Article

# Laodicea - Number One

Laodikea – Nummer én

Isaiah’s Prophecy of Doom for the Valley of Vision

Jesajas domsprofeti over Synerdalen

Author

Jeff Pippenger

Published

August 14, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

> The burden of the valley of vision. What aileth thee now, that thou art wholly gone up to the housetops? Thou that art full of stirs, a tumultuous city, a joyous city: thy slain men are not slain with the sword, nor dead in battle. All thy rulers are fled together, they are bound by the archers: all that are found in thee are bound together, which have fled from far. Therefore said I, Look away from me; I will weep bitterly, labour not to comfort me, because of the spoiling of the daughter of my people. For it is a day of trouble, and of treading down, and of perplexity by the Lord God of hosts in the valley of vision, breaking down the walls, and of crying to the mountains. Isaiah 22:1–5.

> Utsagnet om synsdalen. Hva feiler det deg nå, siden du helt og holdent er steget opp på takene? Du som er full av larm, en støyende by, en jublende by: dine falne menn er ikke falt for sverd og heller ikke døde i strid. Alle dine høvdinger har flyktet sammen, de er bundet av bueskytterne; alle som blir funnet hos deg, blir bundet sammen, skjønt de har flyktet langt bort. Derfor sa jeg: Vend blikket bort fra meg; jeg vil gråte bittert, anstreng dere ikke for å trøste meg over ødeleggelsen av mitt folks datter. For det er en dag med trengsel og nedtramping og forvirring fra Herren, hærskarenes Gud, i synsdalen, med nedbryting av murene og med rop til fjellene. Jesaja 22:1–5.

In the book of Isaiah, the word “burden” is found eighteen times. Eleven of those references are directly identifying prophecies of doom, and the other seven references refer to a burden as something that is carried upon the shoulder. Only one of the references translated as “burden” represents something that is carried on the shoulder and is also a prophecy of doom. I intend to address that one reference that is the Hebrew word identifying something that is carried, but is also a prophecy of doom, so I am identifying the distinction from the start, though we will not return to these facts until later.

I Jesajas bok forekommer ordet «byrde» atten ganger. Elleve av disse henvisningene betegner direkte domsprofetier, og de øvrige sju henvisningene viser til en byrde som bæres på skulderen. Bare én av henvisningene som er oversatt med «byrde», representerer noe som bæres på skulderen og som samtidig er en domsprofeti. Jeg har til hensikt å behandle denne ene henvisningen, som er det hebraiske ordet som betegner noe som bæres, men som også er en domsprofeti; derfor fastslår jeg dette skillet fra begynnelsen, selv om vi ikke vil vende tilbake til disse forholdene før senere.

The chapter is not vague about the definition of the “valley of vision” for it is identified as the “City of David” and also as “Jerusalem.” The valley of vision is a reference to Laodicean Adventism during the history of the last six verses of Daniel eleven. Isaiah set the context for this doom with the history represented in chapter twenty by describing the progressive conquering of the world by the Assyrian king who had sent a military leader named Tartan to capture a city in Egypt called Ashdod.

Kapitlet er ikke uklart når det gjelder definisjonen av «synsdalen», for den blir identifisert som «Davids by» og også som «Jerusalem». Synsdalen er en henvisning til laodikeisk adventisme under historien i de siste seks versene av Daniel elleve. Jesaja fastsatte sammenhengen for denne undergangen med historien som fremstilles i kapittel tjue, ved å beskrive den gradvise erobringen av verden ved den assyriske kongen, som hadde sendt en militær leder ved navn Tartan for å innta en by i Egypt kalt Asjdod.

The Sunday law is identified in Daniel eleven verse forty-one and it identifies three groups that “escape” the hand of the papacy at the Sunday law.

Søndagsloven blir identifisert i Daniel elleve, vers førtien, og den identifiserer tre grupper som «unnslipper» pavedømmets hånd ved søndagsloven.

> In the year that Tartan came unto Ashdod, (when Sargon the king of Assyria sent him,) and fought against Ashdod, and took it; At the same time spake the Lord by Isaiah the son of Amoz, saying, Go and loose the sackcloth from off thy loins, and put off thy shoe from thy foot. And he did so, walking naked and barefoot. And the Lord said, Like as my servant Isaiah hath walked naked and barefoot three years for a sign and wonder upon Egypt and upon Ethiopia; So shall the king of Assyria lead away the Egyptians prisoners, and the Ethiopians captives, young and old, naked and barefoot, even with their buttocks uncovered, to the shame of Egypt. And they shall be afraid and ashamed of Ethiopia their expectation, and of Egypt their glory. And the inhabitant of this isle shall say in that day, Behold, such is our expectation, whither we flee for help to be delivered from the king of Assyria: and how shall we escape? Isaiah 20:1–6.

> I det år da Tartan kom til Asjdod, da Sargon, Assyrias konge, sendte ham, og han kjempet mot Asjdod og inntok den, på den tid talte Herren ved Jesaja, Amoz' sønn, og sa: Gå og løs sekkestrien fra dine lender, og ta skoen av din fot. Og han gjorde det og gikk naken og barbeint. Og Herren sa: Likesom min tjener Jesaja har gått naken og barbeint i tre år til tegn og varsel over Egypt og over Etiopia, slik skal Assyrias konge føre egypterne bort som fanger og etiopierne som bortførte, unge og gamle, nakne og barbeinte, ja med baken blottet, til skam for Egypt. Og de skal bli forferdet og gjort til skamme over Etiopia, som var deres håp, og over Egypt, som var deres herlighet. Og denne kystlands innbyggere skal si på den dag: Se, slik gikk det med dem som var vårt håp, dit vi flyktet for å få hjelp til å bli utfridd fra Assyrias konge; hvordan skal da vi slippe unna? Jesaja 20:1–6.

The question raised by the inhabitants of the isle is how do they escape from the king of Assyria, which is also represented as the king of the north in Daniel eleven.

Spørsmålet som reises av øyens innbyggere, er hvordan de skal unnslippe Assyrias konge, som også fremstilles som kongen i nord i Daniel elleve.

> He [the king of the north] shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> Han [kongen i nord] skal også trenge inn i det herlige land, og mange land skal omstyrtes; men disse skal slippe unna hans hånd: Edom og Moab og de fremste av Ammons barn. Daniel 11:41.

In this verse the Sunday law in the United States is identified, and there are some subtle nuances in Daniel’s passage that are worth considering. There are three verses in a row in Daniel eleven verse forty to forty-three that all identify “countries.” In verse forty the countries representing the former Soviet Union were swept away by the papacy and the United States in 1989. Modern historians confirm this fact.

I dette verset blir søndagsloven i USA identifisert, og det finnes noen subtile nyanser i Daniels avsnitt som er verdt å overveie. Det er tre vers på rad i Daniel 11, vers 40 til 43, som alle identifiserer «land». I vers 40 ble landene som representerer det tidligere Sovjetunionen, feid bort av pavedømmet og USA i 1989. Moderne historikere bekrefter dette faktum.

Then in verse forty-two we find the word “countries” representing all the countries of planet earth, as the king of the north (the papacy) captures Egypt, representing the entire world. That is one of the nuances. The other of the two nuances I am referring to in the three verses involve the word “escape” in verse forty-one and then again in verse forty-two. They are two different Hebrew words, though both are translated as “escape.” The Hebrew word translated as “escape” in verse forty-two means finding no deliverance, for when the “ten kings” representing the United Nations agree to give their one-world government over to the control of the papal beast, there is no escape—no deliverance.

Deretter finner vi i vers førtito ordet «land», som representerer alle landene på planeten jorden, idet kongen i nord (pavedømmet) inntar Egypt, som representerer hele verden. Det er én av nyansene. Den andre av de to nyansene jeg sikter til i de tre versene, gjelder ordet «unnslippe» i vers førtien og deretter igjen i vers førtito. Det er to forskjellige hebraiske ord, selv om begge er oversatt med «unnslippe». Det hebraiske ordet som er oversatt med «unnslippe» i vers førtito, betyr at ingen utfrielse finnes; for når de «ti konger», som representerer De forente nasjoner, blir enige om å overgi sin verdensregjering til den pavelige dyrets kontroll, finnes det ingen unnslippelse – ingen utfrielse.

> And the ten horns which thou sawest are ten kings, which have received no kingdom as yet; but receive power as kings one hour with the beast. These have one mind, and shall give their power and strength unto the beast. These shall make war with the Lamb, and the Lamb shall overcome them: for he is Lord of lords, and King of kings: and they that are with him are called, and chosen, and faithful. And he saith unto me, The waters which thou sawest, where the whore sitteth, are peoples, and multitudes, and nations, and tongues. And the ten horns which thou sawest upon the beast, these shall hate the whore, and shall make her desolate and naked, and shall eat her flesh, and burn her with fire. For God hath put in their hearts to fulfil his will, and to agree, and give their kingdom unto the beast, until the words of God shall be fulfilled. Revelation 17:12–17.

> Og de ti hornene som du så, er ti konger, som ennå ikke har fått rike; men de får myndighet som konger i én time sammen med dyret. Disse har ett sinn, og de skal gi sin makt og styrke til dyret. Disse skal føre krig mot Lammet, og Lammet skal seire over dem; for han er herrenes Herre og kongenes Konge; og de som er med ham, er kalte og utvalgte og trofaste. Og han sier til meg: Vannene som du så, der hvor skjøgen sitter, er folk og skarer og nasjoner og tungemål. Og de ti hornene som du så på dyret, disse skal hate skjøgen og gjøre henne øde og naken, og de skal ete hennes kjøtt og brenne henne opp med ild. For Gud har lagt det i deres hjerter å fullføre hans vilje, å komme til enighet og gi sitt rike til dyret, inntil Guds ord skal være oppfylt. Åpenbaringen 17:12–17.

These “ten kings” are referenced repeatedly in God’s word and in the story of Elijah, Ahab, the king of Israel was the head of ten tribes, and he was married to Jezebel. Jezebel is the papacy at the end of the world, Elijah is the messengers of the third angel’s message and Ahab is the head of a ten-king alliance. Ahab represents the United States as the leader of the United Nations during the prophetic history of the Sunday law. When Egypt is captured by Assyria, the king of the north in Daniel eleven forty-two has just forced the ten kings to agree to surrender their kingdom unto the papal power.

Disse «ti konger» omtales gjentatte ganger i Guds ord, og i fortellingen om Elia var Akab, Israels konge, overhode for ti stammer, og han var gift med Jesabel. Jesabel er pavedømmet ved verdens ende, Elia er budbærerne for den tredje engels budskap, og Akab er overhodet for en allianse av ti konger. Akab representerer De forente stater som leder for De forente nasjoner under søndagslovens profetiske historie. Når Egypt blir erobret av Assyria, har nordens konge i Daniel elleve førtito nettopp tvunget de ti kongene til å samtykke i å overgi sitt rike til den pavelige makt.

> “As we approach the last crisis, it is of vital moment that harmony and unity exist among the Lord’s instrumentalities. The world is filled with storm and war and variance. Yet under one head—the papal power—the people will unite to oppose God in the person of His witnesses. This union is cemented by the great apostate. While he seeks to unite his agents in warring against the truth he will work to divide and scatter its advocates. Jealousy, evil surmising, evilspeaking, are instigated by him to produce discord and dissension.” Testimonies, volume 7, 182.

> «Når vi nærmer oss den siste krise, er det av livsviktig betydning at det finnes samklang og enhet blant Herrens redskaper. Verden er fylt av storm og krig og strid. Men under ett hode—den pavelige makt—vil folket forene seg for å motstå Gud i skikkelse av Hans vitner. Denne forening blir sammenføyd av den store frafalne. Mens han søker å forene sine redskaper i krigføring mot sannheten, vil han arbeide for å splitte og spre dens forkjempere. Misunnelse, onde mistanker, ond tale blir tilskyndet av ham for å frembringe uenighet og splid.» Testimonies, bind 7, 182.

In verse forty-one we find the word “escape” and we also find the word “escape” in verse forty-two, but they are two different Hebrew words. The word translated as “escape” in verse forty-one means to escape as if by slipperiness. This is the word translated as “escape” in verse six of Isaiah chapter twenty. “In that day” “the inhabitant of this isle” ask how they can escape from the Assyrian who “in that day” is progressively conquering the world as illustrated in Daniel eleven and several other passages of Scripture.

I vers førtien finner vi ordet «unnslippe», og vi finner også ordet «unnslippe» i vers førtito, men det er to forskjellige hebraiske ord. Ordet som er oversatt med «unnslippe» i vers førtien, betyr å unnslippe som ved glatthet. Dette er ordet som er oversatt med «unnslippe» i vers seks i Jesaja kapittel tjue. «På den dag» spør «innbyggeren på denne øy» hvordan de kan unnslippe assyreren, som «på den dag» gradvis erobrer verden, slik det er fremstilt i Daniel elleve og flere andre skriftsteder.

In Daniel eleven verse forty-one when the papacy, or as Daniel represents him, the king of the north, or as Isaiah represents him the Assyrian, is conquering the “glorious land” representing the United States, there are two groups that are identified.

I Daniel elleve, vers førtien, når pavedømmet, eller slik Daniel fremstiller ham, kongen i nord, eller slik Jesaja fremstiller ham, assyreren, erobrer «det herlige land», som representerer Amerikas forente stater, blir to grupper identifisert.

> He shall enter also into the glorious land, and many countries shall be overthrown: but these shall escape out of his hand, even Edom, and Moab, and the chief of the children of Ammon. Daniel 11:41.

> Han skal også trenge inn i det herlige land, og mange land skal bli omstyrtet; men disse skal unnslippe hans hånd: Edom og Moab og hoveddelen av Ammons barn. Daniel 11,41.

One is the “many” who are overthrown and the other group is represented as “Edom, Moab and the chief of the children of Ammon.” At the Sunday law, Revelation eighteen verse four, calls those still in Babylon to “come out.”

Den ene er de «mange» som blir styrtet, og den andre gruppen fremstilles som «Edom, Moab og de fremste av Ammons barn». Ved søndagsloven kaller Åpenbaringen atten, vers fire, dem som ennå er i Babylon, til å «komme ut».

> And I heard another voice from heaven, saying, Come out of her, my people, that ye be not partakers of her sins, and that ye receive not of her plagues. Revelation 18:4.

> Og jeg hørte en annen røst fra himmelen som sa: Gå ut fra henne, mitt folk, for at dere ikke skal ha del i hennes synder, og for at dere ikke skal få del i hennes plager. Åpenbaringen 18:4.

Edom, Moab and the chief of the children of Ammon are those who escape by slipperiness, as the peoples of the isle in Isaiah twenty are hoping to do.

Edom, Moab og de fremste av Ammons barn er dem som unnslipper ved listighet, slik folkeslagene på øya i Jesaja tjue håper å gjøre.

In verse forty-one the other nuance I am referring to is that in verse forty, forty-one and forty-two we find the word “countries,” but in verse forty-one it is a supplied word, not in the original words of Daniel and does not belong there. Many countries were overthrown in fulfillment of verse forty at the collapse of the Soviet Union and many countries are captured when the papacy takes over the United Nations. But at the Sunday law in the United States the “many” who are overthrown, are not many countries, they can only be Seventh-day Adventists.

I vers førtien er den andre nyansen jeg sikter til, at vi i vers førti, førtien og førtito finner ordet «land», men i vers førtien er det et tilføyd ord, ikke i Daniels opprinnelige ord, og det hører ikke hjemme der. Mange land ble omstyrtet i oppfyllelse av vers førti ved Sovjetunionens sammenbrudd, og mange land blir erobret når pavedømmet overtar De forente nasjoner. Men ved søndagsloven i De forente stater er de «mange» som blir omstyrtet, ikke mange land; de kan bare være syvendedagsadventister.

> “If the light of truth has been presented to you, revealing the Sabbath of the fourth commandment, and showing that there is no foundation in the Word of God for Sunday observance, and yet you still cling to the false sabbath, refusing to keep holy the Sabbath which God calls ‘My holy day,’ you receive the mark of the beast. When does this take place? When you obey the decree that commands you to cease from labor on Sunday and worship God, while you know that there is not a word in the Bible showing Sunday to be other than a common working day, you consent to receive the mark of the beast, and refuse the seal of God.” Review and Herald, July 13, 1897.

> «Dersom sannhetens lys er blitt fremstilt for deg, idet det åpenbarer sabbaten i det fjerde bud og viser at det ikke finnes noe grunnlag i Guds Ord for søndagshelligholdelse, og du likevel fortsatt holder fast ved den falske sabbat og nekter å holde hellig den sabbat som Gud kaller «Min hellige dag», da mottar du dyrets merke. Når finner dette sted? Når du adlyder forordningen som påbyr deg å avstå fra arbeid på søndag og tilbe Gud, samtidig som du vet at det ikke finnes ett ord i Bibelen som viser at søndagen er noe annet enn en vanlig arbeidsdag, samtykker du i å motta dyrets merke og avslår Guds segl.» Review and Herald, 13. juli 1897.

Any member of the Seventh-day Adventist church accepted the Sabbath doctrine when they first became baptized members of the church and they are held accountable to the “light of truth” concerning the Sabbath.

Ethvert medlem av Syvendedags Adventistkirken godtok sabbatslæren da de først ble døpt inn som medlem av kirken, og de holdes ansvarlige overfor «sannhetens lys» når det gjelder sabbaten.

> “The change of the Sabbath is the sign or mark of the authority of the Romish church. Those who, understanding the claims of the fourth commandment, choose to observe the false sabbath in the place of the true, are thereby paying homage to that power by which alone it is commanded. The mark of the beast is the papal sabbath, which has been accepted by the world in the place of the day of God’s appointment.

> Forandringen av sabbaten er tegnet eller merket på den romerske kirkes myndighet. De som, idet de forstår det fjerde buds krav, velger å holde den falske sabbat i stedet for den sanne, yter dermed hyllest til den makt ved hvilken alene den er påbudt. Dyrets merke er den pavelige sabbat, som verden har godtatt i stedet for den dag som Gud har fastsatt.

> “No one has yet received the mark of the beast. The testing time has not yet come. There are true Christians in every church, not excepting the Roman Catholic communion. None are condemned until they have had the light and have seen the obligation of the fourth commandment. But when the decree shall go forth enforcing the counterfeit sabbath, and the loud cry of the third angel shall warn men against the worship of the beast and his image, the line will be clearly drawn between the false and the true. Then those who still continue in transgression will receive the mark of the beast.

> «Ingen har ennå mottatt dyrets merke. Prøvelsens tid er ennå ikke kommet. Det finnes sanne kristne i hver kirke, den romersk-katolske kirke ikke unntatt. Ingen blir fordømt før de har fått lyset og har sett forpliktelsen i det fjerde bud. Men når det blir utstedt et dekret som håndhever den falske sabbat, og den tredje engels høye rop skal advare menneskene mot tilbedelsen av dyret og dets bilde, da vil skillelinjen tydelig bli trukket mellom det falske og det sanne. Da vil de som fortsatt blir værende i overtredelse, motta dyrets merke.»

> “With rapid steps we are approaching this period. When Protestant churches shall unite with the secular power to sustain a false religion, for opposing which their ancestors endured the fiercest persecution, then will the papal sabbath be enforced by the combined authority of church and state. There will be a national apostasy, which will end only in national ruin.” Manuscript 51, 1899.

> «Med raske skritt nærmer vi oss denne perioden. Når de protestantiske kirkene forener seg med den verdslige makt for å opprettholde en falsk religion, som deres forfedre utholdt den bitreste forfølgelse for å motsette seg, da vil den pavelige sabbat bli håndhevet ved den forente myndighet av kirke og stat. Det vil komme et nasjonalt frafall, som bare vil ende i nasjonal ruin.» Manuscript 51, 1899.

At the Sunday law the only people held accountable for the light of the third angel is Seventh-day Adventists, for it is only then that those outside of Adventism will have the test of the third angel presented to them. The “many” overthrown at the Sunday law are Laodicean Adventists, for “judgment begins at the house of God.”

Ved søndagsloven er de eneste menneskene som holdes ansvarlige for lyset fra den tredje engel, syvendedagsadventistene, for det er først da at de som står utenfor adventismen, får den tredje engels prøve framstilt for seg. De «mange» som omstyrtes ved søndagsloven, er laodikeiske adventister, for «dommen begynner ved Guds hus».

> So the last shall be first, and the first last: for many be called, but few chosen. Matthew 20:16.

> Slik skal de siste bli de første, og de første de siste; for mange er kalt, men få utvalgt. Matteus 20:16.

Isaiah is a “sign and a wonder” for Egypt and Ethiopia concerning the papacies progressive conquering of the world. Egypt is the United Nations; Ethiopia is the United States and Assyria is the papacy. In the setting of that prophetic history Isaiah begins to set forth a series of prophecies of doom. Chapter twenty-two is about the Laodiceans that are overthrown at the Sunday law and the Philadelphians that call “Edom, Moab and the chief of the children of Ammon” out of Babylon.

Jesaja er et «tegn og et under» for Egypt og Etiopia angående pavedømmets gradvise erobring av verden. Egypt er De forente nasjoner; Etiopia er Amerikas forente stater, og Assyria er pavedømmet. I rammen av denne profetiske historien begynner Jesaja å fremsette en rekke domsprofetier. Kapittel tjue-to handler om laodikeerne som blir omstyrtet ved søndagsloven, og filadelfierne som kaller «Edom, Moab og de fremste av Ammons barn» ut av Babylon.

Laodicean Adventism lacks the necessary character to be saved, and they are spewed out of the mouth of the Lord at the Sunday law. I note this fact, only to emphasize the next point. Isaiah twenty-two represents another reason that Laodicea is lost, for the prophecy of doom is against the valley of “vision.” There are two primary Hebrew words that are translated as “vision.” One represents the prophetic sequence of events and the other represents a vision of Christ. One is external to the church and the other is internal to the church. The word in chapter twenty-two is the vision representing prophetic events, and it is the same word translated as “vision” in the book of Proverbs.

Laodikeisk adventisme mangler den nødvendige karakter for å bli frelst, og de blir utspydd av Herrens munn ved søndagsloven. Jeg påpeker dette faktum kun for å understreke det neste punktet. Jesaja tjue-to fremstiller enda en grunn til at Laodikea er fortapt, for domsprofetien er rettet mot «synets» dal. Det finnes to primære hebraiske ord som oversettes med «syn». Det ene representerer den profetiske rekken av hendelser, og det andre representerer et syn av Kristus. Det ene er eksternt i forhold til menigheten, og det andre er internt i menigheten. Ordet i kapittel tjue-to er synet som representerer profetiske hendelser, og det er det samme ordet som er oversatt med «syn» i Ordspråkene.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 29:18.

> Der det ikke er noe syn, blir folket tøylesløst; men salig er den som holder loven. Ordspråkene 29:18.

The “burden of the valley of vision” is the prophecy identifying two classes of worshippers in God’s church at the end of the world. One class represented by Shebna is Laodicea and the other class is Philadelphia represented by Eliakim the son of Hilkiah. The distinction between the two classes in the chapter is of course the same distinction as the parable of the ten virgins. One class has the oil at midnight and the other class does not. The “oil” as a symbol represents different truths depending on the context where it is found, but in Isaiah twenty-two the “oil” of the ten virgins is represented by the word “vision.” One class has the “oil” the other does not.

«Byrden over Synernes dal» er profetien som identifiserer to klasser av tilbedere i Guds menighet ved verdens ende. Den ene klassen, representert ved Sjebna, er Laodikea, og den andre klassen er Filadelfia, representert ved Eljakim, Hilkias sønn. Skillet mellom de to klassene i kapitlet er selvsagt det samme skillet som i lignelsen om de ti jomfruene. Den ene klassen har oljen ved midnatt, og den andre klassen har den ikke. «Oljen» som symbol representerer ulike sannheter avhengig av den sammenheng den forekommer i, men i Jesaja tjue-to er de ti jomfruenes «olje» representert ved ordet «syn». Den ene klassen har «oljen», den andre har den ikke.

> “The anointed ones standing by the Lord of the whole earth, have the position once given to Satan as covering cherub. By the holy beings surrounding his throne, the Lord keeps up a constant communication with the inhabitants of the earth. The golden oil represents the grace with which God keeps the lamps of believers supplied, that they shall not flicker and go out. Were it not that this holy oil is poured from heaven in the messages of God’s Spirit, the agencies of evil would have entire control over men.

> «De salvede, som står hos all jordens Herre, har den stilling som en gang ble gitt til Satan som dekkende kjerub. Ved de hellige vesener som omgir hans trone, opprettholder Herren en uavbrutt forbindelse med jordens innbyggere. Den gylne oljen representerer den nåde som Gud holder de troendes lamper forsynt med, så de ikke skal blafre og slokne. Om ikke denne hellige olje ble utøst fra himmelen i budskapene fra Guds Ånd, ville ondskapens makter ha fullstendig herredømme over menneskene.»

> “God is dishonored when we do not receive the communications which he sends us. Thus we refuse the golden oil which he would pour into our souls to be communicated to those in darkness. When the call shall come, ‘Behold, the bridegroom cometh; go ye out to meet him,’ those who have not received the holy oil, who have not cherished the grace of Christ in their hearts, will find, like the foolish virgins, that they are not ready to meet their Lord. They have not, in themselves, the power to obtain the oil, and their lives are wrecked. But if God’s Holy Spirit is asked for, if we plead, as did Moses, ‘Show me thy glory,’ the love of God will be shed abroad in our hearts. Through the golden pipes, the golden oil will be communicated to us. ‘Not by might, nor by power, but by my Spirit, saith the Lord of Hosts.’ By receiving the bright beams of the Sun of Righteousness, God’s children shine as lights in the world.” Review and Herald, July 20, 1897.

> «Gud blir vanæret når vi ikke tar imot de budskap han sender oss. Slik avslår vi den gylne olje som han vil utøse i våre sjeler for å bli meddelt dem som er i mørket. Når ropet lyder: ‘Se, brudgommen kommer; gå ut for å møte ham,’ vil de som ikke har mottatt den hellige olje, som ikke har næret Kristi nåde i sine hjerter, oppdage, lik de dårlige jomfruene, at de ikke er rede til å møte sin Herre. De har ikke i seg selv makt til å skaffe oljen, og deres liv går til grunne. Men dersom det blir bedt om Guds Hellige Ånd, dersom vi ber inntrengende, slik Moses gjorde: ‘La meg få se din herlighet,’ vil Guds kjærlighet bli utøst i våre hjerter. Gjennom de gylne rør vil den gylne olje bli meddelt oss. ‘Ikke ved makt og ikke ved kraft, men ved min Ånd, sier Herren, hærskarenes Gud.’ Ved å motta de klare stråler fra Rettferdighetens Sol skinner Guds barn som lys i verden.» Review and Herald, 20. juli 1897.

The spirits of the prophets agree with one another, and Zechariah’s two anointed ones are also the two witnesses of Revelation eleven.

Profetenes ånder stemmer overens med hverandre, og Sakarjas to salvede er også de to vitnene i Åpenbaringen elleve.

> “Concerning the two witnesses the prophet declares further: ‘These are the two olive trees, and the two candlesticks standing before the God of the earth.’ ‘Thy word,’ said the psalmist, ‘is a lamp unto my feet, and a light unto my path.’ Revelation 11:4; Psalm 119:105. The two witnesses represent the Scriptures of the Old and the New Testament. Both are important testimonies to the origin and perpetuity of the law of God. Both are witnesses also to the plan of salvation. The types, sacrifices, and prophecies of the Old Testament point forward to a Saviour to come. The Gospels and Epistles of the New Testament tell of a Saviour who has come in the exact manner foretold by type and prophecy.” The Great Controversy, 267.

> «Om de to vitner erklærer profeten videre: ‘Disse er de to oliventrær og de to lysestaker som står for jordens Gud.’ ‘Ditt ord,’ sa salmisten, ‘er en lykt for min fot og et lys på min sti.’ Åpenbaringen 11:4; Salme 119:105. De to vitnene representerer Skriftene i Det gamle og Det nye testamentet. Begge er viktige vitnesbyrd om opphavet til og varigheten av Guds lov. Begge er også vitner om frelsesplanen. Forbildene, ofrene og profetiene i Det gamle testamentet peker frem mot en Frelser som skulle komme. Evangeliene og brevene i Det nye testamentet forteller om en Frelser som er kommet på nøyaktig den måten som var forutsagt ved forbilde og profeti.» The Great Controversy, 267.

Zechariah’s two anointed ones represent the communication process that is illustrated in Revelation chapter one. The “oil” which is the prophetic “vision” of historical events is conveyed through the Old and New Testaments. In Revelation eleven these two witnesses are identified by context as Moses and Elijah. Moses and Elijah are a symbol unto themselves.

Sakarjas to salvede representerer den kommunikasjonsprosessen som er fremstilt i Åpenbaringen kapittel én. «Oljen», som er det profetiske «synet» av historiske begivenheter, formidles gjennom Det gamle og Det nye testamente. I Åpenbaringen elleve blir disse to vitnene, ut fra sammenhengen, identifisert som Moses og Elia. Moses og Elia er et symbol i seg selv.

When represented together as at the Mount of Transfiguration or Revelation eleven they are symbols of two different truths. At the mount they represent the martyrs during the Sunday law crisis and the one hundred and forty-four thousand, whereas in Revelation eleven they represent the Old and New Testaments. But for Adventism they represent even more. The two witnesses for the Jews were the “law and the prophets” representing the Old Testament, and the two witnesses for Christians were the Old and New Testaments, but for Adventism the two witnesses are the word of God and the testimony of Jesus. This is why John was in Patmos.

Når de fremstilles sammen, slik som på Forklarelsens berg eller i Åpenbaringen elleve, er de symboler på to forskjellige sannheter. På berget representerer de martyrene under søndagslovkrisen og de hundre og førtifire tusen, mens de i Åpenbaringen elleve representerer Det gamle og Det nye testamentet. Men for adventismen representerer de enda mer. De to vitnene for jødene var «loven og profetene», som representerte Det gamle testamentet, og de to vitnene for de kristne var Det gamle og Det nye testamentet, men for adventismen er de to vitnene Guds ord og Jesu vitnesbyrd. Dette er grunnen til at Johannes var på Patmos.

> I John, who also am your brother, and companion in tribulation, and in the kingdom and patience of Jesus Christ, was in the isle that is called Patmos, for the word of God, and for the testimony of Jesus Christ. Revelation 1:9.

> Jeg, Johannes, som også er deres bror og meddelaktig i trengselen og i Jesu Kristi rike og tålmodighet, var på den øy som kalles Patmos, for Guds ords skyld og for Jesu Kristi vitnesbyrds skyld. Åpenbaringen 1:9.

In Isaiah twenty-two the two witnesses of Moses and Elijah are represented, though it can only be recognized if you apply the principle of Alpha and Omega to the chapter. Consider where Jesus started His explanation of the “vision” of prophetic events to His disciples on the road to Emmaus.

I Jesaja tjuefemte kapittel er de to vitnene, Moses og Elia, framstilt, skjønt dette kan bare erkjennes dersom man anvender Alfa og Omega-prinsippet på kapitlet. Tenk over hvor Jesus begynte sin forklaring av «synet» av profetiske hendelser for sine disipler på veien til Emmaus.

> “Beginning at Moses, the very Alpha of Bible history, Christ expounded in all the Scriptures the things concerning Himself.” Desire of Ages, 796.

> «Fra og med Moses, selve alfaen i Bibelens historie, utla Kristus i alle Skriftene det som angår Ham selv.» Slektenes håp, 796.

Elijah is the prophet that appears before the great and dreadful day of the Lord, with a message based upon the principle of Alpha and Omega, turning the hearts of the fathers (alpha) unto the children (omega). Moses and Elijah represent the alpha and omega of Bible prophecy. If you can hear it Moses was William Miller. Both Moses and Miller died, and both were identified by inspiration as saved. Moses is of course resurrected right after his death, but angels are waiting around the grave of Miller until his resurrection. Elijah represents the last messenger before the coming of the great and dreadful day of the Lord.

Elia er den profeten som trer fram før Herrens store og fryktelige dag, med et budskap grunnlagt på prinsippet om Alfa og Omega, idet fedrenes (alfa) hjerter vendes til barna (omega). Moses og Elia representerer alfa og omega i Bibelens profeti. Om du kan høre det, var Moses William Miller. Både Moses og Miller døde, og begge ble ved inspirasjon identifisert som frelst. Moses blir selvsagt oppreist like etter sin død, men engler venter omkring Millers grav inntil hans oppstandelse. Elia representerer den siste budbæreren før Herrens store og fryktelige dags komme.

> “The Jews tried to stop the proclamation of the message that had been predicted in the Word of God; but prophecy must be fulfilled. The Lord says, ‘Behold, I will send you Elijah the prophet before the coming of the great and dreadful day of the Lord’ (Malachi 4:5). Somebody is to come in the spirit and power of Elijah, and when he appears, men may say, ‘You are too earnest, you do not interpret the Scriptures in the proper way. Let me tell you how to teach your message.’

> Jødene forsøkte å stanse forkynnelsen av det budskap som var forutsagt i Guds Ord; men profetien må oppfylles. Herren sier: «Se, jeg sender dere profeten Elia før Herrens store og fryktelige dag kommer» (Malaki 4:5). Noen skal komme i Elias ånd og kraft, og når han trer fram, kan mennesker si: «Du er altfor ivrig, du tolker ikke Skriftene på den rette måten. La meg fortelle deg hvordan du skal forkynne ditt budskap.»

> “There are many who cannot distinguish between the work of God and that of man. I shall tell the truth as God gives it to me, and I say now, If you continue to find fault, to have a spirit of variance, you will never know the truth, Jesus said to His disciples, ‘I have yet many things to say unto you, but ye cannot bear them now’ ( John 16:12). They were not in a condition to appreciate sacred and eternal things; but Jesus promised to send the Comforter, who would teach them all things, and bring all things to their remembrance, whatsoever He had said unto them. Brethren, we must not put our dependence in man. ‘Cease ye from man, whose breath is in his nostrils: for wherein is he to be accounted of?’ (Isaiah 2:22). You must hang your helpless souls upon Jesus. It does not become us to drink from the fountain of the valley, when there is a fountain in the mountain. Let us leave the lower streams; let us come to the higher springs. If there is a point of truth that you do not understand, upon which you do not agree, investigate, compare scripture with scripture, sink the shaft of truth down deep into the mine of God’s Word. You must lay yourselves and your opinions on the altar of God, put away your preconceived ideas, and let the Spirit of Heaven guide you into all truth.” Selected Messages, book 1, 412.

> «Det er mange som ikke kan skjelne mellom Guds verk og menneskers verk. Jeg skal si sannheten slik Gud gir den til meg, og jeg sier nå: Hvis dere fortsetter å finne feil, å nære en stridens ånd, vil dere aldri lære sannheten å kjenne. Jesus sa til sine disipler: ‘Ennå har jeg mye å si dere, men dere kan ikke bære det nå’ (Johannes 16:12). De var ikke i en tilstand hvor de kunne verdsette hellige og evige ting; men Jesus lovet å sende Talsmannen, som skulle lære dem alle ting og minne dem om alt det Han hadde sagt dem. Brødre, vi må ikke sette vår lit til mennesker. ‘Hold opp med å stole på mennesket, som bare har ånde i sin nese! For hva er vel han å regne for?’ (Jesaja 2:22). Dere må henge deres hjelpeløse sjeler på Jesus. Det sømmer seg ikke for oss å drikke av dalens kilde når det finnes en kilde i fjellet. La oss forlate de lavere strømmer; la oss komme til de høyere kilder. Hvis det er et punkt i sannheten som dere ikke forstår, som dere ikke er enige om, så undersøk, sammenlign skrift med skrift, senk sannhetens sjakt dypt ned i gruven i Guds Ord. Dere må legge dere selv og deres meninger på Guds alter, legge bort deres forutinntatte oppfatninger og la Himmelens Ånd lede dere inn i hele sannheten.» Selected Messages, bok 1, 412.

In Isaiah twenty-two Shebna and Eliakim represent the wise and foolish within Adventism at the end of the world when the king of the north is marching upon Jerusalem. Eliakim the son of Hilkiah possessed the “vision,” Shebna didn’t.

I Jesaja tjueen representerer Sebna og Eljakim de kloke og de dårlige innen adventismen ved verdens ende, når kongen i nord marsjerer mot Jerusalem. Eljakim, sønn av Hilkia, eide «synet»; det gjorde ikke Sebna.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 29:18.

> Uten åpenbaring blir folket tøylesløst; men lykkelig er den som holder loven. Ordspråkene 29:18.

The prophetic message, that is the “vision” of this verse addresses two things. You understand the increase of prophetic light and you live, and if you don’t—you die. If you don’t understand, then you cannot be prepared to keep the Sabbath at the Sunday law test. It will be, “too late.” When Laodicean Adventists are overthrown at the Sunday law, they reject the law because they rejected the “vision of truth.” They have no oil, they do not understand the increase of knowledge that is unsealed just before probation closes.

Det profetiske budskapet, det vil si dette versets «syn», omhandler to ting. Du forstår økningen i det profetiske lyset og lever, og hvis du ikke gjør det – dør du. Hvis du ikke forstår, kan du ikke være forberedt på å holde sabbaten ved prøven under søndagsloven. Da vil det være «for sent». Når laodikeiske adventister blir omstyrtet ved søndagsloven, forkaster de loven fordi de forkastet «sannhetens syn». De har ingen olje; de forstår ikke den økningen i kunnskap som blir avforseglet like før nådetiden avsluttes.

> Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked. Revelation 3:17.

> Fordi du sier: Jeg er rik, jeg har overflod og har ikke behov for noe; og du vet ikke at du er elendig og ynkverdig og fattig og blind og naken. Åpenbaringen 3:17.

Isaiah’s sign is that he walked naked and barefoot for three years. He did so to warn those who would be warned by his prophetic message, that if you do not understand the vision of prophetic events, you will come to the Sunday law and become a captive that is led off in a wretched, miserable, poor, blind and naked condition. Isaiah was a sign and wonder for Isaiah’s history, but more so for the end of the world.

Jesajas tegn er at han gikk naken og barbent i tre år. Dette gjorde han for å advare dem som ville la seg advare av hans profetiske budskap, om at dersom dere ikke forstår synet av de profetiske hendelser, vil dere komme til søndagsloven og bli ført bort som fanger i en elendig, ynkelig, fattig, blind og naken tilstand. Jesaja var et tegn og et under for Jesajas historie, men enda mer for verdens ende.

> Now all these things happened unto them for ensamples: and they are written for our admonition, upon whom the ends of the world are come. 1 Corinthians 10:11.

> Men alt dette hendte dem som forbilder; og det ble skrevet til advarsel for oss, som verdens ender er kommet over. 1 Korinterbrev 10:11.

In the first five verses of chapter twenty-two Jerusalem, the city of David is identified as a “tumultuous,” “joyous city” that is full of “stirs.” A classic biblical statement that is even employed by worldlings is used in this chapter to represent the “joyful” “tumultuous” city that is full of “stirs,” when those in verse thirteen joyfully say, “let us eat and drink; for tomorrow we shall die.” Yet, though they are joyous, their men are slain, but not with a sword, nor in battle, and therefore Isaiah poses the question, “What aileth thee?”

I de første fem versene av kapittel tjue-to blir Jerusalem, Davids by, omtalt som en «larmende», «gledelig by» som er full av «uro». Et klassisk bibelsk utsagn, som til og med brukes av verdslige mennesker, benyttes i dette kapitlet for å fremstille den «gledelige» «larmende» byen som er full av «uro», når de i vers tretten med glede sier: «la oss ete og drikke; for i morgen skal vi dø.» Men selv om de er glade, blir deres menn drept, men ikke med sverd, heller ikke i strid, og derfor stiller Jesaja spørsmålet: «Hva feiler det deg?»

Whatever ails them, it has caused them to go to the housetops. Housetops is a symbol of worshipping the sun, moon and stars, it’s a symbol of spiritualism. Adventism is under a spiritual delusion in the passage.

Hva det enn er som plager dem, har det fått dem til å gå opp på hustakene. Hustakene er et symbol på tilbedelse av solen, månen og stjernene; det er et symbol på spiritualisme. Adventismen er under en åndelig villfarelse i dette avsnittet.

> And them that worship the host of heaven upon the housetops; and them that worship and that swear by the Lord, and that swear by Malcham; And them that are turned back from the Lord; and those that have not sought the Lord, nor inquired for him.

> Og dem som på hustakene tilber himmelens hærskare; og dem som tilber og som sverger ved Herren, og som sverger ved Malkam; og dem som har vendt seg bort fra Herren; og dem som ikke har søkt Herren, heller ikke spurt etter ham.

> Hold thy peace at the presence of the Lord God: for the day of the Lord is at hand: for the Lord hath prepared a sacrifice, he hath bid his guests. And it shall come to pass in the day of the Lord’s sacrifice, that I will punish the princes, and the king’s children, and all such as are clothed with strange apparel. In the same day also will I punish all those that leap on the threshold, which fill their masters’ houses with violence and deceit. Zephaniah 1:5–9.

> Vær stille for Herren Guds åsyn! For Herrens dag er nær; for Herren har beredt et offer, han har innbudt sine gjester. Og det skal skje på Herrens offers dag at jeg vil hjemsøke fyrstene og kongens sønner og alle dem som er kledd i fremmed drakt. På samme dag vil jeg også hjemsøke alle dem som hopper over terskelen, og som fyller sine herrers hus med vold og svik. Sefanja 1:5–9.

At the Sunday law crisis Adventism, represented as Jerusalem are in “the valley of vision.” Those who reject the prophetic message represented by the “oil” or “vision” are practicing spiritualism, which is addressed by Paul in Second Thessalonians. There we also find those (Shebna) that received not the love of the truth.

Ved søndagslovkrisen befinner adventismen, fremstilt som Jerusalem, seg i «synsdalen». De som forkaster det profetiske budskapet, fremstilt ved «oljen» eller «synet», utøver spiritualisme, som Paulus omtaler i Andre Tessalonikerbrev. Der finner vi også dem (Sebna) som ikke tok imot kjærlighet til sannheten.

> And for this cause God shall send them strong delusion, that they should believe a lie: That they all might be damned who believed not the truth, but had pleasure in unrighteousness. 2 Thessalonians 2: 11, 12.

> Og derfor skal Gud sende dem kraftig villfarelse, så de tror løgnen, for at de alle skal bli fordømt som ikke trodde sannheten, men hadde sin glede i urettferdigheten. 2 Thessalonians 2: 11, 12.

Of course, the word “truth” that Paul employs is the Greek word that is taken from the Hebrew word “truth” that is created by combining the three Hebrew letters that represent the Alpha and Omega. The rejection of the “truth” represented as the principle of Alpha and Omega, brings strong delusion upon the Laodiceans, and that delusion is spiritualism.

Selvsagt er ordet «sannhet» som Paulus benytter, det greske ordet som er avledet fra det hebraiske ordet «sannhet», hvilket er dannet ved å sammenføye de tre hebraiske bokstavene som representerer Alfa og Omega. Forkastelsen av «sannheten», fremstilt som prinsippet om Alfa og Omega, bringer en kraftig villfarelse over laodikeerne, og denne villfarelsen er spiritualisme.

> “Says the prophet Isaiah: ‘When they shall say unto you, Seek unto them that have familiar spirits, and unto wizards that peep, and that mutter: should not a people seek unto their God? for the living to the dead? To the law and to the testimony: if they speak not according to this word, it is because there is no light in them.’ Isaiah 8:19, 20. If men had been willing to receive the truth so plainly stated in the Scriptures concerning the nature of man and the state of the dead, they would see in the claims and manifestations of spiritualism the working of Satan with power and signs and lying wonders. But rather than yield the liberty so agreeable to the carnal heart, and renounce the sins which they love, multitudes close their eyes to the light and walk straight on, regardless of warnings, while Satan weaves his snares about them, and they become his prey. ‘Because they received not the love of the truth, that they might be saved,’ therefore ‘God shall send them strong delusion, that they should believe a lie.’ 2 Thessalonians 2:10, 11.” The Great Controversy, 559.

> «Profeten Jesaja sier: ‘Når de sier til dere: Søk råd hos åndemanerne og spåmennene som piper og mumler — skal ikke et folk søke sin Gud? Skal en søke de døde for de levende? Til loven og til vitnesbyrdet! Dersom de ikke taler i samsvar med dette ord, er det fordi det ikke finnes noe lys i dem.’ Jesaja 8:19, 20. Dersom menneskene hadde vært villige til å ta imot den sannhet som så klart er framstilt i Skriften om menneskets natur og de dødes tilstand, ville de i spiritismens påstander og manifestasjoner se Satans virksomhet med makt og tegn og løgnens under. Men framfor å oppgi den frihet som er så tiltalende for det kjødelige hjerte, og forsake de synder de elsker, lukker mengder sine øyne for lyset og går rett fram, uten å ense advarslene, mens Satan fletter sine snarer omkring dem, og de blir hans bytte. ‘Fordi de ikke tok imot kjærlighet til sannheten, så de kunne bli frelst,’ derfor skal ‘Gud sende dem kraftig villfarelse, så de tror løgnen.’ 2 Tessalonikerne 2:10, 11.» The Great Controversy, 559.

In Isaiah twenty-two the men of the joyous city are slain, but not by battle or the sword, they are bound together and slain with the leaders who have fled.

I Jesaja tjueto blir mennene i den lystige byen drept, men ikke i kamp eller med sverd; de blir bundet sammen og drept med lederne som har flyktet.

> “If the church pursue a course similar to that of the world, they will share the same fate. Nay, rather, as they have received greater light, their punishment will be greater than that of the impenitent.

> «Dersom menigheten følger en kurs lik verdens, vil den dele den samme skjebne. Nei, snarere, ettersom den har mottatt større lys, vil dens straff være større enn de ubotferdiges. »

> “We as a people profess to have truth in advance of every other people upon the earth. Then our life and character should be in harmony with such a faith. The day is just upon us when the righteous shall be bound like precious grain in bundles for the heavenly garner, while the wicked are, like the tares, gathered for the fires of the last great day. But the wheat and tares ‘grow together until the harvest.’” Testimonies, volume 5, 100.

> «Vi som folk bekjenner å ha sannheten forut for alle andre folk på jorden. Da bør vårt liv og vår karakter være i samklang med en slik tro. Dagen er like over oss da de rettferdige skal bindes sammen lik kostbart korn i bunter for den himmelske låve, mens de ugudelige, lik ugresset, samles til den siste store dags ild. Men hveten og ugresset ‘vokser sammen inntil høsten’.» Testimonies, bind 5, 100.

The leadership in Isaiah twenty-two has been bound together by “the archers.” Shebna is identified as a leader over the house, and his position will be given to Eliakim, the son of Hilkiah. In Isaiah twenty-two the prophetic message represented by the “vision” of prophetic events has produced two classes of worshippers in Jerusalem as the king of the north approaches. One class is being bound for the heavenly garner and the other for the fires of the last days. What has bound the wicked is “the archers,” which is one of the many symbols of Islam in God’s Word.

Lederskapet i Jesaja tjue-to er blitt bundet sammen av «bueskytterne». Sjebna blir identifisert som en leder over huset, og hans stilling skal bli gitt til Eljakim, Hilkias sønn. I Jesaja tjue-to har det profetiske budskapet, fremstilt ved «synet» av profetiske hendelser, frembrakt to klasser av tilbedere i Jerusalem idet kongen i nord nærmer seg. Den ene klassen blir bundet for den himmelske låve, og den andre for de siste dagers ild. Det som har bundet de ugudelige, er «bueskytterne», som er ett av de mange symbolene på islam i Guds Ord.

> And the residue of the number of archers, the mighty men of the children of Kedar, shall be diminished: for the Lord God of Israel hath spoken it. Isaiah 21:17.

> Og resten av bueskytternes tall, de mektige menn blant Kedars barn, skal bli fåtallige; for Herren, Israels Gud, har talt det. Jesaja 21:17.

> And these are the names of the sons of Ishmael, by their names, according to their generations: the firstborn of Ishmael, Nebajoth; and Kedar, and Adbeel, and Mibsam, And Mishma, and Dumah, and Massa, Hadar, and Tema, Jetur, Naphish, and Kedemah: These are the sons of Ishmael, and these are their names, by their towns, and by their castles; twelve princes according to their nations. Genesis 25:13–16.

> Og dette er navnene på Ismaels sønner, ved deres navn, etter deres slekter: Ismaels førstefødte, Nebajot; og Kedar og Adbe’el og Mibsam, og Misjma og Duma og Massa, Hadar og Tema, Jetur, Nafisj og Kedma. Dette er Ismaels sønner, og dette er deres navn, etter deres byer og etter deres borganlegg, tolv fyrster etter deres stammer. 1 Mosebok 25:13–16.

The leadership of Adventism was bound by archers when they rejected the message that Islam attacked the United States on September 11, 2001, in fulfillment of Bible prophecy. The attack on 9/11 was the confirmation of the message that was unsealed in 1989, at the collapse of the Soviet Union. Islam’s attack on 9/11 paralleled August 11, 1840, when a prophecy about Islam being restrained empowered the first angels’ message by confirming Miller’s primary prophetic rule, that a day represented a year. August 11, 1840 was a fulfillment of a predicted event that was based upon the day for a year principle. When it was fulfilled the first angels’ message was carried to every mission station in the world.

Adventismens lederskap ble bundet av bueskyttere da de forkastet budskapet om at islam angrep De forente stater den 11. september 2001, til oppfyllelse av Bibelens profeti. Angrepet 11. september var stadfestelsen av budskapet som ble avforseglet i 1989, ved Sovjetunionens sammenbrudd. Islams angrep 11. september løp parallelt med 11. august 1840, da en profeti om at islam ble holdt tilbake, ga kraft til den første engels budskap ved å stadfeste Millers grunnleggende profetiske regel, at én dag representerte ett år. 11. august 1840 var en oppfyllelse av en forutsagt begivenhet som var basert på dag-for-et-år-prinsippet. Da den ble oppfylt, ble den første engels budskap båret til hver misjonsstasjon i verden.

9/11 confirmed the primary rule of the “vision” given to Adventism to proclaim. That rule is that history repeats. When the day for a year principle was confirmed on August 11, 1840, the mighty angel of Revelation ten descended marking the empowerment of Miller’s judgment hour message, thus typifying when the angel of Revelation eighteen descended on 9/11.

11. september bekreftet hovedregelen i det «synet» som ble gitt adventismen å forkynne. Denne regelen er at historien gjentar seg. Da dag-for-et-år-prinsippet ble bekreftet den 11. august 1840, steg den mektige engelen i Åpenbaringen ti ned og markerte bemyndigelsen av Millers domstimebudskap, og typifiserte således tidspunktet da engelen i Åpenbaringen atten steg ned den 11. september.

> “How comes the word that I have declared that New York is to be swept away by a tidal wave? This I have never said. I have said, as I looked at the great buildings going up there, story after story, ‘What terrible scenes will take place when the Lord shall arise to shake terribly the earth! Then the words of Revelation 18:1–3 will be fulfilled.’ The whole of the eighteenth chapter of Revelation is a warning of what is coming on the earth. But I have no light in particular in regard to what is coming on New York, only that I know that one day the great buildings there will be thrown down by the turning and overturning of God’s power. From the light given me, I know that destruction is in the world. One word from the Lord, one touch of his mighty power, and these massive structures will fall. Scenes will take place the fearfulness of which we cannot imagine.” Review and Herald, July 5, 1906.

> «Hvordan har det seg at det er blitt sagt at jeg har erklært at New York skal skylles bort av en flodbølge? Dette har jeg aldri sagt. Jeg har sagt, idet jeg så de store bygningene som reiste seg der, etasje på etasje: ‘Hvilke forferdelige scener vil ikke finne sted når Herren reiser seg for å ryste jorden med voldsom kraft! Da skal ordene i Åpenbaringen 18:1–3 bli oppfylt.’ Hele det attende kapittel i Åpenbaringen er en advarsel om det som kommer over jorden. Men jeg har ikke fått noe særlig lys med hensyn til hva som skal komme over New York, bare at jeg vet at de store bygningene der en dag vil bli styrtet ned ved Guds makts vending og omveltning. Ut fra det lys som er gitt meg, vet jeg at ødeleggelse er i verden. Ett ord fra Herren, ett berøring av hans veldige makt, og disse veldige byggverkene vil falle. Scener vil finne sted hvis fryktinngytende karakter vi ikke kan forestille oss.» Review and Herald, 5. juli 1906.

There is of course much more to say about Islam, but Shebna represents those who reject the “vision” of prophetic history that is based upon the repetition of history, accompanied with the primary truth of the repetition of history—that the beginning of a thing illustrates the end of a thing. The restraint of Islam on August 11, 1840 brought the angel of Revelation ten down and the release of Islam on 9/11 brought the angel of Revelation eighteen down.

Det er selvsagt mye mer å si om islam, men Sjebna representerer dem som forkaster «synet» på den profetiske historien som er basert på historiens gjentakelse, ledsaget av den grunnleggende sannhet om historiens gjentakelse – at begynnelsen på en ting illustrerer enden på en ting. Islams tilbakeholdelse den 11. august 1840 førte engelen i Åpenbaringen 10 ned, og islams løslatelse den 11. september brakte engelen i Åpenbaringen 18 ned.

> And I said, Hear, I pray you, O heads of Jacob, and ye princes of the house of Israel; Is it not for you to know judgment? Who hate the good, and love the evil; who pluck off their skin from off them, and their flesh from off their bones; Who also eat the flesh of my people, and flay their skin from off them; and they break their bones, and chop them in pieces, as for the pot, and as flesh within the caldron. Then shall they cry unto the Lord, but he will not hear them: he will even hide his face from them at that time, as they have behaved themselves ill in their doings. Thus saith the Lord concerning the prophets that make my people err, that bite with their teeth, and cry, Peace; and he that putteth not into their mouths, they even prepare war against him. Therefore night shall be unto you, that ye shall not have a vision; and it shall be dark unto you, that ye shall not divine; and the sun shall go down over the prophets, and the day shall be dark over them. Then shall the seers be ashamed, and the diviners confounded: yea, they shall all cover their lips; for there is no answer of God. But truly I am full of power by the spirit of the Lord, and of judgment, and of might, to declare unto Jacob his transgression, and to Israel his sin. Hear this, I pray you, ye heads of the house of Jacob, and princes of the house of Israel, that abhor judgment, and pervert all equity. They build up Zion with blood, and Jerusalem with iniquity. The heads thereof judge for reward, and the priests thereof teach for hire, and the prophets thereof divine for money: yet will they lean upon the Lord, and say, Is not the Lord among us? none evil can come upon us. Micah 3:1–11.

> Og jeg sa: Hør nå, Jakobs overhoder og fyrster av Israels hus! Er det ikke deres sak å kjenne retten? Dere som hater det gode og elsker det onde, som flår huden av dem og kjøttet av benene deres, dere som eter kjøttet av mitt folk og flår huden av dem og bryter benene deres og hugger dem i stykker som til gryten, som kjøtt i kjelen. Da skal de rope til Herren, men han skal ikke høre dem; ja, han skal skjule sitt åsyn for dem på den tid, fordi de har handlet ondt i sine gjerninger. Så sier Herren om profetene som fører mitt folk vill, som biter med sine tenner og roper: Fred! Men den som ikke legger noe i deres munn, mot ham helliger de krig. Derfor skal det bli natt for dere, så dere ikke får noe syn, og mørke for dere, så dere ikke kan spå; solen skal gå ned over profetene, og dagen skal mørkne over dem. Da skal seerne bli til skamme og spåmennene bli til skam; ja, de skal alle dekke sine lepper, for det er ikke noe svar fra Gud. Men jeg, sannelig, er full av kraft ved Herrens Ånd, av rett og av styrke, så jeg kan forkynne for Jakob hans overtredelse og for Israel hans synd. Hør dette, jeg ber dere, dere overhoder for Jakobs hus og fyrster av Israels hus, dere som avskyr retten og forvrenger all rettskaffenhet. De bygger Sion med blod og Jerusalem med urett. Dets overhoder dømmer for gave, og dets prester lærer for lønn, og dets profeter spår for penger. Likevel støtter de seg til Herren og sier: Er ikke Herren iblant oss? Det skal ikke komme noe ondt over oss. Mika 3:1–11.

> And the multitude of all the nations that fight against Ariel [Jerusalem], even all that fight against her and her munition, and that distress her, shall be as a dream of a night vision. It shall even be as when an hungry man dreameth, and, behold, he eateth; but he awaketh, and his soul is empty: or as when a thirsty man dreameth, and, behold, he drinketh; but he awaketh, and, behold, he is faint, and his soul hath appetite: so shall the multitude of all the nations be, that fight against mount Zion. Stay yourselves, and wonder; cry ye out, and cry: they are drunken, but not with wine; they stagger, but not with strong drink. For the Lord hath poured out upon you the spirit of deep sleep, and hath closed your eyes: the prophets and your rulers, the seers hath he covered. And the vision of all is become unto you as the words of a book that is sealed, which men deliver to one that is learned, saying, Read this, I pray thee: and he saith, I cannot; for it is sealed: And the book is delivered to him that is not learned, saying, Read this, I pray thee: and he saith, I am not learned. Wherefore the Lord said, Forasmuch as this people draw near me with their mouth, and with their lips do honour me, but have removed their heart far from me, and their fear toward me is taught by the precept of men: Therefore, behold, I will proceed to do a marvellous work among this people, even a marvellous work and a wonder: for the wisdom of their wise men shall perish, and the understanding of their prudent men shall be hid. Woe unto them that seek deep to hide their counsel from the Lord, and their works are in the dark, and they say, Who seeth us? and who knoweth us? Surely your turning of things upside down shall be esteemed as the potter’s clay: for shall the work say of him that made it, He made me not? or shall the thing framed say of him that framed it, He had no understanding? Isaiah 29:7–16.

> Og mengden av alle de hedningefolk som strider mot Ariel [Jerusalem], ja, alle som strider mot henne og hennes festningsverk, og som trenger henne, skal være som en drøm i et nattsyn. Det skal være som når en hungrig mann drømmer, og se, han eter; men han våkner, og hans sjel er tom; eller som når en tørst mann drømmer, og se, han drikker; men han våkner, og se, han er matt, og hans sjel higer: slik skal mengden av alle de hedningefolk være som strider mot Sions berg. Stans og undres; rop ut og skrik: de er drukne, men ikke av vin; de vakler, men ikke av sterk drikk. For Herren har utøst over dere dyp søvns ånd, og lukket deres øyne; profetene og deres høvdinger, seerne, har han tildekket. Og hele synet er blitt for dere som ordene i en bok som er forseglet, som en rekker til en som er lærd, og sier: Les dette, jeg ber deg; og han sier: Jeg kan ikke, for den er forseglet. Og boken blir gitt til en som ikke er lærd, idet en sier: Les dette, jeg ber deg; og han sier: Jeg er ikke lærd. Derfor sa Herren: Fordi dette folk holder seg nær til meg med sin munn og ærer meg med sine lepper, men holder sitt hjerte langt borte fra meg, og deres frykt for meg er tillært ved menneskebud, derfor, se, vil jeg igjen gjøre et underfullt verk blant dette folk, ja, et underfullt verk og et under; for visdommen hos deres vise menn skal gå til grunne, og forstanden hos deres forstandige menn skal bli skjult. Ve dem som søker dypt å skjule sitt råd for Herren, og hvis gjerninger er i mørket, og som sier: Hvem ser oss? og hvem kjenner oss? Å, deres omvending av tingene opp ned skal bli aktet som pottemakerens leire! For skal verket si om ham som gjorde det: Han gjorde meg ikke? Eller skal det som er formet, si om ham som formet det: Han hadde ingen forstand? Jesaja 29:7–16.

The valley of vision, according to Isaiah is “a day of trouble, and of treading down, and of perplexity by the Lord God of hosts in the valley of vision, breaking down the walls, and of crying to the mountains.” Isaiah therefore weeps bitterly, just as did Jesus.

Synsdalen er, ifølge Jesaja, «en dag med trengsel og nedtramping og forvirring fra Herren, hærskarenes Gud, i synsdalen, med nedbrytning av murene og rop til fjellene.» Derfor gråter Jesaja bittert, slik også Jesus gjorde.

> “The tears of Jesus were not in anticipation of His own suffering. Just before Him was Gethsemane, where soon the horror of a great darkness would overshadow Him. The sheepgate also was in sight, through which for centuries the beasts for sacrificial offerings had been led. This gate was soon to open for Him, the great Antitype, toward whose sacrifice for the sins of the world all these offerings had pointed. Nearby was Calvary, the scene of His approaching agony. Yet it was not because of these reminders of His cruel death that the Redeemer wept and groaned in anguish of spirit. His was no selfish sorrow. The thought of His own agony did not intimidate that noble, self-sacrificing soul. It was the sight of Jerusalem that pierced the heart of Jesus—Jerusalem that had rejected the Son of God and scorned His love, that refused to be convinced by His mighty miracles, and was about to take His life. He saw what she was in her guilt of rejecting her Redeemer, and what she might have been had she accepted Him who alone could heal her wound. He had come to save her; how could He give her up?

> Jesu tårer var ikke felt i forventning om hans egen lidelse. Like foran ham lå Getsemane, hvor snart redselen ved et stort mørke skulle overskygge ham. Også Saueporten var i sikte, den porten som dyrene til offergavene gjennom århundrene var blitt ført gjennom. Denne porten skulle snart åpne seg for ham, den store motbildet, mot hvis offer for verdens synder alle disse ofrene hadde pekt. I nærheten lå Golgata, stedet for hans forestående kval. Likevel var det ikke på grunn av disse påminnelsene om hans grusomme død at Forløseren gråt og stønnet i sjelens angst. Hans sorg var ikke selvisk. Tanken på hans egen kval skremte ikke den edle, selvoppofrende sjel. Det var synet av Jerusalem som gjennomboret Jesu hjerte—Jerusalem, som hadde forkastet Guds Sønn og hånet hans kjærlighet, som nektet å la seg overbevise ved hans mektige mirakler, og som stod i ferd med å ta hans liv. Han så hva hun var i sin skyld ved å forkaste sin Forløser, og hva hun kunne ha vært dersom hun hadde tatt imot ham, den eneste som kunne lege hennes sår. Han var kommet for å frelse henne; hvordan kunne han oppgi henne?

> “Israel had been a favored people; God had made their temple His habitation; it was ‘beautiful for situation, the joy of the whole earth.’ Psalm 48:2. The record of more than a thousand years of Christ’s guardian care and tender love, such as a father bears his only child, was there. In that temple the prophets had uttered their solemn warnings. There had the burning censers waved, while incense, mingled with the prayers of the worshipers, had ascended to God. There the blood of beasts had flowed, typical of the blood of Christ. There Jehovah had manifested His glory above the mercy seat. There the priests had officiated, and the pomp of symbol and ceremony had gone on for ages. But all this must have an end.

> Israel hadde vært et begunstiget folk; Gud hadde gjort deres tempel til sin bolig; det var «vakkert hevet, hele jordens glede». Salme 48:2. Beretningen om mer enn tusen år med Kristi vernende omsorg og ømme kjærlighet, slik en far bærer til sitt eneste barn, var der. I dette tempelet hadde profetene fremført sine høytidelige advarsler. Der hadde de glødende røkelseskarene blitt svingt, mens røkelse, blandet med de tilbedendes bønner, hadde steget opp til Gud. Der hadde blodet av dyr flytt, som et forbilde på Kristi blod. Der hadde Jehova åpenbart sin herlighet over nådestolen. Der hadde prestene gjort tjeneste, og prakten i symbol og seremoni hadde fortsatt gjennom tidsaldrene. Men alt dette måtte få en ende.

> “Jesus raised His hand,—that had so often blessed the sick and suffering,—and waving it toward the doomed city, in broken utterances of grief exclaimed: ‘If thou hadst known, even thou, at least in this thy day, the things which belong unto thy peace!—’ Here the Saviour paused, and left unsaid what might have been the condition of Jerusalem had she accepted the help that God desired to give her,—the gift of His beloved Son. If Jerusalem had known what it was her privilege to know, and had heeded the light which Heaven had sent her, she might have stood forth in the pride of prosperity, the queen of kingdoms, free in the strength of her God-given power. There would have been no armed soldiers standing at her gates, no Roman banners waving from her walls. The glorious destiny that might have blessed Jerusalem had she accepted her Redeemer rose before the Son of God. He saw that she might through Him have been healed of her grievous malady, liberated from bondage, and established as the mighty metropolis of the earth. From her walls the dove of peace would have gone forth to all nations. She would have been the world’s diadem of glory.

> «Jesus løftet sin hånd, — den som så ofte hadde velsignet de syke og lidende, — og mens han vinket med den mot den dømte byen, utbrøt han i sorgfullt avbrutte ord: ‘Om du bare hadde kjent, du også, i hvert fall på denne din dag, det som hører din fred til! —’ Her stanset Frelseren, og lot være usagt hva Jerusalems tilstand kunne ha vært dersom hun hadde tatt imot den hjelp som Gud ønsket å gi henne, — gaven av sin elskede Sønn. Dersom Jerusalem hadde kjent det som det var hennes privilegium å kjenne, og hadde gitt akt på det lys som Himmelen hadde sendt henne, kunne hun ha stått frem i velstandens stolthet, dronningen blant rikene, fri i styrken av den makt Gud hadde gitt henne. Det ville ikke ha stått væpnede soldater ved hennes porter, ingen romerske bannere ville ha vaiet fra hennes murer. Den herlige skjebne som kunne ha velsignet Jerusalem dersom hun hadde tatt imot sin Forløser, reiste seg for Guds Sønn. Han så at hun ved ham kunne ha blitt helbredet for sin svære sykdom, frigjort fra trelldom og grunnfestet som jordens mektige hovedstad. Fra hennes murer ville fredens due ha gått ut til alle folk. Hun ville ha vært verdens herlighetens diadem.»

> “But the bright picture of what Jerusalem might have been fades from the Saviour’s sight. He realizes what she now is under the Roman yoke, bearing the frown of God, doomed to His retributive judgment. He takes up the broken thread of His lamentation: ‘But now they are hid from thine eyes. For the days shall come upon thee, that thine enemies shall cast a trench about thee, and compass thee round, and keep thee in on every side, and shall lay thee even with the ground, and thy children within thee; and they shall not leave in thee one stone upon another; because thou knewest not the time of thy visitation.’

> «Men det lyse bildet av hva Jerusalem kunne ha vært, blekner for Frelserens blikk. Han innser hva hun nå er under det romerske åk, bærende Guds mishag, dømt til hans gjengjeldende dom. Han tar opp igjen den brustne tråden i sin klage: ‘Men nå er de skjult for dine øyne. For det skal komme dager over deg da dine fiender skal kaste opp en voll omkring deg og omringe deg og trenge deg inn fra alle sider, og de skal jevne deg med jorden og dine barn i deg; og de skal ikke la stein bli tilbake på stein i deg, fordi du ikke kjente din besøkelsestid.’»

> “Christ came to save Jerusalem with her children; but Pharisaical pride, hypocrisy, jealousy, and malice had prevented Him from accomplishing His purpose. Jesus knew the terrible retribution which would be visited upon the doomed city. He saw Jerusalem encompassed with armies, the besieged inhabitants driven to starvation and death, mothers feeding upon the dead bodies of their own children, and both parents and children snatching the last morsel of food from one another, natural affection being destroyed by the gnawing pangs of hunger. He saw that the stubbornness of the Jews, as evinced in their rejection of His salvation, would also lead them to refuse submission to the invading armies. He beheld Calvary, on which He was to be lifted up, set with crosses as thickly as forest trees. He saw the wretched inhabitants suffering torture on the rack and by crucifixion, the beautiful palaces destroyed, the temple in ruins, and of its massive walls not one stone left upon another, while the city was plowed like a field. Well might the Saviour weep in agony in view of that fearful scene.

> Kristus kom for å frelse Jerusalem med hennes barn; men fariseisk stolthet, hykleri, misunnelse og ondskap hadde hindret Ham i å fullføre sin hensikt. Jesus visste hvilken fryktelig gjengjeldelse som ville ramme den dømte byen. Han så Jerusalem omringet av hærer, de beleirede innbyggerne drevet til sult og død, mødre som næret seg av sine egne barns døde legemer, og både foreldre og barn som rev til seg den siste matbiten fra hverandre, mens den naturlige hengivenhet ble tilintetgjort av sultens gnagende kvaler. Han så at jødenes stahet, slik den kom til syne i deres forkastelse av Hans frelse, også ville føre dem til å nekte å underkaste seg de invaderende hærene. Han skuet Golgata, hvor Han skulle opphøyes, besatt med kors så tett som skogens trær. Han så de elendige innbyggerne lide pine på pinebenken og ved korsfestelse, de vakre palassene ødelagt, templet i ruiner, og av dets veldige murer ikke én stein latt tilbake på en annen, mens byen ble pløyd som en mark. Vel kunne Frelseren gråte i sjelsangst ved synet av den fryktelige scene.

> “Jerusalem had been the child of His care, and as a tender father mourns over a wayward son, so Jesus wept over the beloved city. How can I give thee up? How can I see thee devoted to destruction? Must I let thee go to fill up the cup of thine iniquity? One soul is of such value that, in comparison with it, worlds sink into insignificance; but here was a whole nation to be lost. When the fast westering sun should pass from sight in the heavens, Jerusalem’s day of grace would be ended. While the procession was halting on the brow of Olivet, it was not yet too late for Jerusalem to repent. The angel of mercy was then folding her wings to step down from the golden throne to give place to justice and swift-coming judgment. But Christ’s great heart of love still pleaded for Jerusalem, that had scorned His mercies, despised His warnings, and was about to imbrue her hands in His blood. If Jerusalem would but repent, it was not yet too late. While the last rays of the setting sun were lingering on temple, tower, and pinnacle, would not some good angel lead her to the Saviour’s love, and avert her doom? Beautiful and unholy city, that had stoned the prophets, that had rejected the Son of God, that was locking herself by her impenitence in fetters of bondage,—her day of mercy was almost spent!” Desire of Ages, 576–578.

> «Jerusalem hadde vært barnet for Hans omsorg, og slik en øm far sørger over en villfaren sønn, slik gråt Jesus over den elskede byen. Hvordan kan jeg oppgi deg? Hvordan kan jeg se deg viet til ødeleggelse? Må jeg la deg gå for å fylle ditt misgjerningsbegers mål? Én sjel er av en slik verdi at, i sammenligning med den, synker verdener ned i ubetydelighet; men her var et helt folk i ferd med å gå fortapt. Når den raskt synkende solen i vest skulle forsvinne fra himmelen, ville Jerusalems nådetid være til ende. Mens prosesjonen stanset på Oljebergets høyde, var det ennå ikke for sent for Jerusalem å omvende seg. Barmhjertighetens engel holdt da på å folde sine vinger for å stige ned fra den gyldne tronen og gi plass for rettferd og den hurtig kommende dom. Men Kristi store kjærlighetshjerte bønnfalt fremdeles for Jerusalem, som hadde foraktet Hans miskunnhet, ringeaktet Hans advarsler og sto i ferd med å farge sine hender i Hans blod. Dersom Jerusalem bare ville omvende seg, var det ennå ikke for sent. Mens de siste strålene fra den nedgående solen ennå hvilte over tempel, tårn og spir, ville da ikke en god engel lede henne til Frelserens kjærlighet og avverge hennes skjebne? Vakre og vanhellige by, som hadde steinet profetene, som hadde forkastet Guds Sønn, som ved sin ubotferdighet lenket seg selv i trelldommens lenker,—hennes nådetid var nesten ute!» Slektenes håp, 576–578.

As the warfare against Jerusalem is described by Isaiah in chapter twenty-two those attacking “set themselves in array at the gate.” Elam and Kir are at the gate with weapons ready and they then discover Jerusalem’s covering. In Isaiah the “covering” that is discovered by the enemies at the gate is the shadow of Egypt.

Slik krigføringen mot Jerusalem blir beskrevet av Jesaja i kapittel tjueto, «stilte de seg opp ved porten». Elam og Kir står ved porten med våpnene klare, og deretter avdekker de Jerusalems dekke. Hos Jesaja er «dekket» som blir avdekket av fiendene ved porten, Egypts skygge.

> Woe to the rebellious children, saith the Lord, that take counsel, but not of me; and that cover with a covering, but not of my spirit, that they may add sin to sin: That walk to go down into Egypt, and have not asked at my mouth; to strengthen themselves in the strength of Pharaoh, and to trust in the shadow of Egypt! Isaiah 30:1, 2.

> Ve de gjenstridige barn, sier Herren, som holder råd, men ikke av meg, og som dekker seg med et dekke, men ikke av min Ånd, så de legger synd til synd; de som drar ned til Egypt uten å ha spurt av min munn, for å styrke seg ved Faraos styrke og sette sin lit til skyggen av Egypt! Jesaja 30:1, 2.

It is recognized by Jerusalem’s enemies that those represented by Shebna have placed their trust in Egypt, thinking Egypt would protect them, whereas those represented by Eliakim the son of Hilkiah trust not in the “shadow of Egypt” but are covered with covering of God’s Spirit and trust in the “shadow of the Most High.”

Det erkjennes av Jerusalems fiender at de som er representert ved Sebna, har satt sin lit til Egypt, i den tanke at Egypt ville beskytte dem, mens de som er representert ved Eljakim, Hilkias sønn, ikke stoler på «Egypts skygge», men er dekket av Guds Ånds dekke og setter sin lit til «den Høyestes skygge».

> He that dwelleth in the secret place of the most High shall abide under the shadow of the Almighty. I will say of the Lord, He is my refuge and my fortress: my God; in him will I trust. Psalms 91:1, 2.

> Den som bor i Den Høyestes skjul, skal finne ly under Den Allmektiges skygge. Jeg vil si om Herren: Han er min tilflukt og min borg, min Gud, som jeg setter min lit til. Salmene 91:1, 2.

At the Sunday law crisis, the wise virgins represented by Eliakim the son of Hilkiah are trusting the shadow of the most High, and the foolish virgins represented by Shebna are trusting in the shadow of Egypt. The word translated as “discovered” means to strip down and take into captivity. The enemies at the gate recognize that the protection of Jerusalem has been removed, and Shebna and his cohorts then begin to try and save themselves, for they see “the breaches of the city of David” and they see there are many breaches that will allow the enemy to enter. In a panic, as represented in the parable of the ten virgins, the foolish begin to search for protection, but they have none.

Under søndagslovskrisen setter de kloke jomfruene, representert ved Eljakim, Hilkias sønn, sin lit til Den Høyestes skygge, og de dårlige jomfruene, representert ved Sjebna, setter sin lit til Egypts skygge. Ordet som er oversatt med «blottlagt», betyr å kle av og føre bort i fangenskap. Fiendene ved porten erkjenner at Jerusalems vern er blitt fjernet, og Sjebna og hans medsammensvorne begynner deretter å forsøke å redde seg selv, for de ser «Davids bys revner», og de ser at det er mange revner som vil tillate fienden å trenge inn. I panikk, slik det er fremstilt i lignelsen om de ti jomfruene, begynner de dårlige å lete etter beskyttelse, men de har ingen.

Shebna looks to the “the armour of the forest” to save him, but it is too late. He counts the houses in Jerusalem and begins to tear them down to fortify the wall, but it is too late. They gather together water from the lower pool and try to connect with the water of the old pool, but it is too late. Water being a primary symbol of the Holy Spirit identifies that they are desperately looking for oil, but its too late. In all their efforts they forgot the Creator of the pools, and that he made those “pools” of truth long ago. They forgot that it was the Rock of Ages that provided the message in the old times. They chose not to walk in the old paths, represented by the foundations that were established through the work of William Miller.

Sjəbna ser til «skogens rustkammer» for å redde seg, men det er for sent. Han teller husene i Jerusalem og begynner å rive dem ned for å befeste muren, men det er for sent. De samler sammen vann fra den nedre dammen og forsøker å knytte forbindelse til vannet i den gamle dammen, men det er for sent. Ettersom vann er et hovedsymbol på Den Hellige Ånd, viser dette at de desperat leter etter olje, men det er for sent. I alle sine anstrengelser glemte de skaperen av dammene, og at han for lenge siden gjorde disse «dammene» av sannhet. De glemte at det var Evighetens Klippe som gav budskapet i fordums tid. De valgte å ikke vandre på de gamle stier, representert ved de grunnvoller som ble lagt gjennom William Millers arbeid.

> “The enemy is seeking to divert the minds of our brethren and sisters from the work of preparing a people to stand in these last days. His sophistries are designed to lead minds away from the perils and duties of the hour. They estimate as nothing the light that Christ came from heaven to give to John for His people. They teach that the scenes just before us are not of sufficient importance to receive special attention. They make of no effect the truth of heavenly origin and rob the people of God of their past experience, giving them instead a false science.

> «Fienden søker å avlede sinnene hos våre brødre og søstre fra arbeidet med å forberede et folk til å bestå i disse siste dager. Hans sofismer er utformet for å lede sinn bort fra stundens farer og plikter. De regner for intet det lys som Kristus kom fra himmelen for å gi til Johannes for sitt folk. De lærer at de scener som ligger like foran oss, ikke er av tilstrekkelig betydning til å fortjene særlig oppmerksomhet. De gjør sannheten av himmelsk opphav uten virkning og berøver Guds folk deres tidligere erfaring, idet de i stedet gir dem en falsk vitenskap.»

> “‘Thus saith the Lord, Stand ye in the ways, and see, and ask for the old paths, where is the good way, and walk therein.’ Jeremiah 6:16.

> «Så sier Herren: Stå på veiene og se, og spør etter de gamle stier, hvor den gode vei er, og vandre på den.» Jeremia 6:16.

> “Let none seek to tear away the foundations of our faith—the foundations that were laid at the beginning of our work by prayerful study of the word and by revelation. Upon these foundations we have been building for the last fifty years. Men may suppose that they have found a new way and that they can lay a stronger foundation than that which has been laid. But this is a great deception. Other foundation can no man lay than that which has been laid.

> «La ingen søke å rive bort grunnvollene for vår tro — de grunnvollene som ble lagt ved begynnelsen av vårt arbeid gjennom bønnfullt studium av Ordet og ved åpenbaring. På disse grunnvollene har vi bygget de siste femti år. Mennesker kan tenke at de har funnet en ny vei, og at de kan legge en sterkere grunnvoll enn den som er lagt. Men dette er et stort bedrag. Ingen kan legge noen annen grunnvoll enn den som er lagt.

> “In the past many have undertaken the building of a new faith, the establishment of new principles. But how long did their building stand? It soon fell, for it was not founded upon the Rock.

> «Tidligere har mange tatt fatt på å bygge en ny tro, å grunnfeste nye prinsipper. Men hvor lenge stod deres byggverk? Det falt snart, for det var ikke grunnlagt på Klippen.

> “Did not the first disciples have to meet the sayings of men? Did they not have to listen to false theories, and then, having done all, to stand firm, saying: ‘Other foundation can no man lay than that is laid’? 1 Corinthians 3:11.

> «Måtte ikke de første disiplene også forholde seg til menneskers utsagn? Måtte de ikke lytte til falske teorier, og så, etter å ha gjort alt, stå fast og si: ‘Ingen kan legge noen annen grunnvoll enn den som er lagt’? 1 Korinterbrev 3:11.»

> “So we are to hold the beginning of our confidence steadfast unto the end. Words of power have been sent by God and by Christ to this people, bringing them out from the world, point by point, into the clear light of present truth. With lips touched with holy fire, God’s servants have proclaimed the message. The divine utterance has set its seal to the genuineness of the truth proclaimed.” Testimonies, volume 8, 296, 297.

> «Så skal vi holde fast ved vår frimodighets begynnelse, urokkelig inntil enden. Ord med kraft er blitt sendt av Gud og av Kristus til dette folk og fører dem ut fra verden, punkt for punkt, inn i det klare lys av den nåværende sannhet. Med lepper berørt av hellig ild har Guds tjenere forkynt budskapet. Det guddommelige ord har satt sitt segl på ektheten av den sannhet som er blitt forkynt.» Testimonies, bind 8, 296, 297.

The “day” which that all this takes place is the biblical “day” which Isaiah identifies as the that the Lord God of Hosts called for “weeping, and to mourning, and to baldness, and to girding of sackcloth.”

Den «dag» da alt dette finner sted, er den bibelske «dag» som Jesaja identifiserer som den da Herren, hærskarenes Gud, kalte til «gråt og sorg, til skallethet og til omgjording med sekkestrie».

> And the Lord spake unto Moses, saying, Also on the tenth day of this seventh month there shall be a day of atonement: it shall be an holy convocation unto you; and ye shall afflict your souls, and offer an offering made by fire unto the Lord. And ye shall do no work in that same day: for it is a day of atonement, to make an atonement for you before the Lord your God. For whatsoever soul it be that shall not be afflicted in that same day, he shall be cut off from among his people. And whatsoever soul it be that doeth any work in that same day, the same soul will I destroy from among his people. Ye shall do no manner of work: it shall be a statute forever throughout your generations in all your dwellings. It shall be unto you a sabbath of rest, and ye shall afflict your souls: in the ninth day of the month at even, from even unto even, shall ye celebrate your sabbath. Leviticus 23:26–32.

> Og Herren talte til Moses og sa: Men på den tiende dagen i denne sjuende måneden skal det være en soningsdag; den skal være en hellig sammenkomst for dere, og dere skal ydmyke deres sjeler og bære fram et ildoffer for Herren. Dere skal ikke gjøre noe arbeid på denne samme dagen; for det er en soningsdag, til å gjøre soning for dere for Herren deres Guds åsyn. For enhver sjel som ikke blir ydmyket på denne samme dagen, skal utryddes av sitt folk. Og enhver sjel som gjør noe arbeid på denne samme dagen, den sjelen vil jeg ødelegge av sitt folk. Dere skal ikke gjøre noe som helst arbeid; det skal være en evig lov gjennom deres slekter på alle deres bosteder. Den skal være for dere en hvilesabbat, og dere skal ydmyke deres sjeler; på den niende dagen i måneden, om kvelden, fra kveld til kveld, skal dere holde deres sabbat. 3 Mosebok 23:26–32.

The day that is illustrated by Shebna and Eliakim the son of Hilkiah is the antitypical Day of Atonement, which covers the history of 1844 until Michael stands up. In that period of time Adventism has been called to “afflict” their souls, or as Isaiah represents it is call “to weeping, and to mourning, and to baldness, and to girding with sackcloth.”

Den dagen som blir fremstilt ved Sjebna og Eljakim, Hilkias sønn, er den antitypiske soningsdagen, som omfatter historien fra 1844 inntil Mikael står fram. I denne tidsperioden er adventismen blitt kalt til å «ydmyke» sine sjeler, eller, slik Jesaja fremstiller det, er den kalt «til gråt og til sorg og til skallethet og til å binde sekkestrie om seg».

> “In 1844 our great High Priest entered the most holy place of the heavenly sanctuary, to begin the work of the investigative judgment. The cases of the righteous dead have been passing in review before God. When that work shall be completed, judgment is to be pronounced upon the living. How precious, how important are these solemn moments! Each of us has a case pending in the court of heaven. We are individually to be judged according to the deeds done in the body. In the typical service, when the work of atonement was performed by the high priest in the most holy place of the earthly sanctuary, the people were required to afflict their souls before God, and confess their sins, that they might be atoned for and blotted out. Will any less be required of us in this antitypical day of atonement, when Christ in the sanctuary above is pleading in behalf of His people, and the final, irrevocable decision is to be pronounced upon every case?

> «I 1844 gikk vår store Yppersteprest inn i det aller helligste i den himmelske helligdom for å begynne verket med den undersøkende dommen. De rettferdige dødes saker har vært under gjennomgang for Gud. Når dette verket er fullført, skal dom avsies over de levende. Hvor dyrebare, hvor betydningsfulle er ikke disse høytidelige øyeblikk! Hver enkelt av oss har en sak som er under behandling i himmelens domstol. Vi skal hver for oss dømmes etter de gjerninger som er gjort i legemet. I den forbilledlige tjenesten, da soningsverket ble utført av ypperstepresten i det aller helligste i den jordiske helligdom, ble folket pålagt å ydmyke sine sjeler for Gud og bekjenne sine synder, for at de kunne bli sonet for og utslettet. Skulle det kreves mindre av oss på denne motbilledlige soningsdag, når Kristus i helligdommen der oppe går i forbønn på vegne av sitt folk, og den endelige, ugjenkallelige avgjørelse skal avsies i hver sak?»

> “What is our condition in this fearful and solemn time? Alas, what pride is prevailing in the church, what hypocrisy, what deception, what love of dress, frivolity, and amusement, what desire for the supremacy! All these sins have clouded the mind, so that eternal things have not been discerned. Shall we not search the Scriptures, that we may know where we are in this world’s history? Shall we not become intelligent in regard to the work that is being accomplished for us at this time, and the position that we as sinners should occupy while this work of atonement is going forward? If we have any regard for our souls’ salvation, we must make a decided change. We must seek the Lord with true penitence; we must with deep contrition of soul confess our sins, that they may be blotted out.” Selected Messages, book 1, 124, 125.

> «Hva er vår tilstand i denne fryktelige og høytidelige tid? Akk, hvilket hovmod som råder i menigheten, hvilket hykleri, hvilket bedrag, hvilken kjærlighet til påkledning, lettsindighet og fornøyelser, hvilket begjær etter overherredømmet! Alle disse syndene har formørket sinnet, slik at de evige ting ikke er blitt erkjent. Skal vi ikke granske Skriftene, så vi kan vite hvor vi står i denne verdens historie? Skal vi ikke bli opplyste med hensyn til det verk som blir utført for oss på denne tid, og den stilling vi som syndere burde innta mens dette soningsverk pågår? Hvis vi har noen omsorg for våre sjelers frelse, må vi foreta en avgjort forandring. Vi må søke Herren med sann botferdighet; vi må med dyp sjelesorg bekjenne våre synder, for at de kan bli utslettet.» Selected Messages, bok 1, 124, 125.

> And in that day did the Lord God of hosts call to weeping, and to mourning, and to baldness, and to girding with sackcloth: And behold joy and gladness, slaying oxen, and killing sheep, eating flesh, and drinking wine: let us eat and drink; for tomorrow we shall die. Isaiah 22:12, 13.

> Og på den dag kalte Herren, hærskarenes Gud, til gråt og til klage, til å rake hodet og til å binde om seg sekkestrie. Men se, der var fryd og glede, slakting av okser og slakting av sauer, kjøttspising og vindrikking: La oss ete og drikke, for i morgen skal vi dø. Jesaja 22:12, 13.

The Lord called Shebna to afflict his soul, but he chose to eat and drink and party on. The Lord “revealed” in his “ears” that Shebna’s sin would not be purged. The word translated as “purged” is the word used in Leviticus for “atonement.” This sin of Laodicean Adventism will not be atoned for. Now Isaiah begins to address the relationship of Shebna (Laodicean Adventists) with Eliakim, the son of Hilkiah (Philadelphian Adventists).

Herren kalte Sjebna til å ydmyke sin sjel, men han valgte å spise og drikke og fortsette å feste. Herren «åpenbarte» i hans «ører» at Sjebnas synd ikke ville bli sonet. Ordet som er oversatt med «sonet», er det ordet som brukes i Tredje Mosebok for «forsoning». Denne synden i laodikeisk adventisme vil ikke bli sonet. Nå begynner Jesaja å omtale forholdet mellom Sjebna (laodikeiske adventister) og Eljakim, Hilkias sønn (filadelfiske adventister).

Shebna is the “treasurer” as was Judas. And Tobiah in the days of Nehemiah was living in God’s sanctuary in a chamber (treasury) where the offerings were to be kept. When Nehemiah cleansed the temple, he cast out Tobiah and his stuff. Shebna is also to be thrown out. Both illustrate the spewing out of Laodicean Adventism at the Sunday law.

Sjébna er «skattmeistaren», slik Judas var. Og Tobia budde i Nehemjas dagar i Guds heilagdom i eit kammer (skattkammer) der offergåvene skulle oppbevarast. Då Nehemja reinsa tempelet, kasta han ut Tobia og alt som høyrde han til. Sjébna skal òg kastast ut. Begge illustrerer utspyinga av laodikeisk adventisme ved sundagslova.

> “Because of the cruelty and treachery of the Ammonites and Moabites toward Israel, God had declared through Moses that they should be forever shut out from the congregation of His people. See Deuteronomy 23:3–6. In defiance of this word, the high priest had cast out the offerings stored in the chamber of God’s house, to make a place for this representative of a proscribed race. Greater contempt for God could not have been shown than to confer such a favor on this enemy of God and His truth.

> «På grunn av ammonittenes og moabittenes grusomhet og troløshet mot Israel hadde Gud ved Moses erklært at de for alltid skulle være utelukket fra menigheten til Hans folk. Se 5. Mosebok 23,3–6. I tross mot dette ordet hadde ypperstepresten kastet ut offergavene som var oppbevart i kammeret i Guds hus for å gjøre plass for denne representanten for en bannlyst ætt. Større forakt for Gud kunne ikke vært vist enn å tilstå en slik gunst til denne fienden av Gud og Hans sannhet.»

> “On returning from Persia, Nehemiah learned of the bold profanation and took prompt measures to expel the intruder. ‘It grieved me sore,’ he declares; ‘therefore I cast forth all the household stuff of Tobiah out of the chamber. Then I commanded, and they cleansed the chambers: and thither brought I again the vessels of the house of God, with the meat offering and the frankincense.’

> «Da Nehemja vendte tilbake fra Persia, fikk han kjennskap til denne frekke vanhelligelsen og tok straks skritt for å drive inntrengeren ut. «Det smertet meg dypt,» erklærer han; «derfor kastet jeg alt Tobias husgeråd ut av kammeret. Så bød jeg at de skulle rense kamrene; og dit lot jeg igjen bringe redskapene til Guds hus, sammen med matofferet og viraken.»»

> “Not only had the temple been profaned, but the offerings had been misapplied. This had tended to discourage the liberalities of the people. They had lost their zeal and fervor, and were reluctant to pay their tithes. The treasuries of the Lord’s house were poorly supplied; many of the singers and others employed in the temple service, not receiving sufficient support, had left the work of God to labor elsewhere.” Prophets and Kings, 670.

> «Ikke bare var templet blitt vanhelliget, men også ofrene var blitt misbrukt. Dette hadde hatt en tendens til å dempe folkets gavmildhet. De hadde mistet sin nidkjærhet og glød, og var uvillige til å betale sin tiende. Forrådshusene i Herrens hus var dårlig forsynt; mange av sangerne og andre som var sysselsatt i tempeltjenesten, og som ikke fikk tilstrekkelig underhold, hadde forlatt Guds verk for å arbeide andre steder.» Prophets and Kings, 670.

Shebna, Judas and Tobiah all represent Laodicean Adventists at the end of time.

Sjəbna, Judas og Tobia representerer alle laodikeiske adventister ved tidenes ende.

> Thus saith the Lord God of hosts, Go, get thee unto this treasurer, even unto Shebna, which is over the house, and say, What hast thou here? and whom hast thou here, that thou hast hewed thee out a sepulchre here, as he that heweth him out a sepulchre on high, and that graveth an habitation for himself in a rock? Behold, the Lord will carry thee away with a mighty captivity, and will surely cover thee. He will surely violently turn and toss thee like a ball into a large country: there shalt thou die, and there the chariots of thy glory shall be the shame of thy lord’s house. And I will drive thee from thy station, and from thy state shall he pull thee down. Isaiah 22:15–19.

> Så sier Herren, hærskarenes Gud: Gå, gå til denne forvalteren, til Sjebna, som er satt over huset, og si: Hva har du her, og hvem har du her, siden du har hogd ut en grav for deg her, slik som den som hogger ut en grav for seg i høyden og uthugger en bolig for seg i klippen? Se, Herren skal kaste deg bort i mektig landflyktighet og sannelig hylle deg inn. Han skal sannelig snurre og slynge deg som en ball inn i et vidstrakt land; der skal du dø, og der skal din herlighets vogner være til skam for din herres hus. Og jeg vil støte deg bort fra din stilling, og fra ditt embete skal han rive deg ned. Jesaja 22:15–19.

As the king of the north is approaching Jerusalem, and it is to be remembered that the approach is a progressive approach which the citizens of Jerusalem knew was coming. This is what is identified in Isaiah chapter twenty when Tartan the Assyrian commander conquered Ashdod in Egypt. They knew what was coming and Shebna spent his time making himself a fancy grave. Archeologists found Shebna’s grave and removed the written statement that was upon the grave entrance, and it is now in a British Museum. Amazingly enough, when Shebna got removed and Eliakim the son of Hilkiah took over Shebna’s leadership position, Eliakim the son of Hilkiah received a royal seal that he could use to endorse his name on official documents. That seal was also found by archeologists and is in the same museum in England. Shebna is in the museum represented by his grave, the mark of death, and Eliakim, the son of Hilkiah’s is in the museum with the representation of the seal of life.

Mens nordens konge nærmer seg Jerusalem, må det erindres at tilnærmelsen er en gradvis tilnærmelse som Jerusalems innbyggere visste var i emning. Dette er det som omtales i Jesaja kapittel tjue, da Tartan, den assyriske hærføreren, erobret Asjdod i Egypt. De visste hva som var i vente, og Sjebna brukte sin tid på å lage seg en praktfull grav. Arkeologer fant Sjebnas grav og fjernet den skrevne innskriften som stod over gravinngangen, og den befinner seg nå i et britisk museum. Forunderlig nok, da Sjebna ble avsatt og Eljakim, Hilkijas sønn, overtok Sjebnas lederstilling, mottok Eljakim, Hilkijas sønn, et kongelig segl som han kunne bruke til å stadfeste sitt navn på offisielle dokumenter. Også dette seglet ble funnet av arkeologer og befinner seg i det samme museet i England. Sjebna er representert i museet ved sin grav, dødens merke, og Eljakim, Hilkijas sønn, er i museet med representasjonen av livets segl.

For Shebna’s rejection of the warning message concerning the king of the north, he was spewed out of the mouth of the Lord, and the word translated as “spewed” in Revelation’s warning to Laodicea actually means projectile vomiting. With Nehemiah he cast out Tobiah and his stuff and with Shebna he was violently tossed like a ball into a far country. Shebna is Laodicean Adventists who are rejecting the prophetic message that was unsealed in 1989 and preparing for the grave—the mark of the beast, and Eliakim the son of Hilkiah, is Philadelphia Adventism that receive the seal of God.

For Sjebnas forkastelse av advarselsbudskapet angående kongen i nord, ble han spydd ut av Herrens munn, og ordet som er oversatt med «spy» i Åpenbaringens advarsel til Laodikea, betyr faktisk prosjektiloppkast. Med Nehemja kastet han ut Tobia og hans eiendeler, og med Sjebna ble han voldsomt slynget bort som en ball til et fjernt land. Sjebna er laodikeiske adventister som forkaster det profetiske budskapet som ble avforseglet i 1989 og forbereder seg på graven—dyrets merke, og Eljakim, Hilkias sønn, er filadelfiske adventismen som mottar Guds segl.

> And it shall come to pass in that day, that I will call my servant Eliakim the son of Hilkiah: And I will clothe him with thy robe, and strengthen him with thy girdle, and I will commit thy government into his hand: and he shall be a father to the inhabitants of Jerusalem, and to the house of Judah. Isaiah 22:20, 21.

> Og det skal skje på den dag at jeg vil kalle min tjener Eljakim, Hilkias sønn. Og jeg vil kle ham i din kjortel og styrke ham med ditt belte, og jeg vil overgi ditt herredømme i hans hånd; og han skal være en far for Jerusalems innbyggere og for Judas hus. Jesaja 22:20, 21.

At the Sunday law the wheat and tares of Adventism are separated, and the leadership of the church triumphant is given to Eliakim the son of Hilkiah, and the Lord then lifts up His church as an ensign as the third angel’s message swells to a loud cry. I have been perhaps too redundant by including the phrase “the son of Hilkiah,” when I could simply say Eliakim. But together the father and his child are a symbol of the Elijah message before the seven last plagues. Elijah’s message employs the symbolism of fathers and children to represent the first (father) and the last (son). This prophetic relationship contributes to the final riddles in chapter twenty-two. The promise to Eliakim, the son of Hilkiah is that the Lord would lay upon his shoulder the key of the house of David.

Ved søndagsloven blir adventismens hvete og ugress skilt fra hverandre, og lederskapet for den seirende menighet blir gitt til Eljakim, Hilkias sønn, og Herren løfter da sin menighet opp som et banner idet den tredje engels budskap sveller til et høyt rop. Jeg har kanskje vært for gjentakende ved å ta med uttrykket «Hilkias sønn», når jeg ganske enkelt kunne ha sagt Eljakim. Men sammen er faren og hans barn et symbol på Elias-budskapet før de sju siste plagene. Elias’ budskap benytter symbolikken med fedre og barn for å fremstille den første (faren) og den siste (sønnen). Dette profetiske forholdet bidrar til de siste gåtene i kapittel tjue-to. Løftet til Eljakim, Hilkias sønn, er at Herren ville legge nøkkelen til Davids hus på hans skulder.

The “house of David” is the message of father and son that Jesus referred to in his final conversation with the rebellious Jews. It is also where He closes the book of Revelation. The house of David had a key, that if nothing else is used on October 22, 1844, for the only place in the Scriptures that references this key is in the message to the Philadelphian church.

«Davids hus» er budskapet om far og sønn som Jesus viste til i sin siste samtale med de opprørske jødene. Det er også der Han avslutter Åpenbaringsboken. Davids hus hadde en nøkkel, som, dersom ingenting annet brukes den 22. oktober 1844, er dette det eneste stedet i Skriftene som henviser til denne nøkkelen, nemlig i budskapet til menigheten i Filadelfia.

> And the key of the house of David will I lay upon his shoulder; so he shall open, and none shall shut; and he shall shut, and none shall open. Isaiah 22:22.

> Og nøkkelen til Davids hus vil jeg legge på hans skulder; når han åpner, skal ingen lukke, og når han lukker, skal ingen åpne. Jesaja 22:22.

> And to the angel of the church in Philadelphia write; These things saith he that is holy, he that is true, he that hath the key of David, he that openeth, and no man shutteth; and shutteth, and no man openeth; I know thy works: behold, I have set before thee an open door, and no man can shut it: for thou hast a little strength, and hast kept my word, and hast not denied my name. Behold, I will make them of the synagogue of Satan, which say they are Jews, and are not, but do lie; behold, I will make them to come and worship before thy feet, and to know that I have loved thee. Because thou hast kept the word of my patience, I also will keep thee from the hour of temptation, which shall come upon all the world, to try them that dwell upon the earth. Behold, I come quickly: hold that fast which thou hast, that no man take thy crown. Him that overcometh will I make a pillar in the temple of my God, and he shall go no more out: and I will write upon him the name of my God, and the name of the city of my God, which is new Jerusalem, which cometh down out of heaven from my God: and I will write upon him my new name. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 3:7–12.

> Og skriv til engelen for menigheten i Filadelfia: Dette sier han som er hellig, han som er sann, han som har Davids nøkkel, han som åpner, og ingen lukker, og lukker, og ingen åpner: Jeg kjenner dine gjerninger. Se, jeg har satt foran deg en åpnet dør, og ingen kan lukke den; for du har liten styrke og har holdt fast ved mitt ord og ikke fornektet mitt navn. Se, jeg vil gjøre dem av Satans synagoge, de som sier at de er jøder og ikke er det, men lyver; se, jeg vil gjøre at de skal komme og falle ned for dine føtter og kjenne at jeg har elsket deg. Fordi du har holdt fast ved mitt ord om tålmodighet, vil også jeg bevare deg fra fristelsens time, som skal komme over hele verden for å prøve dem som bor på jorden. Se, jeg kommer snart. Hold fast på det du har, for at ingen skal ta din krone. Den som seirer, ham vil jeg gjøre til en søyle i min Guds tempel, og han skal aldri mer gå ut; og jeg vil skrive på ham min Guds navn og navnet på min Guds by, det nye Jerusalem, som kommer ned fra himmelen fra min Gud; og jeg vil skrive på ham mitt nye navn. Den som har øre, han høre hva Ånden sier til menighetene. Åpenbaringen 3:7–12.

Eliakim represents a Philadelphian during the Millerite movement that opens the Most Holy Place on October 22, 1844. I know that it was Christ our High Priest that opened that dispensational door, but Christ laid the key on the shoulder of Eliakim the son of Hilkiah, and states that “he shall open.” We have reached the point I pointed out at the beginning of this article.

Eliakim representerer en filadelfier under den millerittiske bevegelsen som åpner det Aller Helligste den 22. oktober 1844. Jeg vet at det var Kristus, vår Øversteprest, som åpnet den husholdningsmessige døren, men Kristus la nøkkelen på skulderen til Eliakim, Hilkias sønn, og sier at «han skal åpne». Vi har nådd det punktet jeg pekte på i begynnelsen av denne artikkelen.

There are eighteen times in Isaiah that we find the word “burden,” but seven of those times represent something that is carried upon the shoulder and eleven times it represents a prophecy of doom. One of those eighteen times the word that means a prophecy of doom is also simultaneously used to represent a burden that is carried upon the shoulder.

I Jesaja finner vi ordet «byrde» atten ganger, men sju av disse gangene betegner det noe som bæres på skulderen, og elleve ganger betegner det en domsprofeti. Én av disse atten gangene blir ordet som betyr en domsprofeti, samtidig også brukt til å betegne en byrde som bæres på skulderen.

The story of the valley of vision is about a message of doom that creates two classes of worshippers in Jerusalem. The prophetic message that identified the opening of the judgment was presented by Father Miller and it is the first angel’s message that ended when the holy place door was shut and the Most Holy Place was opened on October 22, 1844. The “burden” that was placed upon William Miller’s shoulder, that he was commissioned to carry to the world was the first angel’s message, a prophecy of doom that ended on October 22, 1844 with the arrival of the third angel’s message.

Fortellingen om synsdalen handler om et domsbudskap som skaper to klasser av tilbedere i Jerusalem. Det profetiske budskapet som identifiserte dommens begynnelse, ble framført av far Miller, og det er den første engels budskap, som opphørte da døren til det hellige ble stengt og Det Aller Helligste ble åpnet den 22. oktober 1844. Den «byrden» som ble lagt på William Millers skulder, og som han fikk i oppdrag å bære til verden, var den første engels budskap, en domsprofeti som endte den 22. oktober 1844 med ankomsten av den tredje engels budskap.

The “key of the house of David will I lay upon his shoulder,” and it says, “In that day,” “shall the nail that is fastened in the sure place be removed, and be cut down, and fall; and the burden that was upon it shall be cut off.”

«Nøkkelen til Davids hus vil jeg legge på hans skulder», og det står: «På den dagen» «skal naglen som er festet på et sikkert sted, tas bort og hugges ned og falle; og byrden som hang på den, skal bli hogd av.»

The word translated as “burden” here is the word identifying a prophecy of doom, but this prophecy of doom is not the Hebrew word Isaiah uses to represent something you carry on your shoulder. As the word for prophecy of doom it means that Eliakim, the son of Hilkiah would have the key of David placed upon his shoulder, and the burden that is upon his shoulder is a prophecy of doom. It is a profound play of words!

Ordet som her er oversatt med «byrde», er det ordet som betegner en domsprofeti; men denne domsprofetien er ikke det hebraiske ordet Jesaja bruker for å betegne noe man bærer på sin skulder. Som ord for domsprofeti innebærer det at Eljakim, Hilkias sønn, skulle få Davids nøkkel lagt på sin skulder, og byrden som hviler på hans skulder, er en domsprofeti. Det er et dyptgående ordspill!

Sister White says this about a key that is attached to the Bible.

Søster White sier dette om en nøkkel som er knyttet til Bibelen.

> “Connected with the Word of God there is a key that unlocks the precious casket, to our satisfaction and delight. I feel thankful for every ray of light. In the future, experiences now to us very mysterious will be explained. Some experiences we may never fully comprehend until this mortal shall put on immortality.” Manuscript Releases, volume 17, 261.

> I forbindelse med Guds Ord finnes det en nøkkel som åpner det dyrebare skrinet, til vår tilfredsstillelse og glede. Jeg føler takknemlighet for hver lysstråle. I fremtiden vil erfaringer som nå er svært gåtefulle for oss, bli forklart. Noen erfaringer vil vi kanskje aldri fullt ut kunne fatte før dette dødelige ikler seg udødelighet.» Manuscript Releases, bind 17, 261.

Miller’s opening remarks about his dream says this.

Millers innledende bemerkninger om sin drøm sier dette.

> “I dreamed that God, by an unseen hand, sent me a curiously wrought casket about ten inches long by six square, made of ebony and pearls curiously inlaid. To the casket there was a key attached. I immediately took the key and opened the casket, when, to my wonder and surprise, I found it filled with all sorts and sizes of jewels, diamonds, precious stones, and gold and silver coin of every dimension and value, beautifully arranged in their several places in the casket; and thus arranged they reflected a light and glory equaled only to the sun.” Early Writings, 81.

> «Jeg drømte at Gud, ved en usynlig hånd, sendte meg et kunstferdig utarbeidet skrin, omkring ti tommer langt og seks tommer i kvadrat, laget av ibenholt og perler, kunstferdig innlagt. Til skrinet var det festet en nøkkel. Jeg tok straks nøkkelen og åpnet skrinet, da jeg, til min undring og overraskelse, fant det fylt med alle slags og størrelser av juveler, diamanter, edelstener og gull- og sølvmynter av enhver størrelse og verdi, skjønt ordnet på sine respektive plasser i skrinet; og slik ordnet gjenspeilte de et lys og en herlighet som bare kunne måles med solen.» Early Writings, 81.

In James White’s footnotes of the dream, he says this of the key.

I fotnotene til drømmen av James White sier han dette om nøkkelen.

> The “‘key attached’ was his manner of interpreting the prophetic Word—Comparing scripture with scripture—the Bible its own interpreter. With this key Brother Miller opened the ‘casket,’ or the great truth of the advent to the world.” James White.

> Den «vedføyde nøkkel» var hans måte å fortolke det profetiske Ord på — å sammenligne skrift med skrift — Bibelen som sin egen fortolker. Med denne nøkkelen åpnet bror Miller «skrinet», eller den store sannheten om adventen for verden. James White.

James White commented on this dream, and in so doing he wrote an introduction. It is most important to recognize that Miller had his dream and published it in 1847, at least two years after the Great Disappointment, when the formerly unified Millerite Adventist’s had been scattered. Miller was separated from the movement, and the “little flock” that was “scattered abroad” were still suffering from the disappointment. Miller’s dream spoke to the situation and James White commented upon it and Ellen White referred to it in an absolutely positive manner. James White wrote an introduction to his dream, included his dream and then added a few footnotes. His introduction, the dream and the footnotes will be at the end of this article for those needing access to this information.

James White kommenterte denne drømmen, og gjorde i den forbindelse det ved å skrive en innledning. Det er av største betydning å erkjenne at Miller hadde sin drøm og publiserte den i 1847, minst to år etter den store skuffelsen, da de tidligere forente millerittiske adventistene var blitt spredt. Miller var adskilt fra bevegelsen, og den «lille hjord» som var «spredt omkring», led fremdeles under skuffelsen. Millers drøm talte inn i situasjonen, og James White kommenterte den, og Ellen White henviste til den på en fullstendig positiv måte. James White skrev en innledning til drømmen hans, tok med selve drømmen og la deretter til noen få fotnoter. Hans innledning, drømmen og fotnotene vil stå ved slutten av denne artikkelen for dem som trenger tilgang til denne informasjonen.

Isaiah twenty-two is an illustration of the beginning and ending of Adventism. In both histories there was and will be a separation that occurred on October 22, 1844 and then again at the Sunday law. The separation in both instances, the beginning and ending, is a fulfillment of the parable of the ten virgins. Sister White informs us the foolish virgins are Laodiceans. Shebna represents Laodicean Adventists in the beginning and ending of Adventism. Eliakim, the son of Hilkiah represents Philadelphian Adventists.

Jesaja tjue-to er en illustrasjon av adventismens begynnelse og avslutning. I begge historiene var det og vil det være en adskillelse som fant sted den 22. oktober 1844 og deretter igjen ved søndagsloven. Adskillelsen i begge tilfeller, i begynnelsen og avslutningen, er en oppfyllelse av lignelsen om de ti jomfruene. Søster White opplyser oss om at de dårlige jomfruene er laodikeere. Sebna representerer laodikeiske adventister i adventismens begynnelse og avslutning. Eljakim, Hilkias sønn, representerer filadelfiske adventister.

But Hilkiah also represents the father of Adventism for “he shall be a father to the inhabitants of Jerusalem, and to the house of Judah.” William Miller was respectfully called “Father Miller.” Miller had “the key of David” placed upon his shoulder, which represents his method of studying the Scriptures, “line upon line.”

Men Hilkia representerer også adventismens far, for «han skal være en far for Jerusalems innbyggere og for Judas hus». William Miller ble respektfullt kalt «Far Miller». På Millers skulder ble «Davids nøkkel» lagt, noe som representerer hans metode for å studere Skriftene, «linje på linje».

The casket being the Bible, he used the “key of David” representing the rules of prophetic interpretation that he employed to open the truths of the first angel. Those rules, (the key of David) and his prophecy of doom (the burden) that was understood with the key of David were hung “as a nail in a sure place” in the sanctuary. The “nail” was the date of October 22, 1844. The word “nail” means a pin, a nail or a stake, representing a waymark. The “burden,” or the prophecy of doom that was hung upon that nail was the first angel’s message and that message came to a conclusion on October 22, 1844, when the prophecy of doom had been fulfilled and was removed, cut down and it fell. It was removed for the prophetic message of doom had become past tense, and the nail then had to be moved into the Most Holy Place, where another burden of doom would be hung upon it.

Kisten var Bibelen, og han brukte «Davids nøkkel», som representerte de regler for profetisk tolkning som han benyttet for å åpne den første engels sannheter. Disse reglene, (Davids nøkkel) og hans domsprofeti (byrden), som ble forstått ved hjelp av Davids nøkkel, ble hengt «som en nagle på et sikkert sted» i helligdommen. «Naglen» var datoen 22. oktober 1844. Ordet «nagle» betyr en pinne, en spiker eller en stake og representerer et veimerke. «Byrden», eller domsprofetien som ble hengt på den naglen, var den første engels budskap, og dette budskapet kom til sin avslutning den 22. oktober 1844, da domsprofetien var blitt oppfylt og ble tatt bort, hogd ned, og den falt. Den ble fjernet, for det profetiske domsbudskapet var blitt fortid, og naglen måtte da flyttes inn i Det Aller Helligste, hvor en annen domsbyrde ville bli hengt på den.

Miller’s prophecy of doom, that was understood by the prophetic rules represented as “the key of David” would place a nail in the holy place that would hold all the glory of his father’s house. The word “glory” in the passage means weight. What holds the weight of a house is the house’s foundation. Miller’s foundational work holds the weight of all the additional light of the third angel’s message represented by the “offspring and the issue.” It holds the weight of all the various vessels of the temple. And the foundation was laid for a temple to place a glorious throne.

Millers domsprofeti, som i samsvar med de profetiske regler ble forstått som «Davids nøkkel», skulle feste en nagle på det hellige sted som skulle bære hele tyngden av hans fars hus. Ordet «herlighet» i avsnittet betyr tyngde. Det som bærer tyngden av et hus, er husets grunnvoll. Millers grunnleggende verk bærer tyngden av alt det ytterligere lys i den tredje engels budskap som er fremstilt ved «avkommet og utgangen». Det bærer tyngden av alle de forskjellige karene i tempelet. Og grunnvollen ble lagt for et tempel til å sette en herlig trone i.

Eliakim the son of Hilkiah represents the Philadelphian church. Eliakim means the God of raising, for Eliakim, the father of Jerusalem represents William Miller who God used to raise up the foundations of God’s chosen covenant people. He is the son of Hilkiah which is derived from two words, the second being God and the first meaning “smoothness” as in smoothness of speaking. Hilkiah represents God’s Word or voice and His son represents the raising of the temple.

Eljakim, sønn av Hilkia, representerer den filadelfiske menighet. Eljakim betyr oppreisningens Gud, for Eljakim, Jerusalems far, representerer William Miller, som Gud brukte til å reise opp grunnvollene for Guds utvalgte paktsfolk. Han er sønn av Hilkia, et navn som er avledet av to ord, hvorav det andre er Gud og det første betyr «glatthet», som i glatthet i tale. Hilkia representerer Guds Ord eller røst, og hans sønn representerer oppreisningen av templet.

At the end of Adventism there must be a prophecy of doom, and that prophecy is the third angel of Revelation fourteen. There must be a key at the end that was typified by Miller’s key. The “key” in our day is based upon the repetition of history, and especially the rule of first mention, which includes or is the principle represented by Christ Himself as the Alpha and Omega. There must be a son of Miller. Miller then as the father becomes Hilkiah the Word of the Lord, and the son of Miller is Eliakim, meaning the God of raising. Father Miller raised the temple and the son of Miller identifies when Laodicea and Philadelphia are separated and the Philadelphians are raised up as an ensign. There must be a nail that is fastened, but not in the holy place as in Miller’s history, but in the Most Holy Place. That nail and the burden that is hung upon it will be cut off at the end of the third angel’s message as it was at the end of the first angel’s message. When Michael stands up and human probation closes the prophecy of doom will be past tense, removed, cut off and fallen.

Ved slutten av adventismen må det finnes en domsprofeti, og den profetien er den tredje engel i Åpenbaringen fjorten. Det må finnes en nøkkel ved enden som ble forutbildet ved Millers nøkkel. «Nøkkelen» i vår tid er bygget på historiens gjentakelse, og særlig regelen om første omtale, som innbefatter eller er det prinsipp som er representert ved Kristus selv som Alfa og Omega. Det må finnes en sønn av Miller. Miller blir da som far Hilkia, Herrens ord, og Millers sønn er Eljakim, som betyr oppreisningens Gud. Fader Miller reiste opp templet, og Millers sønn identifiserer når Laodikea og Filadelfia blir skilt, og filadelfierne blir reist opp som et banner. Det må finnes en nagle som er festet, men ikke i det hellige som i Millers historie, men i det Aller helligste. Den naglen og den byrden som henges på den, vil bli avhogd ved slutten av den tredje engels budskap, slik det skjedde ved slutten av den første engels budskap. Når Mikael står opp og menneskenes prøvetid lukkes, vil domsprofetien være i fortid, fjernet, avhogd og falt.

The separation or scattering after the passing of time in 1844 will be repeated at the Sunday law. Isaiah twenty-two is an illustration of the circumstances that lead to the separation of Laodicean Adventists from Philadelphian Adventists that takes place at the Sunday law crisis.

Adskillelsen eller spredningen etter tidens forløp i 1844 vil bli gjentatt ved søndagsloven. Jesaja tjue-to er en illustrasjon av de omstendighetene som fører til adskillelsen av laodikeiske adventister fra filadelfiske adventister, som finner sted i søndagslovkrisen.

> And unto the angel of the church of the Laodiceans write; These things saith the Amen, the faithful and true witness, the beginning of the creation of God; I know thy works, that thou art neither cold nor hot: I would thou wert cold or hot. So then because thou art lukewarm, and neither cold nor hot, I will spue thee out of my mouth. Because thou sayest, I am rich, and increased with goods, and have need of nothing; and knowest not that thou art wretched, and miserable, and poor, and blind, and naked: I counsel thee to buy of me gold tried in the fire, that thou mayest be rich; and white raiment, that thou mayest be clothed, and that the shame of thy nakedness do not appear; and anoint thine eyes with eyesalve, that thou mayest see. As many as I love, I rebuke and chasten: be zealous therefore, and repent. Behold, I stand at the door, and knock: if any man hear my voice, and open the door, I will come in to him, and will sup with him, and he with me. To him that overcometh will I grant to sit with me in my throne, even as I also overcame, and am set down with my Father in his throne. He that hath an ear, let him hear what the Spirit saith unto the churches. Revelation 3:7–22.

> Og skriv til engelen for menigheten i Laodikea: Dette sier Amen, det trofaste og sanne vitne, opphavet til Guds skapning: Jeg vet om dine gjerninger, at du verken er kald eller varm. Gid du var kald eller varm! Derfor, fordi du er lunken og verken kald eller varm, vil jeg utspy deg av min munn. For du sier: Jeg er rik, og har overflod, og har ikke behov for noe; og du vet ikke at du er ussel og ynkelig og fattig og blind og naken. Jeg råder deg til å kjøpe av meg gull lutret i ild, for at du kan bli rik, og hvite klær, for at du kan kle deg med dem, så din nakenhets skam ikke skal bli åpenbar, og salv dine øyne med øyensalve, for at du kan se. Alle dem jeg elsker, dem refser og tukter jeg; vær derfor nidkjær og omvend deg. Se, jeg står for døren og banker; om noen hører min røst og åpner døren, da vil jeg gå inn til ham og holde måltid med ham, og han med meg. Den som seirer, vil jeg gi å sitte med meg på min trone, likesom også jeg seiret og satte meg med min Far på hans trone. Den som har øre, han høre hva Ånden sier til menighetene. Åpenbaringen 3:7–22.

After the introduction to the dream James White, then includes the dream with footnotes. I have no problems with James White’s application of Miller’s dream, in spite of the fact that we have published often an interpretation of his dream that differs somewhat from James White’s. The basic approach of James White that differs from what we have published is that he places the “jewels” in the context of God’s people, and we understand the jewels are prophetic truths. There is no contradiction for a man reflects what he believes, and the scattering of the jewels after the Great Disappointment typifies the scattering of God’s people PRIOR to the Sunday law. But this fact is for a future study.

Etter innledningen til drømmen gjengir James White deretter selve drømmen med fotnoter. Jeg har ingen innvendinger mot James Whites anvendelse av Millers drøm, til tross for at vi ofte har publisert en tolkning av hans drøm som avviker noe fra James Whites. Den grunnleggende tilnærmingen hos James White som skiller seg fra det vi har publisert, er at han plasserer «juvelene» i sammenhengen med Guds folk, mens vi forstår at juvelene er profetiske sannheter. Det foreligger ingen motsigelse, for et menneske gjenspeiler det han tror, og spredningen av juvelene etter den store skuffelsen er et forbilde på spredningen av Guds folk FØR søndagsloven. Men dette forholdet hører til en fremtidig studie.

## James White’s introduction to William Miller’s Dream

James Whites innledning til William Millers drøm

> “The following dream was published in the Advent Herald, more than two years since. I then saw that it clearly marked out our past second advent experience, and that God gave the dream for the benefit of the scattered flock.

> «Den følgende drømmen ble offentliggjort i Advent Herald for mer enn to år siden. Jeg så da at den klart utpekte vår tidligere erfaring i forbindelse med det annet advent, og at Gud ga drømmen til gagn for den spredte hjord. »

> “Among the signs of the near approach of the great and the terrible day of the Lord, God has placed dreams. See Joel 2:28–31; Acts 2:17–20. Dreams may come in three ways; first, ‘through the multitude of business.’ See Ecclesiastes 5:3. Second, those who are under the foul spirit and deception of Satan, may have dreams through his influence. See Deuteronomy 8:1–5; Jeremiah 23:25–28; 27:9; 29:8; Zechariah 10:2; Jude 8. And third, God has always taught, and still teaches his people more or less by dreams, which come through the agency of angels and the Holy Spirit. Those who stand in the clear light of truth will know when God gives them a dream; and such will not be deceived and led astray by false dreams.

> «Blant tegnene på den nære tilnærmelsen av Herrens store og forferdelige dag har Gud satt drømmer. Se Joel 2:28–31; Apostlenes gjerninger 2:17–20. Drømmer kan komme på tre måter; for det første «gjennom travelhetens mangfold». Se Forkynneren 5:3. For det andre kan de som er under Satans urene ånd og bedrag, ha drømmer gjennom hans innflytelse. Se 5 Mosebok 8:1–5; Jeremia 23:25–28; 27:9; 29:8; Sakarja 10:2; Judas 8. Og for det tredje har Gud alltid undervist, og underviser fortsatt sitt folk mer eller mindre ved drømmer, som kommer gjennom englers og Den Hellige Ånds medvirkning. De som står i sannhetens klare lys, vil vite når Gud gir dem en drøm; og slike vil ikke bli bedratt og ledet vill av falske drømmer.»

> “And he said, Hear now my words; if there be a prophet among you, I the LORD will make myself known unto him in a vision, and will speak unto him in a dream. Numbers 12:5.

> «Og han sa: Hør nå mine ord! Er det en profet blant dere, vil jeg, HERREN, gi meg til kjenne for ham i et syn, og tale til ham i en drøm. 4 Mosebok 12:5.»

> “Said Jacob, ‘The angel of the Lord spake unto me in a dream.’ Genesis 31:2. ‘And God came to Laban the Syrian in a dream by night.’ Genesis 31:24. Read the dreams of Joseph, in Genesis 37:5–9, and then the interesting story of their fulfilment in Egypt.

> «Jakob sa: ‘Herrens engel talte til meg i en drøm.’ 1 Mosebok 31:2. ‘Og Gud kom til syreren Laban i en drøm om natten.’ 1 Mosebok 31:24. Les Josefs drømmer i 1 Mosebok 37:5–9, og deretter den interessante beretningen om deres oppfyllelse i Egypt.»

> “In Gibeon the Lord appeared to Solomon in a dream by night. 1 Kings 3:5. The great important image of the second chapter of Daniel was given in a dream, also the four beasts, etc. of the seventh chapter. When Herod sought to destroy the infant Saviour Joseph was warned in a dream to flee into Egypt. Matthew 2:13.

> «I Gibeon åpenbarte Herren seg for Salomo i en drøm om natten.» 1. Kongebok 3:5. Det store, betydningsfulle bildet i Daniels andre kapittel ble også gitt i en drøm, likeså de fire dyrene osv. i det sjuende kapittel. Da Herodes søkte å ødelegge den lille Frelseren, ble Josef varslet i en drøm om å flykte til Egypt. Matteus 2:13.

> “And it shall come to pass in the LAST DAYS, saith God, I will pour out of my Spirit upon all flesh: and your sons and your daughters shall prophesy, and your young men shall see visions, and your old men shall dream dreams. Acts 2:17.

> «Og det skal skje i de siste dager, sier Gud, at jeg vil utgyte av min Ånd over alt kjød; og deres sønner og deres døtre skal tale profetisk, og deres unge menn skal se syner, og deres gamle menn skal drømme drømmer.» Apg 2,17.

> “The gift of prophecy, by dreams and visions, is here the fruit of the Holy Spirit, and in the last days is to be manifested sufficiently to constitute a sign. It is one of the gifts of the gospel church.

> «Profetiens gave, ved drømmer og syner, er her Den Hellige Ånds frukt, og skal i de siste dager bli åpenbart i tilstrekkelig grad til å utgjøre et tegn. Den er en av evangeliekirkens gaver.»

> “And he gave some apostles; and some PROPHETS; and some evangelists; and some pastors and teachers; For the perfecting of the saints, for the work of the ministry, for the edifying of the body of Christ. Ephesians 4:11, 12.

> «Og han gav noen til apostler, noen til PROFETER, noen til evangelister, noen til hyrder og lærere, for å utruste de hellige til tjenestens arbeid, til oppbyggelse av Kristi legeme.» Efeserne 4:11, 12.

> “And God hath set some in the church, first apostles, secondarily PROPHETS, etc. 1 Corinthians 7:28.

> «Og Gud har satt noen i menigheten, først apostler, dernest PROFETER, osv.» 1 Korinterbrev 7:28.

> “Despise not PROPHESYINGS. 1 Thessalonians 5:20. See also Acts 13:1; 21:9; Romans 12:6; 1 Corinthians 14:1, 24, 39. Prophets or prophesyings are for the edification of the church of Christ; and there is no evidence that can be produced from the word of God, that they were to cease before evangelists, pastors and teachers were to cease. But says the objector, ‘There has been so many false visions and dreams that I cannot have confidence in anything of the kind.’ It is true that Satan has his counterfeit. He always had false prophets, and certainly we may expect them now in this his last hour of deception and triumph. Those who reject such special revelations because the counterfeit exists, may with equal propriety go a little farther and deny that God ever revealed himself to man in a dream or a vision, for the counterfeit always existed.

> «Forakt ikke PROFETISKE TALE. 1 Tessaloniker 5:20. Se også Apostlenes gjerninger 13:1; 21:9; Romerne 12:6; 1 Korinter 14:1, 24, 39. Profeter eller profetiske taler er til oppbyggelse for Kristi menighet; og det finnes ikke noe bevis som kan fremlegges fra Guds ord for at de skulle opphøre før evangelister, hyrder og lærere skulle opphøre. Men, sier innvenderen: ‘Det har vært så mange falske syner og drømmer at jeg ikke kan ha tillit til noe av det slaget.’ Det er sant at Satan har sine forfalskninger. Han har alltid hatt falske profeter, og vi kan visselig vente dem også nå i denne hans siste time med bedrag og triumf. De som forkaster slike særlige åpenbaringer fordi forfalskningen finnes, kan med like stor rimelighet gå et lite skritt videre og benekte at Gud noensinne har åpenbart seg for mennesket i en drøm eller et syn, for forfalskningen har alltid eksistert.»

> “Dreams and visions are the medium through which God has revealed himself to man. Through this medium he spake to the prophets; he has placed the gift of prophecy among the gifts of the gospel church, and has classed dreams and visions with the other signs of the ‘LAST DAYS.’ Amen.

> «Drømmer og syner er det middel hvorigjennom Gud har åpenbart seg for mennesket. Gjennom dette middel talte han til profetene; han har satt profetiens gave blant evangeliets menighets gaver, og han har regnet drømmer og syner blant de andre tegnene på de ‘SISTE DAGER.’ Amen.

> “My object in the above remarks has been to remove objections in a scriptural manner, and prepare the mind of the reader for the following.” James White, Brother Miller’s Dream, 1–3.

> «Min hensikt med de ovenstående bemerkninger har vært å fjerne innvendinger på en bibelsk måte og å forberede leserens sinn for det følgende.» James White, Brother Miller’s Dream, 1–3.

## William Miller’s Second Dream

William Millers andre drøm

> “I dreamed that God, by an unseen hand, sent me a curiously wrought casket about ten inches long by six square, made of ebony and pearls curiously inlaid. To the casket there was a key attached. I immediately took the key and opened the casket, when, to my wonder and surprise, I found it filled with all sorts and sizes of jewels, diamonds, precious stones, and gold and silver coin of every dimension and value, beautifully arranged in their several places in the casket; and thus arranged they reflected a light and glory equaled only to the sun.

> «Jeg drømte at Gud ved en usett hånd sendte meg et kunstferdig utført skrin, omkring ti tommer langt og seks tommer bredt og dypt, laget av ibenholt med kunstferdig innlagte perler. Til skrinet var det festet en nøkkel. Jeg tok straks nøkkelen og åpnet skrinet, og til min undring og overraskelse fant jeg det fylt med alle slags og størrelser av juveler, diamanter, edelstener og gull- og sølvmynter av enhver størrelse og verdi, vakkert ordnet hver på sin plass i skrinet; og slik ordnet gjenspeilte de et lys og en herlighet som bare kunne måle seg med solen.»

> “I thought it was not my duty to enjoy this wonderful sight alone, although my heart was overjoyed at the brilliancy, beauty, and value of its contents. I therefore placed it on a center table in my room and gave out word that all who had a desire might come and see the most glorious and brilliant sight ever seen by man in this life.

> «Jeg tenkte at det ikke var min plikt å nyte dette vidunderlige synet alene, selv om mitt hjerte frydet seg over glansen, skjønnheten og verdien av dets innhold. Derfor plasserte jeg det på et bord midt i rommet mitt og lot det bli kunngjort at alle som hadde et ønske om det, kunne komme og se det mest herlige og strålende syn som noe menneske noensinne har sett i dette liv.

> “The people began to come in, at first few in number, but increasing to a crowd. When they first looked into the casket, they would wonder and shout for joy. But when the spectators increased, everyone would begin to trouble the jewels, taking them out of the casket and scattering them on the table. I began to think that the owner would require the casket and the jewels again at my hand; and if I suffered them to be scattered, I could never place them in their places in the casket again as before; and felt I should never be able to meet the accountability, for it would be immense. I then began to plead with the people not to handle them, nor to take them out of the casket; but the more I pleaded, the more they scattered; and now they seemed to scatter them all over the room, on the floor and on every piece of furniture in the room.

> «Folk begynte å komme inn, først få i tallet, men etter hvert økende til en folkemengde. Da de først så ned i skrinet, undret de seg og ropte av glede. Men da tilskuerne ble flere, begynte alle å uroe juvelene, ta dem ut av skrinet og spre dem utover bordet. Jeg begynte å tenke at eieren ville kreve skrinet og juvelene tilbake av min hånd; og dersom jeg lot dem bli spredt, kunne jeg aldri mer legge dem tilbake på deres plasser i skrinet slik som før; og jeg følte at jeg aldri ville være i stand til å svare for det, for ansvaret ville være overmåte stort. Da begynte jeg å bønnfalle folket om ikke å røre dem og heller ikke ta dem ut av skrinet; men jo mer jeg bønnfalt, desto mer spredte de dem; og nå syntes de å spre dem over hele rommet, på gulvet og på hvert møbel i rommet.»

> “I then saw that among the genuine jewels and coin they had scattered an innumerable quantity of spurious jewels and counterfeit coin. I was highly incensed at their base conduct and ingratitude, and reproved and reproached them for it; but the more I reproved, the more they scattered the spurious jewels and false coin among the genuine.

> «Jeg så deretter at de blant de ekte juvelene og myntene hadde spredt en utallig mengde falske juveler og forfalskede mynter. Jeg ble sterkt oppbrakt over deres nedrige handlemåte og utakknemlighet og irettesatte og bebreidet dem for dette; men jo mer jeg irettesatte, desto mer spredte de de falske juvelene og de uekte myntene blant de ekte.»

> “I then became vexed in my physical soul and began to use physical force to push them out of the room; but while I was pushing out one, three more would enter and bring in dirt and shavings and sand and all manner of rubbish, until they covered every one of the true jewels, diamonds, and coins, which were all excluded from sight. They also tore in pieces my casket and scattered it among the rubbish. I thought no man regarded my sorrow or my anger. I became wholly discouraged and disheartened, and sat down and wept.

> «Jeg ble da fortørnet i min legemlige sjel og begynte å bruke fysisk makt for å drive dem ut av rommet; men mens jeg skjøv ut én, kom tre andre inn og førte inn smuss og spon og sand og all slags skrap, inntil de dekket hver eneste av de ekte juvelene, diamantene og myntene, slik at de alle ble skjult for synet. De rev også mitt skrin i stykker og spredte det blant skrapet. Jeg tenkte at intet menneske aktet på min sorg eller mitt sinne. Jeg ble fullstendig motløs og nedslått og satte meg ned og gråt.

> “While I was thus weeping and mourning for my great loss and accountability, I remembered God, and earnestly prayed that He would send me help. Immediately the door opened, and a man entered the room, when the people all left it; and he, having a dirt brush in his hand, opened the windows, and began to brush the dirt and rubbish from the room.

> «Mens jeg således gråt og sørget over mitt store tap og mitt ansvar, kom jeg Gud i hu og ba inntrengende om at Han ville sende meg hjelp. Straks ble døren åpnet, og en mann trådte inn i rommet, hvorpå alle menneskene forlot det; og han, med en støvbørste i hånden, åpnet vinduene og begynte å børste skitt og avfall ut av rommet.»

> “I cried to him to forbear, for there were some precious jewels scattered among the rubbish.

> «Jeg ropte til ham at han måtte avstå, for det lå noen dyrebare juveler spredt omkring blant ruinene.

> “He told me to ‘fear not,’ for he would ‘take care of them.’

> Han sa til meg: «Frykt ikke», for han ville «ta seg av dem».

> “Then, while he brushed the dirt and rubbish, false jewels and counterfeit coin, all rose and went out of the window like a cloud, and the wind carried them away. In the bustle I closed my eyes for a moment; when I opened them, the rubbish was all gone. The precious jewels, the diamonds, the gold and silver coins, lay scattered in profusion all over the room.

> «Så, mens han børstet bort skitt og skrot, falske juveler og falske mynter, steg alt sammen opp og fór ut gjennom vinduet som en sky, og vinden bar det bort. I virvaret lukket jeg øynene et øyeblikk; da jeg åpnet dem, var alt skrotet borte. De kostbare juvelene, diamantene, gull- og sølvmyntene, lå strødd i overflod utover hele rommet.

> “He then placed on the table a casket, much larger and more beautiful than the former, and gathered up the jewels, the diamonds, the coins, by the handful, and cast them into the casket, till not one was left, although some of the diamonds were not bigger than the point of a pin.

> «Deretter satte han et skrin på bordet, langt større og vakrere enn det forrige, og samlet juvelene, diamantene, myntene, håndfull etter håndfull, og kastet dem ned i skrinet, inntil ikke én eneste var tilbake, skjønt noen av diamantene ikke var større enn spissen på en knappenål. »

> “He then called upon me to ‘come and see.’

> «Deretter kalte han på meg for at jeg skulle ‘komme og se’.»

> “I looked into the casket, but my eyes were dazzled with the sight. They shone with ten times their former glory. I thought they had been scoured in the sand by the feet of those wicked persons who had scattered and trod them in the dust. They were arranged in beautiful order in the casket, every one in its place, without any visible pains of the man who cast them in. I shouted with very joy, and that shout awoke me.” Early Writings, 81–83.

> «Jeg så ned i skrinet, men øynene mine ble blendet av synet. De skinte med ti ganger sin tidligere herlighet. Jeg trodde at de var blitt skurt i sanden av føttene til de ugudelige personene som hadde spredt dem og trådt dem ned i støvet. De lå ordnet i vakker orden i skrinet, hver og én på sin plass, uten noe synlig arbeid fra mannens side, han som kastet dem inn. Jeg ropte høyt av ren glede, og det ropet vekket meg.» Early Writings, 81–83.

## James White’s Footnotes

James Whites fotnoter

> “The ‘casket’ represents the great truths of the Bible, relative to the second advent of our Lord Jesus Christ, which were given Brother Miller to publish to the world.

> «Skrinet» representerer Bibelens store sannheter med hensyn til vår Herre Jesu Kristi annet komme, som ble gitt bror Miller for at han skulle forkynne dem for verden.

> “The ‘key attached’ was his manner of interpreting the prophetic Word—Comparing scripture with scripture—the Bible its own interpreter. With this key Brother Miller opened the ‘casket,’ or the great truth of the advent to the world.

> «Nøkkelen som var festet til» var hans måte å tolke det profetiske Ord på — å sammenligne skrift med skrift — Bibelen som sin egen fortolker. Med denne nøkkelen åpnet broder Miller «skrinet», eller den store sannhet om adventen, for verden.

> “‘The people began to come in, at first few in number, but increasing to a crowd.’ When the advent doctrine was first preached by Brother Miller, and a very few others, it had but little effect, and but very few were waked up by it; but from 1840 to 1844, wherever it was preached, the whole community was aroused.

> «Folket begynte å strømme til, først få i tallet, men etter hvert voksende til en folkemengde.» Da adventlæren først ble forkynt av bror Miller og noen ganske få andre, hadde den bare liten virkning, og bare svært få ble vekket opp av den; men fra 1840 til 1844 ble hele samfunnet vakt, hvor enn den ble forkynt.

> “The ‘jewels, diamonds, etc.’ of ‘all sorts and sizes’ so ‘beautifully arranged in their several places in the casket’ represent the children of God, [Malachi 3:17,] from all the churches, and from almost every station, and situation of life, who received the advent faith, and were seen to take a bold stand in their several stations, in the holy cause of truth. While moving in this order, each attending to his own duty, and walking humbly before God, ‘they reflected a light and glory’ to the world, equaled only by the church in the days of the apostles. The message, [Revelation 14:6, 7] went as it were, upon the wings of the wind, and the invitation, ‘Come, for all things are now ready,’ [Luke 14:17.] went abroad with power and effect.

> «‘Juvelene, diamantene osv.’ av ‘alle slag og størrelser’, så ‘vakkert ordnet på sine forskjellige steder i skrinet’, representerer Guds barn, [Malaki 3:17,] fra alle menighetene, og fra nesten enhver stand og livssituasjon, som tok imot adventtroen, og som ble sett å innta et frimodig standpunkt på sine respektive poster i sannhetens hellige sak. Mens de beveget seg i denne orden, idet hver tok vare på sin egen plikt og vandret ydmykt for Gud, ‘kastet de tilbake et lys og en herlighet’ til verden, som bare ble overgått av menigheten i apostlenes dager. Budskapet, [Åpenbaringen 14:6, 7] gikk så å si på vindens vinger, og innbydelsen: ‘Kom, for nå er alle ting ferdige,’ [Lukas 14:17,] gikk ut med kraft og virkning.»

> “When the flying angel [Revelation 14:6, 7.] first began to preach the everlasting good news, ‘Fear God, and give glory to him; for the hour of his judgment is come,’ many shouted for joy in view of the coming of Jesus, and the restitution, who afterwards opposed and scoffed, and ridiculed the truth that a little before filled them with joy. They troubled and scattered the jewels. This brings us to the autumn of 1844, when the scattering time commenced. Mark this: It was those who once ‘shouted for joy’ that troubled and scattered the jewels. And none have so effectually scattered the flock, and led them astray since 1844, as those who once preached the truth, and rejoiced in it; but have since denied the work of God, and the fulfilment of prophecy in our past advent experience.

> «Da den flygende engel [Åpenbaringen 14:6, 7.] først begynte å forkynne det evige gode budskap: ‘Frykt Gud og gi ham ære; for timen for hans dom er kommet,’ ropte mange av glede ved tanken på Jesu komme og gjenopprettelsen, men motsatte seg senere, hånte og gjorde narr av den sannhet som litt før hadde fylt dem med glede. De uroliget og spredte juvelene. Dette fører oss til høsten 1844, da spredningstiden begynte. Merk dette: Det var de som en gang ‘ropte av glede’, som uroliget og spredte juvelene. Og ingen har siden 1844 så virkningsfullt spredt hjorden og ført den vill som de som en gang forkynte sannheten og gledet seg over den, men siden har fornektet Guds verk og profetiens oppfyllelse i vår tidligere adventerfaring.»

> “Brother Miller’s testimony, for a number of months after the Midnight cry, at the seventh month, 1844, was that the door was shut, and that the advent movement was a fulfilment of prophecy, and that we had been right in preaching time. He then exhorted his brethren, through the Advent Herald to hold fast, to be patient, and not grudge against one another; and God would soon justify them for preaching time. In this way he plead for the jewels, while he felt his ‘accountability’ for them, and that ‘it would be immense.’

> «Bror Millers vitnesbyrd var, i en rekke måneder etter midnattsropet, i den syvende måned, 1844, at døren var lukket, og at adventbevegelsen var en oppfyllelse av profetien, og at vi hadde hatt rett i å forkynne tiden. Deretter formante han sine brødre, gjennom Advent Herald, til å holde fast, til å være tålmodige og ikke bære nag mot hverandre; og Gud ville snart rettferdiggjøre dem for at de hadde forkynt tiden. På denne måten talte han de dyrebare sjelers sak, mens han kjente sin «ansvarlighet» for dem, og at «den ville være enorm.»»

> “The ‘spurious jewels and counterfeit coin’ that were scattered among the genuine, clearly represent false converts, or ‘strange children,’ [Hosea 5:7.] since the door was shut in 1844.

> De «falske juvelene og den falske mynten» som var spredt blant de ekte, representerer tydelig falske omvendte, eller «fremmede barn», [Hosea 5:7.] siden døren ble lukket i 1844.

> “The second ‘casket much larger and more beautiful than the former’ into which the scattered ‘jewels,’ ‘diamonds,’ and ‘coins’ were gathered, represents the broad field of living present truth into which the scattered flock will be gathered, even 144,000, all of them having the seal of the living God. Not one of the precious diamonds will be left in the dark. Although some are ‘not bigger than the point of a pin,’ they will not be overlooked, and left out in this day when God is making up his jewels. [Malachi 3:16–18.] He can send his angels and haste them out as he did Lot out of Sodom. ‘A short work will the Lord make upon the earth.’ ‘He will cut it short in righteousness.’ See Romans 9:28.

> Den andre «kisten, mye større og vakrere enn den første», som de spredte «juvelene», «diamantene» og «myntene» ble samlet i, representerer den vide mark for den levende nåværende sannhet, som den spredte hjord skal bli samlet inn i, ja, de 144 000, alle med den levende Guds segl. Ikke én av de kostbare diamantene skal bli etterlatt i mørket. Selv om noen er «ikke større enn spissen på en nål», skal de ikke bli oversett og utelatt på denne dag da Gud samler sine juveler. [Malaki 3:16–18.] Han kan sende sine engler og skynde dem ut, slik han førte Lot ut av Sodoma. «Et kort verk vil Herren gjøre på jorden.» «Han vil fullføre det og avkorte det i rettferdighet.» Se Romerne 9:28.

> “The ‘dirt and shavings, sand and all manner of rubbish,’ represent the various and numerous errors that have been brought in among second advent believers, since the autumn of 1844. Here I will notice a few of them.

> «‘Smuss og spon, sand og all slags skrap’ representerer de ulike og tallrike villfarelsene som er blitt ført inn blant de troende på det annet advent siden høsten 1844. Her vil jeg omtale noen få av dem.

> “1. The stand that some of the ‘shepherds’ presumptuously took immediately after the Midnight cry was given, that the solemn melting power of the Holy Ghost that attended the seventh month movement was a mesmeric influence. George Storrs was among the first to take this stand. See his writings in the latter part of 1844, in the Midnight Cry, then published in New York city. J. V. Himes, at the Albany Conference in the spring of 1845, said that the seventh month movement produced mesmerism seven feet deep. This I am told by one who was present, and heard the remark. Others who took an active part in the seventh month cry have since pronounced that movement the work of the Devil. Attributing the work of Christ and the Holy Ghost to the Devil, was in the days of our Saviour, blasphemy, and it is blasphemy now.

> «1. Det standpunkt som noen av «hyrdene» formastelig inntok umiddelbart etter at midnattsropet var blitt gitt, var at den høytidelige, smeltende kraft fra Den Hellige Ånd som ledsaget den syvende måneds bevegelse, var en mesmerisk innflytelse. George Storrs var blant de første til å innta dette standpunktet. Se hans skrifter i siste del av 1844 i Midnight Cry, som da ble utgitt i New York City. J. V. Himes sa på Albany-konferansen våren 1845 at den syvende måneds bevegelse frembrakte mesmerisme syv fot dypt. Dette er jeg blitt fortalt av en som var til stede og hørte bemerkningen. Andre som tok aktiv del i den syvende måneds rop, har siden erklært at denne bevegelsen var Djevelens verk. Å tilskrive Kristi og Den Hellige Ånds verk til Djevelen var på vår Frelsers tid blasfemi, og det er blasfemi nå.»

> “2. The many experiments on definite time. Since the 2300 days ended in 1844, quite a number of times have been set, by different individuals, for their termination. In doing this they have removed the ‘landmarks,’ and have thrown darkness and doubt over the whole advent movement.

> «2. De mange forsøkene på å fastsette bestemte tider. Siden de 2300 dager endte i 1844, er ganske mange tidspunkter blitt fastsatt av ulike enkeltpersoner for deres avslutning. Ved å gjøre dette har de flyttet «landemerkene» og kastet mørke og tvil over hele adventbevegelsen.

> “3. Spiritualism with all its fancies and extravagances. This wile of the Devil, which has accomplished an awful work of death, is very fitly represented by ‘shavings,’ and ‘all manner of rubbish.’ Many of those who drank down the poison of spiritualism admitted the truth of our past advent experience, and from this fact many have been made to believe that spiritualism was the natural fruit of believing that God conducted the great advent movements in 1843 and 1844. Peter, speaking of those who should ‘bring in damnable heresies, even denying the Lord that bought them,’ says, ‘BY REASON OF WHOM THE WAY OF TRUTH SHALL BE EVIL SPOKEN OF.’

> «3. Spiritualismen med alle sine innbilninger og utskeielser. Denne list fra Djevelen, som har fullbyrdet et fryktelig dødens verk, er meget treffende fremstilt ved «spon» og «all slags skrap». Mange av dem som drakk i seg spiritualismens gift, erkjente sannheten i vår tidligere adventserfaring, og på grunn av dette er mange blitt ledet til å tro at spiritualismen var den naturlige frukt av å tro at Gud ledet de store adventbevegelsene i 1843 og 1844. Peter, idet han taler om dem som skulle «føre inn ødeleggende vranglærer, og endog fornekte den Herre som kjøpte dem», sier: «PÅ GRUNN AV DEM SKAL SANNHETENS VEI BLI SPOTTET.»»

> “4. S. S. Snow professing to be ‘Elijah the Prophet’” This man in his strange and wild career, has also acted his part in this work of death, and his course has had a tendency to bring the true position for the waiting saints into disrepute, in the minds of many honest souls.

> «4. S. S. Snow som bekjenner å være ‘profeten Elia’» Denne mannen har også, i sitt besynderlige og ville løp, spilt sin rolle i dette dødens verk, og hans fremferd har hatt en tendens til å bringe de ventende helliges sanne standpunkt i miskreditt i mange oppriktige sjelers sinn.

> “To this catalogue of errors I might add many more, such as the ‘thousand years’ of Revelation 20:4, 7, in the past, the 144,000 of Revelation 7:4; 14:1, those who ‘arose and came out of the graves’ after Christ’s resurrection, the no-work doctrine, the doctrine of the destruction of infants, &c. &c.

> Til denne katalog over villfarelser kunne jeg føye mange flere, såsom de «tusen år» i Åpenbaringen 20:4, 7, i fortiden, de 144 000 i Åpenbaringen 7:4; 14:1, dem som «sto opp og gikk ut av gravene» etter Kristi oppstandelse, læren om ikke-arbeid, læren om spedbarns ødeleggelse, osv. osv.

> “These errors were so industriously propagated, and urged upon the waiting flock that, at the time Brother Miller had the dream, the true jewels were ‘excluded from sight,’ and the words of the prophet were applicable—’And judgment is turned away backward, and justice standeth afar off,’ &c. &c. See Isaiah 59:14. At that time there was not an advent paper in the land that advocated the cause of present truth. The Day-Dawn, was the last to defend the true position of the little flock; but that died a number of months before the Lord gave Bro. Miller this dream; and in its last dying struggle pointed the weary sighing saints to 1877, then thirty years in the future, as the time of their final deliverance. Alas! alas! No wonder that Brother Miller in his dream, ‘sat down and wept’ over this sad state of things.

> «Disse villfarelsene ble så flittig utbredt og påtrengende fremholdt for den ventende hjord at, på den tid da bror Miller hadde drømmen, var de sanne juvelene ‘utelukket fra syne’, og profetens ord kom til anvendelse — ‘Og retten er trengt tilbake, og rettferdigheten står langt borte,’ osv. osv. Se Jesaja 59:14. På den tiden fantes det ikke et adventblad i landet som forsvarte den nåværende sannhets sak. The Day-Dawn var det siste som forsvarte den lille hjords sanne standpunkt; men det opphørte et antall måneder før Herren gav br. Miller denne drømmen; og i sin siste dødskamp pekte det de trette, sukkende hellige hen til 1877, den gang tretti år inn i fremtiden, som tiden for deres endelige utfrielse. Ak! ak! Ikke under at bror Miller i drømmen sin ‘satte seg ned og gråt’ over denne sørgelige tilstand.»

> “Brother Miller closed his eyes in death, December 22, 1849, which fulfilled the following words in his dream, ‘In the bustle I closed my eyes for a moment.’ This wonderful fulfilment is so plain that none will fail to see it.

> «Bror Miller lukket sine øyne i døden den 22. desember 1849, hvorved følgende ord i hans drøm ble oppfylt: ‘I oppstyret lukket jeg øynene et øyeblikk.’ Denne vidunderlige oppfyllelsen er så tydelig at ingen vil unngå å se den.

> “The casket, represents the advent truth that Brother Miller published to the world, as is marked out by the parable of the ten virgins. [Matthew 25:1–11.] First, the time, 1843; second, the tarrying time; third, the midnight cry, at the seventh month, 1844, and fourth, the shut door. No one who has read the second advent papers since 1843, will deny that Brother Miller has advocated these four important points in advent history. This harmonious system of truth or ‘casket’ has been torn in pieces, and scattered among the rubbish by those who have rejected their own experience, and have denied the very truths that they, with Brother Miller so fearlessly preached to the world.

> «Skrinet» representerer adventsannheten som bror Miller forkynte for verden, slik den er opptegnet i lignelsen om de ti jomfruer. [Matteus 25:1–11.] For det første tiden, 1843; for det andre drøyetiden; for det tredje midnattsropet, i den syvende måned, 1844, og for det fjerde den lukkede dør. Ingen som har lest annen-adventsbladene siden 1843, vil fornekte at bror Miller har forfektet disse fire viktige punkter i adventshistorien. Dette harmoniske sannhetssystem, eller «skrin», er blitt revet i stykker og spredt blant skrapet av dem som har forkastet sin egen erfaring, og har fornektet nettopp de sannheter som de, sammen med bror Miller, så fryktløst forkynte for verden.

> “The church will then be pure and ‘without fault before the throne of God,’ having confessed all their errors, faults and sins, and having had them washed away by the blood of Christ and blotted out, they will be without ‘spot or wrinkle, or any such thing.’ Then they will shine with ‘ten times their former glory.’” JAMES WHITE Oswego, May, 1850.

> «Menigheten vil da være ren og ‘uten feil for Guds trone’; etter å ha bekjent alle sine villfarelser, feil og synder, og etter å ha fått dem tvettet bort ved Kristi blod og utslettet, vil de være uten ‘flekk eller rynke eller noe slikt.’ Da vil de skinne med ‘ti ganger sin tidligere herlighet.’» JAMES WHITE Oswego, mai 1850.

Back to Articles