Article

# The Book of Daniel - Number Twenty-One

Daniels bok – nummer tjueén

In Measure

I mål

Author

Jeff Pippenger

Published

December 16, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are working through Isaiah chapter twenty-seven, for it establishes the context for the following chapters of Isaiah. Those following chapters identify the latter rain as the correct biblical methodology. The methodology, when recognized and employed, reveals the prophetic message that if accepted produces a corresponding experience.

Vi arbeider oss gjennom Jesaja kapittel tjuesju, for det etablerer sammenhengen for de etterfølgende kapitlene i Jesaja. Disse etterfølgende kapitlene identifiserer senregnet som den rette bibelske metodologien. Når denne metodologien blir erkjent og anvendt, åpenbarer den det profetiske budskapet som, dersom det blir tatt imot, frembringer en tilsvarende erfaring.

On September 11, 2001 the song that is to be sung unto the former covenant people of God, who are the Seventh-day Adventist people, is that they are being passed by as God’s people, for they have not brought forth the fruits that were intended by God for His vineyard to produce. The song was to be premised on the covenant relationship, represented by the vineyard which God had planted and also by their rejection of the stone of stumbling in 1863. They had become Laodicea in 1856, and for seven years, or “seven times”, or twenty-five hundred and twenty days, God sought entrance, but they closed the door against Him in 1863.

Den 11. september 2001 er den sang som skal synges for Guds tidligere paktsfolk, som er syvendedagsadventistfolket, at de blir forbigått som Guds folk, for de har ikke båret fram de frukter som Gud hadde til hensikt at Hans vingård skulle frambringe. Sangen skulle være basert på paktsforholdet, representert ved vingården som Gud hadde plantet, og også ved deres forkastelse av anstøtssteinen i 1863. De var blitt Laodikea i 1856, og i sju år, eller «sju tider», eller to tusen fem hundre og tjue dager, søkte Gud å få inngang, men de stengte døren for Ham i 1863.

Since September 11, 2001 they are being bound into bundles in advance of being spewed fully out of His mouth at the Sunday law. The message to be sung to Adventism since September 11, 2001 is the Laodicean message, which is the message of the vineyard that contains the stumbling stone that crushes any who refuse to “see” and “taste” the precious stone. The promise to the Laodiceans in Isaiah’s passage is that any Adventist who chooses to accept this final warning, still has time to “take hold of” Christ’s “strength, that” they “may make peace with” Christ, for Christ is still willing “to make peace with” them. But at the cry at midnight, just before the soon-coming Sunday law, that opportunity is forever over.

Siden 11. september 2001 blir de bundet sammen i knipper i forkant av at de fullt og helt skal bli spydd ut av Hans munn ved søndagsloven. Budskapet som skal synges til adventismen siden 11. september 2001, er Laodikea-budskapet, som er vingårdens budskap, og som inneholder snublesteinen som knuser enhver som nekter å «se» og «smake» den dyrebare steinen. Løftet til laodikeerne i Jesajas avsnitt er at enhver adventist som velger å ta imot denne siste advarselen, ennå har tid til å «ta fatt på» Kristi «styrke, så» de «kan slutte fred med» Kristus, for Kristus er fremdeles villig «til å slutte fred med» dem. Men ved ropet ved midnatt, like før den snart kommende søndagsloven, er den muligheten for alltid forbi.

In the time period that began on September 11, 2001 God promised to make those who “in time past were not a people”, “a root out of a dry ground”, to “take root” “blossom and bud, and fill the face of the world with fruit.” What causes the root of Jesse to blossom and bud is the latter rain, for the root that is to blossom and bud is destined prophetically to be the ensign that is lifted up, and the ensign is the root of Jesse.

I den tidsperioden som begynte den 11. september 2001, lovet Gud å få dem som «i fordums tid ikke var et folk», «en rot av tørr jord», til å «slå rot», «blomstre og skyte knopp, og fylle verdens overflate med frukt». Det som får Isais rot til å blomstre og skyte knopp, er sildigregnet, for roten som skal blomstre og skyte knopp, er profetisk bestemt til å være banneret som blir løftet opp, og banneret er Isais rot.

> And in that day there shall be a root of Jesse, which shall stand for an ensign of the people; to it shall the Gentiles seek: and his rest shall be glorious. Isaiah 11:10.

> Og på den dag skal det være en Isais rot, som skal stå som et banner for folkene; til ham skal hedningefolkene søke, og hans hvile skal være herlighet. Jesaja 11:10.

The latter rain caused the root of Jesse to blossom and bud beginning on September 11, 2001 and at the soon-coming Sunday law the root will fill the whole earth with fruit. The Sunday law in Isaiah chapter twenty-seven is the progressive history that is also represented in chapters one through three in the book of Daniel. The latter rain began to sprinkle when the nations were angered on September 11, 2001 with the release and then immediate restraint of Islam of the third Woe.

Den sene regn fikk Isais rot til å blomstre og skyte knopper fra og med 11. september 2001, og ved den snart kommende søndagsloven skal roten fylle hele jorden med frukt. Søndagsloven i Jesaja kapittel tjuesju er den progressive historien som også fremstilles i kapitlene én til tre i Daniels bok. Den sene regn begynte å dryppe da folkene ble vredet den 11. september 2001 ved islams løslatelse og deretter umiddelbare tilbakeholdelse som det tredje ve.

> “‘The commencement of that time of trouble,’ here mentioned does not refer to the time when the plagues shall begin to be poured out, but to a short period just before they are poured out, while Christ is in the sanctuary. At that time, while the work of salvation is closing, trouble will be coming on the earth, and the nations will be angry, yet held in check so as not to prevent the work of the third angel. At that time the ‘latter rain,’ or refreshing from the presence of the Lord, will come, to give power to the loud voice of the third angel, and prepare the saints to stand in the period when the seven last plagues shall be poured out.” Early Writings, 85.

> «‘Begynnelsen på den trengselstid’ som her er omtalt, viser ikke til den tid da plagene skal begynne å bli utøst, men til en kort periode like før de blir utøst, mens Kristus er i helligdommen. På den tid, mens frelsens verk går mot sin avslutning, vil trengsel komme over jorden, og folkene vil være vrede, men holdt i tømme, slik at de ikke hindrer den tredje engels verk. På den tid skal «senregnet», eller vederkvegelsen fra Herrens åsyn, komme for å gi kraft til den tredje engels høye rop og berede de hellige til å bli stående i den perioden da de sju siste plagene skal bli utøst.» Early Writings, 85.

In the passage Sister White is clarifying that there is a short period when salvation is still open. The “time of trouble” she is addressing is distinct from the great time of trouble, that begins when probation fully closes. In Adventism it is rightly referred to as “the little time of trouble” in relation to the great time of trouble that begins when Michael stands up. The “little time of trouble” represents the period when national ruin begins at the soon-coming Sunday law, and continues until probation closes.

I avsnittet klargjør Søster White at det finnes en kort tidsperiode da frelsen fremdeles er åpen. Den «trengselstid» hun omtaler, er forskjellig fra den store trengselstid, som begynner når nådetiden fullt ut avsluttes. I adventismen omtales den med rette som «den lille trengselstid» i forhold til den store trengselstid som begynner når Mikael står fram. «Den lille trengselstid» betegner perioden da nasjonal ruin begynner ved den snart kommende søndagsloven, og fortsetter inntil nådetiden avsluttes.

In the history from September 11, 2001 through to the Sunday law the final cleansing and judgment of Adventism is illustrated as occurring during the “sprinkling” of the latter rain. That period when the latter rain, which is also the “refreshing,” begins as a “sprinkling”, but progresses unto the full outpouring at the Sunday law. In that period, which begins when Islam of the third Woe makes the nations angry, the latter rain begins to fall, and some recognize the latter rain and receive it, and some do not recognize the latter rain. Some recognize that something is happening, but they don’t understand what it is, and brace themselves against it.

I historien fra 11. september 2001 og frem til søndagsloven fremstilles den endelige renselsen og dommen over adventismen som noe som finner sted under den «besprengning» som hører til siste regn. Denne perioden, da siste regn, som også er «vederkvegelsen», begynner som en «besprengning», men skrider frem til det fulle utgytelse ved søndagsloven. I denne perioden, som begynner når islam under det tredje ve gjør folkeslagene vrede, begynner siste regn å falle, og noen gjenkjenner siste regn og tar imot det, og noen gjenkjenner ikke siste regn. Noen erkjenner at noe skjer, men de forstår ikke hva det er, og stiller seg imot det.

> “Many have in a great measure failed to receive the former rain. They have not obtained all the benefits that God has thus provided for them. They expect that the lack will be supplied by the latter rain. When the richest abundance of grace shall be bestowed, they intend to open their hearts to receive it. They are making a terrible mistake. The work that God has begun in the human heart in giving His light and knowledge must be continually going forward. Every individual must realize his own necessity. The heart must be emptied of every defilement and cleansed for the indwelling of the Spirit. It was by the confession and forsaking of sin, by earnest prayer and consecration of themselves to God, that the early disciples prepared for the outpouring of the Holy Spirit on the Day of Pentecost. The same work, only in greater degree, must be done now. Then the human agent had only to ask for the blessing, and wait for the Lord to perfect the work concerning him. It is God who began the work, and He will finish His work, making man complete in Jesus Christ. But there must be no neglect of the grace represented by the former rain. Only those who are living up to the light they have will receive greater light. Unless we are daily advancing in the exemplification of the active Christian virtues, we shall not recognize the manifestations of the Holy Spirit in the latter rain. It may be falling on hearts all around us, but we shall not discern or receive it.” Testimonies to Ministers, 506, 507.

> «Mange har i stor grad unnlatt å ta imot det tidligere regn. De har ikke oppnådd alle de velsignelser som Gud således har sørget for åt dem. De venter at mangelen skal bli erstattet ved det sildige regn. Når den rikeste overflod av nåde blir meddelt, akter de å åpne sine hjerter for å ta imot den. De begår en fryktelig feil. Det verk som Gud har begynt i menneskehjertet ved å gi sitt lys og sin kunnskap, må stadig gå fremover. Hvert menneske må innse sin egen nød. Hjertet må tømmes for all urenhet og renses til Åndens iboelse. Det var ved syndsbekjennelse og syndens forsakelse, ved inderlig bønn og ved innvielse av seg selv til Gud, at de første disiplene forberedte seg til Den Hellige Ånds utgytelse på pinsedagen. Det samme verk, bare i større grad, må gjøres nå. Da behøvde det menneskelige redskap bare å be om velsignelsen og vente på at Herren skulle fullende verket med ham. Det er Gud som begynte verket, og Han vil fullføre sitt verk og gjøre mennesket fullkomment i Jesus Kristus. Men nåden, fremstilt ved det tidligere regn, må ikke forsømmes. Bare de som lever opp til det lys de har, vil få større lys. Dersom vi ikke daglig går fremover i å virkeliggjøre de virksomme kristelige dyder, skal vi ikke kjenne igjen Den Hellige Ånds tilkjennegivelser i det sildige regn. Det kan falle på hjerter rundt omkring oss, men vi skal verken skjelne eller motta det.» Testimonies to Ministers, 506, 507.

The latter rain is now falling and there are those who recognize it and therefore receive it, and there are those who do not recognize it, and therefore do not receive it. The latter rain must be recognized to be received. The latter rain is not just an experience only, it is an experience that is produced by a message, but the message can only be received when the correct methodology is employed to establish the message. Without recognizing the methodology which establishes the message of the latter rain, it is virtually impossible to understand the prophetic lessons that are represented in the rise and fall of kingdoms set forth in the books of Daniel and Revelation.

Den sene regn faller nå, og det finnes dem som gjenkjenner det og derfor mottar det, og det finnes dem som ikke gjenkjenner det, og derfor ikke mottar det. Den sene regn må gjenkjennes for å bli mottatt. Den sene regn er ikke bare en erfaring alene; det er en erfaring som frembringes av et budskap, men budskapet kan bare mottas når den rette metodologi blir anvendt for å stadfeste budskapet. Uten å gjenkjenne den metodologi som stadfester budskapet om den sene regn, er det så godt som umulig å forstå de profetiske lærdommer som er fremstilt i oppgang og fall av de kongeriker som er fremlagt i Daniels og Åpenbaringens bøker.

The ensign that is lifted up to the world is identified by Isaiah as the “root of Jesse”, and in chapter twenty-seven those who “come of Jacob” “take root.” Those that are the “root of Jesse” are also identified there as “Israel,” and they are those who first blossom and bud, and thereafter fill the world with fruit. The laws of nature do not contradict the laws of prophecy, for it is the same Law-Giver that produced both nature and prophecy. Before a plant bears fruit, it must first come out of dormancy as evidenced by the buds, and thereafter the blossoms. Spiritual Israel, who is the “root of Jesse” receives a progressive outpouring of rain. It begins with a “sprinkling” and escalates to a full outpouring when the world is filled with the fruit presented by the ensign.

Banneret som løftes opp for verden, blir av Jesaja identifisert som «Jesses rot», og i kapittel tjuesju «slår» de som «kommer av Jakob», «rot». De som er «Jesses rot», blir også der identifisert som «Israel», og de er dem som først blomstrer og skyter knopp, og deretter fyller verden med frukt. Naturens lover motsier ikke profetiens lover, for det er den samme Lovgiver som har frembrakt både naturen og profetien. Før en plante bærer frukt, må den først tre ut av dvalen, slik det viser seg ved knoppene, og deretter ved blomstene. Det åndelige Israel, som er «Jesses rot», mottar et gradvis økende regnutgytelse. Det begynner med en «besprengning» og tiltager til en full utgytelse når verden fylles med den frukt som bæres fram av banneret.

In Isaiah chapter twenty-seven, the starting point of the sprinkling of the rain is represented as taking place when the buds “shooteth forth.” When they first “shooteth forth,” the rain is identified as being poured out “in measure.” “In measure, when it shooteth forth.” On September 11, 2001 the sprinkling of the latter rain began to be poured out “in measure,” for at that time the wheat and tares, or the wise and the foolish were still mixed together.

I Jesaja kapittel tjuesju fremstilles utgangspunktet for regnets bestenkning som at det finner sted når knoppene «skyter frem». Når de først «skyter frem», blir regnet omtalt som utøst «med måte». «Med måte, når det skyter frem.» Den 11. september 2001 begynte bestenkningen av det sene regn å bli utøst «med måte», for på den tiden var hveten og ugresset, eller de vise og de dårlige, fremdeles blandet sammen.

> “The great outpouring of the Spirit of God, which lightens the whole earth with his glory, will not come until we have an enlightened people, that know by experience what it means to be laborers together with God. When we have entire, whole-hearted consecration to the service of Christ, God will recognize the fact by an outpouring of his Spirit without measure; but this will not be while the largest portion of the church are not laborers together with God. God cannot pour out his Spirit when selfishness and self-indulgence are so manifest; when a spirit prevails that, if put into words, would express that answer of Cain,—‘Am I my brother’s keeper?’ If the truth for this time, if the signs that are thickening on every hand, that testify that the end of all things is at hand, are not-sufficient to arouse the sleeping energy of those who profess to know the truth, then darkness proportionate to the light which has been shining will overtake these souls. There is not the semblance of an excuse for their indifference that they will be able to present to God in the great day of final reckoning. There will be no reason to offer as to why they did not live and walk and work in the light of the sacred truth of the word of God, and thus reveal to a sin-darkened world, through their conduct, their sympathy, and their zeal, that the power and reality of the gospel could not be controverted.” Review and Herald, July 21, 1896.

> «Den store utgytelsen av Guds Ånd, som opplyser hele jorden med hans herlighet, vil ikke komme før vi har et opplyst folk, som av erfaring vet hva det vil si å være Guds medarbeidere. Når vi har en fullstendig, helhjertet innvielse til Kristi tjeneste, vil Gud anerkjenne dette ved en utgytelse av sin Ånd uten mål; men dette vil ikke skje så lenge den største delen av menigheten ikke er Guds medarbeidere. Gud kan ikke utgyte sin Ånd når selviskhet og selvnytelse så tydelig kommer til syne; når en ånd råder som, dersom den ble satt ord på, ville uttrykke Kains svar: ‘Er jeg min brors vokter?’ Hvis sannheten for denne tid, hvis tegnene som tetner seg på fra alle kanter og vitner om at alle tings ende er nær, ikke er tilstrekkelige til å vekke den sovende energi hos dem som bekjenner å kjenne sannheten, da vil et mørke som står i forhold til det lys som har skint, overta disse sjeler. Det finnes ikke skinn av en unnskyldning for deres likegyldighet som de vil kunne fremføre for Gud på den store dagen for det endelige oppgjør. Det vil ikke finnes noen grunn å anføre for hvorfor de ikke levde og vandret og arbeidet i lyset fra den hellige sannhet i Guds ord, og således åpenbarte for en syndsformørket verden, gjennom sin ferd, sin medfølelse og sin nidkjærhet, at evangeliets kraft og virkelighet ikke kunne motsies.» Review and Herald, 21. juli 1896.

Isaiah twenty-seven identifies the history of the beginning of the outpouring of the latter rain, when the root buds out of a dry ground, and then all the way through until the earth is filled with fruit. The chapter identifies that “in measure, when it shooteth forth, thou wilt debate with it.” When the latter rain is being measured as a “sprinkling”, Sister White states that the latter rain, “may be falling on hearts all around us, but we shall not discern or receive it.”

Jesaja tjuesju identifiserer historien om begynnelsen på utgytelsen av senregnet, når roten skyter opp av tørr jord, og deretter hele veien frem til jorden er fylt med frukt. Kapitlet identifiserer at «med måte, når det skyter frem, vil du gå i rette med det». Når senregnet blir målt som et «sprinkling», sier søster White at senregnet «kan falle på hjerter rundt omkring oss, men vi skal ikke skjelne eller motta det».

In so doing she identifies a church that is mixed with those that recognize and others who do not recognize the falling of the rain. In the previous passage she identifies that when God pours the latter rain out without measure it marks when there is no longer a mixture of wise and foolish virgins by stating, “When we have entire, whole-hearted consecration to the service of Christ, God will recognize the fact by an outpouring of his Spirit without measure; but this will not be while the largest portion of the church are not laborers together with God.”

Ved å gjøre dette identifiserer hun en menighet som er blandet med dem som erkjenner, og andre som ikke erkjenner, regnets fall. I det foregående avsnittet identifiserer hun at når Gud utøser senregnet uten mål, markerer det tidspunktet da det ikke lenger finnes en blanding av kloke og uforstandige jomfruer, idet hun sier: «Når vi har en fullstendig, helhjertet innvielse til Kristi tjeneste, vil Gud anerkjenne dette ved en utgytelse av sin Ånd uten mål; men dette vil ikke skje så lenge den største delen av menigheten ikke er medarbeidere med Gud.»

The larger portion of the church, or the majority of the church, are represented in Matthew twenty-five as foolish virgins, for biblically “many” are called but “few” are chosen. The wise and the foolish are providentially separated at the crisis at midnight, that precedes the soon-coming Sunday law. The separation creates a people who can then receive the full outpouring of the Spirit in the latter rain and become the “nation that is born in a day”. Then the root of Jesse will be lifted up as an ensign and fill the world with fruit.

Den større delen av menigheten, eller flertallet av menigheten, er i Matteus tjuefem fremstilt som dårlige jomfruer, for bibelsk sett er «mange» kalt, men «få» utvalgt. De kloke og de dårlige blir i forsynets ledelse adskilt i krisen ved midnatt, som går forut for den snart kommende søndagsloven. Adskillelsen danner et folk som deretter kan motta Åndens fulle utgytelse i sildigregnet og bli den «nasjon som blir født på én dag». Deretter skal Isais rot bli opphøyet som et banner og fylle verden med frukt.

Isaiah twenty-seven identifies that when the latter rain began to be poured out “in measure”, on September 11, 2001, “thou will debate with it.” “In measure, when it shooteth forth, thou wilt debate with it.” The event of September 11, 2001 became an immediate debate in the world and the church. To this very day–over twenty years later–there are still arguments against assigning those events to an act of Islam, as opposed to some form of a globalist conspiracy. The debate associated with the arrival of the sprinkling of the latter rain began on September 11, 2001, but the debates that are carried on in the world, are not the “debate” that is identified in God’s prophetic Word. The debate is about predictions such as the one that follows.

Jesaja tjuesju fastslår at da senregnet begynte å bli utøst «med mål», den 11. september 2001, «skal du gå i rette med det». «Med mål, når det skyter fram, skal du gå i rette med det.» Hendelsen den 11. september 2001 ble umiddelbart et stridsspørsmål i verden og i menigheten. Den dag i dag – over tjue år senere – finnes det fremdeles innvendinger mot å tilskrive disse hendelsene en islamsk handling, i motsetning til en eller annen form for globalistisk sammensvergelse. Striden som er knyttet til ankomsten av bestenkningen av senregnet, begynte den 11. september 2001, men de stridigheter som føres i verden, er ikke den «trette» som identifiseres i Guds profetiske Ord. Striden gjelder forutsigelser slik som den som følger.

> “On one occasion, when in New York City, I was in the night season called upon to behold buildings rising story after story toward heaven. These buildings were warranted to be fireproof, and they were erected to glorify their owners and builders. Higher and still higher these buildings rose, and in them the most costly material was used. Those to whom these buildings belonged were not asking themselves: ‘How can we best glorify God?’ The Lord was not in their thoughts.

> «Ved en anledning, da jeg var i New York City, ble jeg i nattens timer kalt til å se bygninger reise seg etasje etter etasje mot himmelen. Disse bygningene ble garantert å være brannsikre, og de ble oppført for å herliggjøre sine eiere og byggmestere. Høyere og stadig høyere steg disse bygningene, og i dem ble det kosteligste materiale brukt. De som disse bygningene tilhørte, spurte ikke seg selv: «Hvordan kan vi best herliggjøre Gud?» Herren var ikke i deres tanker.»

> “I thought: ‘Oh, that those who are thus investing their means could see their course as God sees it! They are piling up magnificent buildings, but how foolish in the sight of the Ruler of the universe is their planning and devising. They are not studying with all the powers of heart and mind how they may glorify God. They have lost sight of this, the first duty of man.’

> «Jeg tenkte: ‘Å, om de som således investerer sine midler, kunne se sin handlemåte slik Gud ser den! De reiser storslagne bygninger, men hvor dåraktig er ikke deres planlegging og uttenkning i universets Herskers øyne. De gransker ikke med hjertets og sinnets samlede krefter hvordan de kan herliggjøre Gud. De har mistet dette av syne, menneskets første plikt.’»

> “As these lofty buildings went up, the owners rejoiced with ambitious pride that they had money to use in gratifying self and provoking the envy of their neighbors. Much of the money that they thus invested had been obtained through exaction, through grinding down the poor. They forgot that in heaven an account of every business transaction is kept; every unjust deal, every fraudulent act, is there recorded. The time is coming when in their fraud and insolence men will reach a point that the Lord will not permit them to pass, and they will learn that there is a limit to the forbearance of Jehovah.

> «Etter hvert som disse storslåtte bygningene reiste seg, gledet eierne seg i ærgjerrig stolthet over at de hadde penger å bruke til å tilfredsstille selvet og vekke sine naboers misunnelse. Mye av de pengene som de på denne måten investerte, var blitt tilveiebrakt ved utbytting, ved å undertrykke de fattige. De glemte at det i himmelen føres regnskap over enhver forretningstransaksjon; hver urettferdig handel, hver bedragersk handling, er der opptegnet. Den tid kommer da menneskene i sitt bedrag og sitt overmot vil nå et punkt som Herren ikke vil tillate dem å overskride, og de skal lære at Jehovas langmodighet har en grense.»

> “The scene that next passed before me was an alarm of fire. Men looked at the lofty and supposedly fire-proof buildings and said: “They are perfectly safe.” But these buildings were consumed as if made of pitch. The fire engines could do nothing to stay the destruction. The firemen were unable to operate the engines.” Testimonies, volume 9, 12, 13.

> «Scenen som deretter gikk forbi meg, var en brannalarm. Mennesker så på de høye og angivelig brannsikre bygningene og sa: «De er fullstendig trygge.» Men disse bygningene ble fortært som om de var laget av bek. Brannsprøytene kunne ikke gjøre noe for å stanse ødeleggelsen. Brannmennene var ute av stand til å betjene sprøytene.» Testimonies, bind 9, 12, 13.

The Adventist church immediately after September 11, 2001 sought to hide passages such as this from the world. How could this not be about New York City, and the enormously high buildings which the fire engines could not stop the ensuing fires? How could a passage such as this from the writings that the Adventist church professes to be written by a prophetess not be proclaimed from the rooftops after such a fulfillment as that?

Adventistkirken søkte umiddelbart etter 11. september 2001 å skjule slike avsnitt som dette for verden. Hvordan kunne dette ikke handle om New York City og de umåtelig høye bygningene hvor brannbilene ikke kunne stanse de påfølgende brannene? Hvordan kunne et slikt avsnitt fra de skriftene som Adventistkirken bekjenner er skrevet av en profetinne, ikke bli forkynt fra hustakene etter en slik oppfyllelse som den?

The arrival of the sprinkling of the latter rain, that marks the arrival of the prophetic “debate,” also identifies the final rebellion of Adventism, for it is there that they fully reject the clear and simple words of the one they identify as the prophetess to the remnant.

Ankomsten av bestenkningen av senregnet, som markerer ankomsten av den profetiske «debatten», identifiserer også adventismens endelige opprør, for det er der de fullt ut forkaster de klare og enkle ordene til henne som de anerkjenner som profetinnen for resten.

> “Satan is . . . constantly pressing in the spurious—to lead away from the truth. The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony.

> «Satan søker … stadig å trenge inn det falske — for å lede bort fra sannheten. Satans aller siste bedrag vil være å gjøre Guds Ånds vitnesbyrd virkningsløst. «Uten åpenbaring blir folket tøylesløst» (Ordspråkene 29:18). Satan vil virke listig, på forskjellige måter og gjennom ulike redskaper, for å rokke ved tilliten hos Guds levningsfolk til det sanne vitnesbyrd.»

> “There will be a hatred kindled against the Testimonies which is satanic. The workings of Satan will be to unsettle the faith of the churches in them, for this reason: Satan cannot have so clear a track to bring in his deceptions and bind up souls in his delusions if the warnings and reproofs and counsels of the Spirit of God are heeded.” Selected Messages, book 1, 48.

> «Det vil bli opptent et hat mot Vitnesbyrdene som er satanisk. Satans virksomhet vil være å rokke ved menighetenes tro på dem, av denne grunn: Satan kan ikke ha så fri bane til å innføre sine bedrag og binde sjeler fast i sine villfarelser dersom advarslene og tilrettevisningene og rådene fra Guds Ånd blir gitt akt på.» Selected Messages, bok 1, 48.

The prophetic binding of both the wheat and the tares began on September 11, 2001, with the rebellion against the Spirit of Prophecy, which marked the conclusion of a progressive rebellion that began against the Bible in 1863.

Den profetiske sammenbindingen av både hveten og ugresset begynte den 11. september 2001 med opprøret mot Profetiens Ånd, noe som markerte avslutningen på et gradvis opprør som begynte mot Bibelen i 1863.

> “We as a people profess to have truth in advance of every other people upon the earth. Then our life and character should be in harmony with such a faith. The day is just upon us when the righteous shall be bound like precious grain in bundles for the heavenly garner, while the wicked are, like the tares, gathered for the fires of the last great day. But the wheat and tares ‘grow together until the harvest.’” Testimonies, volume 5, 100.

> «Vi som folk bekjenner å ha sannheten i forkant av alle andre folk på jorden. Da bør vårt liv og vår karakter være i harmoni med en slik tro. Dagen er like over oss da de rettferdige skal bindes som kostbart korn i bunter for den himmelske lade, mens de ugudelige, lik ugresset, samles til ildene på den siste store dag. Men hveten og ugresset ‘vokser sammen inntil høsten’.» Testimonies, bind 5, 100.

How could Adventism ignore the following passage that states directly that when these buildings came down Revelation eighteen, verse one through three would be fulfilled?

Hvordan kunne adventismen overse følgende avsnitt, som direkte fastslår at når disse bygningene falt, ville Åpenbaringen 18, vers 1 til 3, bli oppfylt?

> “Now comes the word that I have declared that New York is to be swept away by a tidal wave? This I have never said. I have said, as I looked at the great buildings going up there, story after story, ‘What terrible scenes will take place when the Lord shall arise to shake terribly the earth! Then the words of Revelation 18:1–3 will be fulfilled.’ The whole of the eighteenth chapter of Revelation is a warning of what is coming on the earth. But I have no light in particular in regard to what is coming on New York, only that I know that one day the great buildings there will be thrown down by the turning and overturning of God’s power. From the light given me, I know that destruction is in the world. One word from the Lord, one touch of his mighty power, and these massive structures will fall. Scenes will take place the fearfulness of which we cannot imagine.” Review and Herald, July 5, 1906.

> «Hvorfra kommer dette ordet om at jeg har erklært at New York skal feies bort av en flodbølge? Dette har jeg aldri sagt. Jeg har sagt, idet jeg så på de store bygningene som reiste seg der, etasje på etasje: ‘Hvilke fryktelige scener vil ikke finne sted når Herren reiser seg for å ryste jorden forferdelig! Da skal ordene i Åpenbaringen 18:1–3 bli oppfylt.’ Hele det attende kapittel i Åpenbaringen er en advarsel om det som kommer over jorden. Men jeg har ikke fått noe særlig lys med hensyn til det som kommer over New York, bare at jeg vet at de store bygningene der en dag vil bli styrtet ned ved Guds makts vending og omveltning. Av det lys som er gitt meg, vet jeg at ødeleggelse er i verden. Ett ord fra Herren, ett berøring av hans veldige makt, og disse veldige byggverkene vil falle. Scener vil finne sted hvis redselsfullhet vi ikke kan forestille oss.» Review and Herald, 5. juli 1906.

The issue we are addressing here is not whether these passages were fulfilled on September 11, 2001, for they absolutely were, but the issue we are seeking to address is the “debate” that would begin at that time. The debate was over correct or incorrect methodology. The Adventist church began its rejection of the fourteen rules of prophetic interpretation of William Miller in 1863, and they have progressed to the point now where you cannot purchase a book of biblical study written by Adventist theologians that isn’t repeatedly endorsed by the theologians of apostate Protestantism and Roman Catholicism. From 1863 to 2001, and still today, the methodology that was originally represented by William Miller’s rules of prophetic interpretation were set aside for the methodology of Roman Catholicism and apostate Protestantism. The prophetic “debate” that began when Revelation eighteen, verses one through three were fulfilled was over true or false methodology.

Spørsmålet vi her behandler, er ikke om disse skriftstedene ble oppfylt den 11. september 2001, for det ble de uten tvil, men spørsmålet vi søker å behandle, er den «debatten» som da ville begynne. Debatten dreide seg om riktig eller uriktig metodologi. Adventistkirken begynte sin forkastelse av William Millers fjorten regler for profetisk fortolkning i 1863, og de har nå kommet så langt at man ikke kan kjøpe en bok i bibelstudium skrevet av adventistiske teologer som ikke gjentatte ganger blir anbefalt av teologene innen frafallen protestantisme og romersk katolisisme. Fra 1863 til 2001, og fremdeles i dag, ble den metodologien som opprinnelig var representert ved William Millers regler for profetisk fortolkning, satt til side til fordel for metodologien til romersk katolisisme og frafallen protestantisme. Den profetiske «debatten» som begynte da Åpenbaringen atten, vers én til tre, ble oppfylt, dreide seg om sann eller falsk metodologi.

We will continue our consideration of the “debate” of chapter twenty-seven of Isaiah in the next article.

Vi vil fortsette vår gjennomgåelse av «debatt» i kapittel tjuesju i Jesaja i den neste artikkelen.

> “We should know for ourselves what constitutes Christianity, what is truth, what is the faith that we have received, what are the Bible rules—the rules given us from the highest authority.” The 1888 Materials, 403.

> «Vi bør selv vite hva som utgjør kristendommen, hva som er sannhet, hva den tro er som vi har mottatt, hva Bibelens regler er — de regler som er gitt oss fra den høyeste myndighet.» The 1888 Materials, 403.

Back to Articles