourselves like men, without turning your backs; but let not your victory be stained with the blood of women and children. Destroy no palm-trees, nor burn any fields of corn. Cut down no fruit-trees, nor do any mischief to cattle, only such as you kill to eat. When you make any covenant or article, stand to it, and be as good as your word. And as you go, you will find some religious persons who live retired in monasteries, and propose to themselves to serve God that way; let them alone, and neither kill them nor destroy their monasteries. And you will find another sort of people that belong to the synagogue of Satan, who have shaven crowns; be sure you cleave their skulls, and give them no quarter till they either turn Mohammedans or pay tribute.’

> «Når dere kjemper Herrens kamper, så vis dere som menn, uten å vende ryggen til; men la ikke seieren deres besudles med kvinners og barns blod. Ødelegg ingen palmetrær og brenn heller ingen kornåkrer. Hogg ikke ned frukttrær og gjør ikke skade på buskapen, unntatt det dere slakter til føde. Når dere inngår noen pakt eller overenskomst, så hold den, og vær tro mot deres ord. Og mens dere drar fram, vil dere finne noen religiøse mennesker som lever tilbaketrukket i klostre og har satt seg fore å tjene Gud på den måten; la dem være i fred, og drep dem ikke og ødelegg heller ikke klostrene deres. Og dere vil finne en annen slags mennesker som hører til Satans synagoge, og som har barberte isser; sørg da for å kløyve hodeskallene deres, og gi dem ingen nåde før de enten vender om til muhammedanere eller betaler skatt.»

> “It is not said in prophecy or in history that the more humane injunctions were as scrupulously obeyed as the ferocious mandate; but it was so commanded them. And the preceding are the only instructions recorded by Gibbon, as given by Abubekr to the chiefs whose duty it was to issue the commands to all the Saracen hosts. The commands are alike discriminating with the prediction, as if the caliph himself had been acting in known as well as direct obedience to a higher mandate than that of mortal man; and in the very act of going forth to fight against the religion of Jesus, and to propagate Mohammedanism in its stead, he repeated the words which it was foretold in the Revelation of Jesus Christ that he would say.

> «Det sies verken i profetien eller i historien at de mer menneskelige påbud ble adlydt like samvittighetsfullt som det grusomme bud; men slik ble det befalt dem. Og det foregående er de eneste instrukser som Gibbon nedtegner som gitt av Abubekr til de høvdinger hvis plikt det var å utstede befalingene til alle sarasenernes hærskarer. Befalingene stemmer i sin sondring overens med forutsigelsen, som om kalifen selv hadde handlet i kjent så vel som direkte lydighet mot et høyere påbud enn dødelige menneskers; og i selve det øyeblikk han drog ut for å kjempe mot Jesu religion og i stedet utbre mohammedanismen, gjentok han de ord som det var forutsagt i Jesu Kristi åpenbaring at han skulle si.»

> “The Seal of God in Their Foreheads.—In remarks upon chapter 7:1–3, we have shown that the seal of God is the Sabbath of the fourth commandment; and history is not silent upon the fact that there have been observers of the true Sabbath all through the present dispensation. But the question has here arisen with many, who were those men who at this time had the seal of God in their foreheads, and who thereby became exempt from Mohammedan oppression? Let the reader bear in mind the fact, already alluded to, that there have been those all through this dispensation who have had the seal of God in their foreheads, or have been intelligent observers of the true Sabbath; and let them consider further that what the prophecy asserts is that the attacks of this desolating Turkish power are not directed against them, but against another class. The subject is thus freed from all difficulty; for this is all that the prophecy really asserts. Only one class of persons is directly brought to view in the text; namely, those who have not the seal of God in their foreheads; and the preservation of those who have the seal of God is brought in only by implication. Accordingly, we do not learn from history that any of these were involved in any of the calamities inflicted by the Saracens upon the objects of their hate. They were commissioned against another class of men. And the destruction to come upon this class of men is not put in contrast with the preservation of other men, but only with that of the fruits and verdure of the earth; thus, Hurt not the grass, trees, nor any green thing, but only a certain class of men. And in fulfilment, we have the strange spectacle of an army of invaders sparing those things which such armies usually destroy, namely, the face and productions of nature; and, in pursuance of their permission to hurt those men who had not the seal of God in their foreheads, cleaving the skulls of a class of religionists with shaven crowns, who belonged to the synagogue of Satan.

> «Guds segl på deres panner.»—I bemerkningene til kapittel 7,1–3 har vi vist at Guds segl er sabbaten i det fjerde bud; og historien tier ikke om det forhold at det gjennom hele den nåværende husholdning har vært dem som har holdt den sanne sabbat. Men spørsmålet har her oppstått hos mange: Hvem var de menn som på denne tid hadde Guds segl på sine panner, og som derved ble fritatt for muhammedansk undertrykkelse? La leseren ha i minne det forhold, som allerede er antydet, at det gjennom hele denne husholdning har vært slike som har hatt Guds segl på sine panner, eller som med innsikt har holdt den sanne sabbat; og la ham videre overveie at det profetien fastslår, er at denne ødeleggende tyrkiske makts angrep ikke er rettet mot dem, men mot en annen klasse. Derved er emnet befridd fra all vanskelighet; for dette er alt hva profetien i virkeligheten fastslår. Bare én klasse personer føres direkte frem for blikket i teksten; nemlig de som ikke har Guds segl på sine panner; og bevaringen av dem som har Guds segl, innføres bare ved implikasjon. Følgelig lærer vi ikke av historien at noen av disse var innviklet i noen av de ulykker som sarasenerne påførte gjenstandene for sitt hat. De var utsendt mot en annen klasse mennesker. Og den ødeleggelse som skulle komme over denne klasse mennesker, settes ikke i kontrast til bevaringen av andre mennesker, men bare til jordens frukter og grønnvekst; således: Skad ikke gresset, trærne eller noe grønt, men bare en viss klasse mennesker. Og i oppfyllelsen ser vi det underlige skue av en hær av angripere som skåner det som slike hærer vanligvis ødelegger, nemlig naturens overflate og frembringelser; og i samsvar med den tillatelse de hadde til å skade de mennesker som ikke hadde Guds segl på sine panner, kløvde hodeskallene på en klasse religiøse med rakede kroner, som tilhørte Satans synagoge.

> “These were doubtless a class of monks, or some other division of the Roman Catholic Church. Against these the arms of the Mohammedans were directed. And it seems to us that there is a peculiar fitness, if not design, in describing them as those who had not the seal of God in their foreheads; inasmuch as that is the very church which has robbed the law of God of its seal, by tearing away the true Sabbath, and erecting a counterfeit in its place. And we do not understand, either from the prophecy or from history, that those persons whom Abubekr charged his followers not to molest were in possession of the seal of God, or necessarily constituted the people of God. Who they were, and for what reason they were spared, the meager testimony of Gibbon does not inform us, and we have no other means of knowing; but we have every reason to believe that none of these who had the seal of God were molested, while another class, who emphatically had it not, were put to the sword; and thus the specifications of the prophecy are amply met.” Uriah Smith, Daniel and Revelation, 500–502.

> «Disse var utvilsomt en klasse munker, eller en annen avdeling av den romersk-katolske kirke. Mot disse ble muhammedanernes våpen rettet. Og det synes for oss at det er en særegen treffende sammenheng, om ikke hensikt, i å beskrive dem som slike som ikke hadde Guds segl i sine panner; ettersom det nettopp er den kirken som har berøvet Guds lov dens segl ved å rive bort den sanne sabbat og opprette en forfalskning i dens sted. Og vi forstår det ikke, verken ut fra profetien eller historien, slik at de personer som Abubekr påla sine tilhengere ikke å forulempe, var i besittelse av Guds segl eller nødvendigvis utgjorde Guds folk. Hvem de var, og av hvilken grunn de ble spart, opplyser ikke Gibbons sparsomme vitnesbyrd oss om, og vi har ingen andre midler til å vite det; men vi har all grunn til å tro at ingen av dem som hadde Guds segl, ble forulempet, mens en annen klasse, som ettertrykkelig ikke hadde det, ble hugget ned med sverd; og således blir profetiens spesifikasjoner rikelig oppfylt.» Uriah Smith, Daniel and Revelation, 500–502.

Abubakar consolidated Mohammed’s followers into a Caliphate after Mohammed’s death, so even though they are two different historical figures, taken together they represent the beginning of the testimony of Islam of the first woe, and the historical figure who marks the history of the first woe is Mohammed.

Abubakar samlet Mohammeds etterfølgere i et kalifat etter Mohammeds død, så selv om de er to forskjellige historiske skikkelser, representerer de samlet begynnelsen på Islams vitnesbyrd i det første ve, og den historiske skikkelsen som markerer historien til det første ve, er Mohammed.

In the beginning history of the second woe, Mohammed II conquered Constantinople in 1453. In 1449, four angels, representing Islam were loosed. The beginning and ending of the first woe, is marked by a Mohammed, the first and second respectively. Prophetically the beginning and ending of the history of the first woe, bears the signature of Alpha and Omega.

Ved begynnelsen av det andre vees historie erobret Mohammed II Konstantinopel i 1453. I 1449 ble fire engler, som representerte islam, løst. Begynnelsen og avslutningen på det første ve er markert av en Mohammed, henholdsvis den første og den andre. Profetisk bærer begynnelsen og avslutningen på historien om det første ve signaturen Alfa og Omega.

The beginning of the second woe includes a time prophecy of four angels, who represent Islam who were then loosed, and then restrained on August 11, 1840. From that point until October 22, 1844, the sealing of the one hundred and forty-four thousand is illustrated. The beginning of the second woe identifies the loosing of Islam, and the ending marks the restraining of Islam. Both the first and second woe have precise prophetic markers tying their beginnings to the endings.

Begynnelsen på det andre ve innbefatter en tidsprofeti om fire engler, som representerer islam, og som da ble løst, og deretter holdt tilbake den 11. august 1840. Fra dette tidspunkt og fram til 22. oktober 1844 fremstilles beseglingen av de hundre og førtifire tusen. Begynnelsen på det andre ve identifiserer islams løsing, og slutten markerer tilbakeholdelsen av islam. Både det første og det andre ve har presise profetiske kjennetegn som knytter deres begynnelser til deres avslutninger.

The first two woes are to be placed upon one another, “line upon line,” in order to identify the third woe. One of the prophetic characteristics that is identified by the first two witnesses of Islam is that they represent a specific period of time that marks the beginning and ending with the signature of Alpha and Omega. They also possess a secondary signature, for the beginning of the first woe, identifies the sealing of God’s people, and the ending of the second woe, also identifies the sealing of God’s people.

De to første veene må legges over hverandre, «bud på bud», for å identifisere det tredje ve. Et av de profetiske kjennetegnene som identifiseres ved Islams to første vitner, er at de representerer en bestemt tidsperiode som markerer begynnelsen og slutten med Alfa og Omegas signatur. De bærer også en sekundær signatur, for begynnelsen på det første ve identifiserer beseglingen av Guds folk, og avslutningen på det andre ve identifiserer likeså beseglingen av Guds folk.

The third woe arrived when Islam suddenly and unexpectedly attacked the earth beast of Revelation thirteen, thus beginning the period of the sealing. The sealing of the one-hundred and forty-four thousand ends at the soon-coming Sunday law, and in response to that apostasy national apostasy is followed by national ruin. As typified with pagan Rome and papal Rome national ruin is accomplished by God’s trumpet judgments. The three woes are also trumpets. Islam of the third woe, will strike suddenly and unexpectedly again at the soon coming Sunday law in the United States, when the period of the sealing of the one hundred and forty-four thousand ends. That period has been typified by the beginning period of the first woe, and also by the ending period of the second woe.

Det tredje ve kom da islam plutselig og uventet angrep jorddyret i Åpenbaringen tretten, og slik innledet beseglingens periode. Beseglingen av de hundre og førtifire tusen avsluttes ved den snart kommende søndagsloven, og som svar på dette frafallet følges nasjonalt frafall av nasjonal undergang. Slik det ble forbilledliggjort ved hedensk Roma og pavens Roma, blir nasjonal undergang fullbyrdet ved Guds basundommer. De tre veene er også basuner. Islam i det tredje ve vil igjen slå til plutselig og uventet ved den snart kommende søndagsloven i De forente stater, når beseglingens periode for de hundre og førtifire tusen avsluttes. Denne perioden har vært forbilledliggjort ved innledningsperioden av det første ve, og også ved avslutningsperioden av det andre ve.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette dette studiet i den neste artikkelen.

> And Sarah saw the son of Hagar the Egyptian, which she had born unto Abraham, mocking. Wherefore she said unto Abraham, Cast out this bondwoman and her son: for the son of this bondwoman shall not be heir with my son, even with Isaac. And the thing was very grievous in Abraham’s sight because of his son. And God said unto Abraham, Let it not be grievous in thy sight because of the lad, and because of thy bondwoman; in all that Sarah hath said unto thee, hearken unto her voice; for in Isaac shall thy seed be called. And also of the son of the bondwoman will I make a nation, because he is thy seed. And Abraham rose up early in the morning, and took bread, and a bottle of water, and gave it unto Hagar, putting it on her shoulder, and the child, and sent her away: and she departed, and wandered in the wilderness of Beersheba. And the water was spent in the bottle, and she cast the child under one of the shrubs. And she went, and sat her down over against him a good way off, as it were a bowshot: for she said, Let me not see the death of the child. And she sat over against him, and lift up her voice, and wept. And God heard the voice of the lad; and the angel of God called to Hagar out of heaven, and said unto her, What aileth thee, Hagar? fear not; for God hath heard the voice of the lad where he is. Arise, lift up the lad, and hold him in thine hand; for I will make him a great nation. And God opened her eyes, and she saw a well of water; and she went, and filled the bottle with water, and gave the lad drink. And God was with the lad; and he grew, and dwelt in the wilderness, and became an archer. Genesis 21:9–20.

> Og Sara så at sønnen til Hagar, egypterkvinnen, som hun hadde født Abraham, spottet. Derfor sa hun til Abraham: Driv bort denne trellkvinnen og hennes sønn; for denne trellkvinnens sønn skal ikke arve sammen med min sønn, med Isak. Og dette ordet var svært tungt i Abrahams øyne på grunn av hans sønn. Men Gud sa til Abraham: La det ikke være tungt i dine øyne for guttens skyld og for din trellkvinnes skyld; i alt det Sara har sagt til deg, skal du høre på hennes røst; for i Isak skal ætten kalles etter deg. Men også trellkvinnens sønn vil jeg gjøre til et folk, fordi han er din ætt. Og Abraham stod tidlig opp om morgenen og tok brød og en skinnflaske med vann og gav det til Hagar; han la det på hennes skulder, og gutten, og sendte henne bort. Og hun drog av sted og fór vill i ørkenen ved Beersjeba. Da vannet i skinnflasken tok slutt, kastet hun barnet under en av buskene. Og hun gikk og satte seg et godt stykke derfra, så langt som et bueskudd; for hun sa: La meg ikke se barnet dø. Og hun satte seg derfra rett overfor ham og løftet sin røst og gråt. Og Gud hørte guttens røst; og Guds engel kalte til Hagar fra himmelen og sa til henne: Hva feiler deg, Hagar? Frykt ikke; for Gud har hørt guttens røst der hvor han er. Reis deg, løft gutten opp og hold ham fast med din hånd; for jeg vil gjøre ham til et stort folk. Og Gud åpnet hennes øyne, og hun så en vannbrønn; og hun gikk og fylte skinnflasken med vann og gav gutten å drikke. Og Gud var med gutten; og han vokste og bodde i ørkenen og ble en bueskytter. 1. Mosebok 21:9–20.

Back to Articles