Article

# The Book of Daniel - Number Five

Daniels bok – nummer fem

Seventy Years

Sytti år

Author

Jeff Pippenger

Published

November 29, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

Jehoiakim was the first of the last three kings of Judah, and when he was conquered by the Babylonians the seventy years of slavery for the southern kingdom began. Those seventy years identify the period of time that Babylon, the first kingdom of Bible prophecy would reign. In Isaiah chapter twenty-three, the whore of Tyre would be forgotten for seventy symbolic years that were prophetically identified as the days of one king. In Bible prophecy a king is a kingdom, and the days of the only kingdom of Bible prophecy which amounted to seventy years, was Babylon.

Jojakim var den første av Judas tre siste konger, og da han ble beseiret av babylonerne, begynte de sytti årene med trelldom for det sørlige riket. Disse sytti årene angir den tidsperioden da Babylon, det første riket i Bibelens profetier, skulle herske. I Jesaja kapittel tjuetre skulle Tyrus’ skjøge bli glemt i sytti symbolske år, som profetisk ble identifisert som én konges dager. I bibelsk profeti er en konge et kongerike, og dagene til det eneste kongeriket i Bibelens profetier som utgjorde sytti år, var Babylon.

During that history, the whore of Tyre, who represents the papacy, would be forgotten. At the end of the seventy symbolic years, she would be remembered and go forth and commit fornication with all the kingdoms of the earth. Spiritual fornication is the unlawful relationship of the combination of church and state. At the end of the symbolic seventy years, the papacy would come into a relationship with the United Nations, represented by all the kings that the whore of Tyre commits fornication with at the end of the seventy symbolic years. The kingdom that reigns during the seventy symbolic years is the United States, the earth beast with two horns.

I løpet av denne historien ville skjøgen i Tyrus, som representerer pavedømmet, bli glemt. Ved slutten av de sytti symbolske årene ville hun bli husket og gå ut og drive hor med alle jordens riker. Åndelig hor er det ulovlige forholdet i sammenslutningen av kirke og stat. Ved slutten av de symbolske sytti årene ville pavedømmet tre inn i et forhold til De forente nasjoner, representert ved alle de kongene som skjøgen i Tyrus driver hor med ved slutten av de sytti symbolske årene. Riket som hersker under de sytti symbolske årene, er Amerikas forente stater, jorddyret med to horn.

Daniel chapters one through five, outline the history of Babylon’s seventy years, and therefore those chapters represent the history of both horns of the earth beast. Chapters four and five identify Babylon’s first and last kings, and together those two chapters identify the history of the earth beast and its two horns. The judgment of the two horns, and the earth beast itself is represented by the judgment of the first king and the last king. Nebuchadnezzar’s judgment was banishment for “seven times,” while he lived as a wild beast for twenty-five hundred and twenty days off the grass and dew. Belshazzar’s judgment was written on the wall, and equated to the number twenty-five hundred and twenty, thus identifying that the judgment of the earth beast and its two horns is represented by the “seven times” of Leviticus twenty-six. This is based on the witness of two kings, and the two witnesses represent the first and the last.

Daniels bok, kapittel én til fem, skisserer historien om Babylons sytti år, og derfor representerer disse kapitlene historien til begge hornene på dyret fra jorden. Kapittel fire og fem identifiserer Babylons første og siste konge, og sammen identifiserer disse to kapitlene historien til dyret fra jorden og dets to horn. Dommen over de to hornene, og over selve dyret fra jorden, fremstilles ved dommen over den første kongen og den siste kongen. Nebukadnesars dom var forvisning i «sju tider», mens han levde som et villdyr i to tusen fem hundre og tjue dager, av gresset og duggen. Belsasars dom ble skrevet på veggen, og sidestilt med tallet to tusen fem hundre og tjue, og identifiserer således at dommen over dyret fra jorden og dets to horn fremstilles ved «de sju tider» i 3 Mosebok 26. Dette bygger på vitnesbyrdet fra to konger, og de to vitnene representerer den første og den siste.

The “seven times” is the stumbling stone for Adventism, and therefore cannot be recognized, though it is plainly there—for those who wish to see. It is the symbol of judgment of the nation (Babylon) that reigned for seventy years, and the symbol of judgment for the kingdom that reigns for seventy symbolic years. When William Miller presented his understanding of the “seven times” of Leviticus twenty-six, he employed Nebuchadnezzar’s twenty-five hundred and twenty days living as a beast in Daniel chapter four as one of the prophetic witnesses to uphold Leviticus twenty-six’s “seven times.” The “seven times” is both the foundation stone and the headstone in Zechariah chapter four. Jesus, Sister White, Isaiah and Peter identify it as the stone that becomes the head of the corner. It is the crowning doctrine of Bible prophecy, though it is essentially unseen by those who profess to be the messengers of the third angel.

«De syv tider» er anstøtssteinen for adventismen, og kan derfor ikke erkjennes, skjønt den tydelig er der — for dem som ønsker å se. Den er dommens symbol over nasjonen (Babylon) som regjerte i sytti år, og dommens symbol over riket som regjerer i sytti symbolske år. Da William Miller fremholdt sin forståelse av «de syv tider» i Tredje Mosebok tjueseks, benyttet han Nebukadnesars to tusen fem hundre og tjue dager, da han levde som et dyr i Daniel kapittel fire, som ett av de profetiske vitnene til støtte for «de syv tider» i Tredje Mosebok tjueseks. «De syv tider» er både grunnsteinen og toppsteinen i Sakarja kapittel fire. Jesus, søster White, Jesaja og Peter identifiserer den som steinen som blir hjørnesteinens hode. Den er den kronende læren i Bibelens profeti, skjønt den i det vesentlige er usett av dem som bekjenner seg til å være den tredje engels budbærere.

As we begin to consider the first six chapters of the book of Daniel, it is important to recognize that from the very outset the “seven times” is identified. When Jehoiakim was overthrown by Babylon, the captivity of seventy-years began. The book of Chronicles explains why they were taken captive for seventy years.

Når vi begynner å betrakte de første seks kapitlene i Daniels bok, er det viktig å erkjenne at de «sju tider» blir identifisert helt fra begynnelsen av. Da Jojakim ble styrtet av Babylon, begynte fangenskapet på sytti år. Krønikeboken forklarer hvorfor de ble ført bort i fangenskap i sytti år.

> Zedekiah was one and twenty years old when he began to reign, and reigned eleven years in Jerusalem. And he did that which was evil in the sight of the Lord his God, and humbled not himself before Jeremiah the prophet speaking from the mouth of the Lord. And he also rebelled against king Nebuchadnezzar, who had made him swear by God: but he stiffened his neck, and hardened his heart from turning unto the Lord God of Israel. Moreover all the chief of the priests, and the people, transgressed very much after all the abominations of the heathen; and polluted the house of the Lord which he had hallowed in Jerusalem. And the Lord God of their fathers sent to them by his messengers, rising up betimes, and sending; because he had compassion on his people, and on his dwelling place: But they mocked the messengers of God, and despised his words, and misused his prophets, until the wrath of the Lord arose against his people, till there was no remedy. Therefore he brought upon them the king of the Chaldees, who slew their young men with the sword in the house of their sanctuary, and had no compassion upon young man or maiden, old man, or him that stooped for age: he gave them all into his hand. And all the vessels of the house of God, great and small, and the treasures of the house of the Lord, and the treasures of the king, and of his princes; all these he brought to Babylon. And they burnt the house of God, and brake down the wall of Jerusalem, and burnt all the palaces thereof with fire, and destroyed all the goodly vessels thereof. And them that had escaped from the sword carried he away to Babylon; where they were servants to him and his sons until the reign of the kingdom of Persia: To fulfil the word of the Lord by the mouth of Jeremiah, until the land had enjoyed her sabbaths: for as long as she lay desolate she kept sabbath, to fulfil threescore and ten years. Now in the first year of Cyrus king of Persia, that the word of the Lord spoken by the mouth of Jeremiah might be accomplished, the Lord stirred up the spirit of Cyrus king of Persia, that he made a proclamation throughout all his kingdom, and put it also in writing, saying, Thus saith Cyrus king of Persia, All the kingdoms of the earth hath the Lord God of heaven given me; and he hath charged me to build him an house in Jerusalem, which is in Judah. Who is there among you of all his people? The Lord his God be with him, and let him go up. 2 Chronicles 36:11–23.

> Sidkia var enogtyve år gammel da han ble konge, og han regjerte elleve år i Jerusalem. Han gjorde det som var ondt i Herren sin Guds øyne, og ydmyket seg ikke for profeten Jeremia, som talte fra Herrens munn. Også gjorde han opprør mot kong Nebukadnesar, som hadde latt ham sverge ved Gud; men han gjorde sin nakke hard og sitt hjerte forherdet, så han ikke vendte om til Herren, Israels Gud. Også alle de øverste blant prestene og folket gjorde seg skyldige i stadig større troløshet, etter alle hedningenes avskyelige skikker; og de gjorde Herrens hus urent, det som han hadde helliget i Jerusalem. Herren, deres fedres Gud, sendte bud til dem ved sine sendebud, tidlig og sent; for han ynket sitt folk og sin bolig. Men de spottet Guds sendebud og foraktet hans ord og hånte hans profeter, inntil Herrens vrede steg opp mot hans folk, så det ikke lenger var noen legedom. Derfor førte han kaldeernes konge opp mot dem; han drepte deres unge menn med sverd i deres helligdoms hus, og sparte verken ung mann eller jomfru, gammel eller den som var bøyd av alderdom; alle gav han i hans hånd. Alle karene i Guds hus, både store og små, skattene i Herrens hus og skattene til kongen og hans fyrster, alt dette førte han til Babylon. De brente Guds hus og rev ned Jerusalems mur og brente alle dets borger med ild og ødela alle dets kostbare kar. Dem som var kommet unna sverdet, førte han bort til Babylon; der var de tjenere for ham og hans sønner inntil perserrikets herredømme tok til, for at Herrens ord ved Jeremias munn skulle bli oppfylt, inntil landet hadde fått nyte sine sabbater; så lenge det lå øde, holdt det sabbat, inntil sytti år var gått. Men i Kyros’, Persias konges, første regjeringsår, for at Herrens ord ved Jeremias munn skulle bli fullbyrdet, vakte Herren ånden i Kyros, Persias konge, så han lot utrope gjennom hele sitt rike og også lot det kunngjøre skriftlig: Så sier Kyros, Persias konge: Alle jordens riker har Herren, himmelens Gud, gitt meg, og han har pålagt meg å bygge et hus for ham i Jerusalem, som ligger i Juda. Hvem blant dere hører til hans folk? Herren hans Gud være med ham, og han fare opp! 2 Krønikebok 36:11–23.

The seventy years in slavery were to fulfill the word of Jeremiah, “until the land had enjoyed her sabbaths, for as long as she lay desolate she kept sabbath.” There is only one passage in God’s Word, other than the verse in Chronicles we are citing, that refers to the land “enjoying” her sabbaths. That passage is in Leviticus chapters twenty-five and twenty-six. Chapter twenty-five gives the instruction on how to allow the land to enjoy its sabbath rest, and chapter twenty-six outlines the curse of “seven times” if those covenant instructions were not followed.

De sytti årene i slaveri skulle oppfylle Jeremias ord: «inntil landet hadde nytt sine sabbater; så lenge det lå øde, holdt det sabbat.» Det finnes bare ett sted i Guds Ord, foruten verset i Krønikeboken som vi siterer, som omtaler at landet «nyter» sine sabbater. Dette stedet finnes i 3. Mosebok, kapittel tjuefem og tjueseks. Kapittel tjuefem gir forskriften om hvordan landet skal få nyte sin sabbatshvile, og kapittel tjueseks skisserer forbannelsen om «sju ganger» dersom disse paktsinstruksene ikke ble fulgt.

Jehoiakim’s fate marked the beginning of the captivity which is an element of what Daniel called the “curse” and “oath” of Moses in chapter nine. Daniel understood the curse of the “seven times,” for he gives testimony in chapter nine, that it was through his study of the seventy-year prophecy of Jeremiah, that he understood the number of years that God’s people would be enslaved in Babylon.

Jojakims skjebne markerte begynnelsen på fangenskapet, som er et ledd i det Daniel i kapittel ni kalte Moses’ «forbannelse» og «ed». Daniel forstod forbannelsen om de «sju tider», for han vitner i kapittel ni om at det var gjennom sitt studium av Jeremias profeti om de sytti år at han forstod tallet på de år Guds folk skulle være i trelldom i Babylon.

> In the first year of his reign I Daniel understood by books the number of the years, whereof the word of the Lord came to Jeremiah the prophet, that he would accomplish seventy years in the desolations of Jerusalem. Daniel 9:2.

> I det første året av hans regjering forstod jeg, Daniel, ved bøkene tallet på de årene som Herrens ord var kommet om til profeten Jeremia, at han ville fullbyrde sytti år over Jerusalems ødeleggelser. Daniel 9:2.

Daniel understood the seventy years “by books,” not only the book of Jeremiah. The other book he understood was the writings of Moses, for in his prayer he identifies that the “curse” of the seventy years of slavery was the “oath” of Moses. The word in Daniel chapter nine, which is translated as “oath,” is the same word that is translated as “seven times” in Leviticus twenty-six. The captivity of Judah in Babylon for seventy years was a fulfillment of the curse of the “seven times,” in spite of what any modern theologian might argue. Its plain as day, but only if you are willing to see.

Daniel forstod de sytti år «ved bøker», ikke bare ved Jeremias bok. Den andre boken han forstod, var Mose skrifter, for i sin bønn identifiserer han den «forbannelse» som de sytti års trelldom var, som Moses’ «ed». Ordet i Daniel kapittel ni, som er oversatt med «ed», er det samme ordet som i Tredje Mosebok tjueseks er oversatt med «sju ganger». Judas fangenskap i Babylon i sytti år var en oppfyllelse av forbannelsen om de «sju ganger», til tross for hva enhver moderne teolog måtte hevde. Det er klart som dagen, men bare dersom du er villig til å se.

> And the Lord spake unto Moses in mount Sinai, saying, Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. And the sabbath of the land shall be meat for you; for thee, and for thy servant, and for thy maid, and for thy hired servant, and for thy stranger that sojourneth with thee, And for thy cattle, and for the beast that are in thy land, shall all the increase thereof be meat. And thou shalt number seven sabbaths of years unto thee, seven times seven years; and the space of the seven sabbaths of years shall be unto thee forty and nine years. Then shalt thou cause the trumpet of the jubilee to sound on the tenth day of the seventh month, in the day of atonement shall ye make the trumpet sound throughout all your land. Leviticus 25:1–9.

> Og Herren talte til Moses på Sinai-fjellet og sa: Tal til Israels barn og si til dem: Når dere kommer inn i det landet som jeg gir dere, da skal landet holde sabbat for Herren. I seks år skal du så åkeren din, og i seks år skal du beskjære vingården din og sanke inn dens grøde. Men i det sjuende året skal landet ha en hvilesabbat, en sabbat for Herren. Du skal verken så åkeren din eller beskjære vingården din. Det som vokser opp av seg selv etter høsten din, skal du ikke høste, og druene av din ubeskårne vinranke skal du ikke sanke inn; for det er et hvileår for landet. Og landets sabbat skal være til føde for dere: for deg og for tjeneren din og for tjenestekvinnen din og for dagarbeideren din og for den fremmede som bor hos deg, og for feet ditt og for villdyrene som er i landet ditt; all avlingen derfra skal være til føde. Og du skal telle sju sabbatsår for deg, sju ganger sju år; og tiden for de sju sabbatsårene skal være førtini år for deg. Da skal du la jubelårets basun lyde på den tiende dagen i den sjuende måneden; på soningsdagen skal dere la basunen lyde gjennom hele landet deres. 3 Mosebok 25:1–9.

It is important to see that in the instructions of letting the land rest, that the seven cycles of six years of working the land and one year of allowing the land to rest continue unto the forty-ninth year, when there was to be a jubilee identifying the fulfillment of seven cycles of seven years. The crucial point to see is that the sounding of the jubilee trumpet was to take place on the Day of Atonement, thus identifying that when the anti-typical Day of Atonement began on October 22, 1844, the jubilee trumpet representing the cycle of “seven times” was to be then sounded. The “seven times” that began when Manasseh was carried into Babylon in 677 BC, represented twenty-five hundred and twenty years that concluded on the anti-typical Day of Atonement. The connection will only be missed by those who are unwilling to see. The cycle of “seven times,” is connected with the twenty-three hundred years.

Det er viktig å se at i forskriftene om å la landet hvile, fortsetter de sju syklusene med seks år der landet dyrkes og ett år der landet får hvile, fram til det førtiniende året, da det skulle være et jubelår som markerte oppfyllelsen av sju sykluser på sju år. Det avgjørende poenget å se er at lyden av jubelårsbazunen skulle finne sted på Forsoningsdagen, og således fastslås det at da den antitypiske Forsoningsdagen begynte den 22. oktober 1844, skulle jubelårsbazunen, som representerer syklusen av «sju tider», da lyde. De «sju tider» som begynte da Manasse ble bortført til Babylon i 677 f.Kr., representerte to tusen fem hundre og tjue år som ble avsluttet på den antitypiske Forsoningsdagen. Forbindelsen vil bare overses av dem som ikke er villige til å se. Syklusen av «sju tider» er knyttet til de to tusen tre hundre år.

It is also important to see that within the covenant instructions of the first nine verses of Leviticus twenty-five is the most profound illustration of the day-for-a-year principle in God’s Word. The dish of fables that the theologians toss out to keep the flock intoxicated with Babylonian wine, is that the judgment of “seven times” in chapter twenty-six is an incorrect understanding of the Hebrew meaning of the word translated as “seven times.” That argument is not true. The Hebrew meaning of the word fully contains within its definition, the justification for applying it in a numerical fashion, but their flawed argument, which they prop up by a misguided premise based upon their self-proclaimed expertise of Hebrew grammar, is simply an argument of misdirection.

Det er også viktig å se at innenfor paktsinstruksene i de første ni versene av Tredje Mosebok tjuefem finnes den mest dyptgripende illustrasjonen av dag-for-et-år-prinsippet i Guds Ord. Den retten av fabler som teologene øser opp for å holde hjorden beruset av babylonsk vin, er at dommen om «sju tider» i kapittel tjueseks bygger på en uriktig forståelse av den hebraiske betydningen av ordet som er oversatt med «sju tider». Det argumentet er ikke sant. Den hebraiske betydningen av ordet rommer fullt ut i sin definisjon begrunnelsen for å anvende det på en tallmessig måte, men deres mangelfulle argument, som de støtter opp med en villledet premiss basert på deres selvproklamerte ekspertise i hebraisk grammatikk, er ganske enkelt et villedende argument.

The judgment represented as “seven times” in chapter twenty-six, is recognized by the context of the passage, not by some modern-day theologians wresting the Hebrew language. William Miller formed his conclusion without any reference to the Hebrew language, and inspiration endorsed his understanding as correct. The angels guided his understanding based upon the context of the chapter where the judgment of the “seven times” is located, not upon the Hebrew language.

Dommen som fremstilles som «sju tider» i kapittel tjueseks, blir erkjent ut fra sammenhengen i avsnittet, ikke ved at enkelte teologer i vår tid fordreier det hebraiske språket. William Miller dannet sin konklusjon uten noen henvisning til det hebraiske språket, og inspirasjonen stadfestet at hans forståelse var riktig. Englene ledet hans forståelse på grunnlag av sammenhengen i kapitlet der dommen om «sju tider» er plassert, ikke på grunnlag av det hebraiske språket.

The context of chapter twenty-five is where the covenant directions are identified, and chapter twenty-six then provides a promised blessing for keeping those covenant instructions, and thereafter identifies what Daniel calls the “curse of Moses” for disobedience to those instructions.

Sammenhengen i kapittel tjuefem er at paktsbestemmelsene blir angitt, og kapittel tjueseks gir deretter en lovet velsignelse for å holde disse paktsinstruksene, og identifiserer siden det Daniel kaller «Moses’ forbannelse» for ulydighet mot disse instruksene.

The context is the theme of the principle of a day-for-a-year in Bible prophecy. Those initial verses of Leviticus twenty-five identify that in Bible prophecy a day represents a year. In the book of Exodus, Moses clearly identifies the relationship of the seventh-day sabbath rest for man and beast, and the seventh-year sabbath rest for the land.

Sammenhengen er temaet om prinsippet om en dag for et år i bibelsk profeti. Disse innledende versene i Tredje Mosebok tjuefem fastslår at i bibelsk profeti representerer en dag et år. I Andre Mosebok identifiserer Moses klart forholdet mellom sabbatshvilen på den sjuende dag for mennesker og dyr, og sabbatshvilen i det sjuende år for landet.

> And six years thou shalt sow thy land, and shalt gather in the fruits thereof: But the seventh year thou shalt let it rest and lie still; that the poor of thy people may eat: and what they leave the beasts of the field shall eat. In like manner thou shalt deal with thy vineyard, and with thy oliveyard. Six days thou shalt do thy work, and on the seventh day thou shalt rest: that thine ox and thine ass may rest, and the son of thy handmaid, and the stranger, may be refreshed. Exodus 23:10–12.

> Og seks år skal du så ditt land og høste dets grøde; men i det sjuende året skal du la det hvile og ligge urørt, for at de fattige blant ditt folk kan ete; og det de lar tilbake, skal markens dyr ete. På samme måte skal du fare fram med din vingård og med din olivenlund. Seks dager skal du gjøre ditt arbeid, men på den sjuende dagen skal du hvile, for at din okse og ditt esel kan hvile, og din trellkvinnes sønn og den fremmede kan få styrke på ny. 2 Mosebok 23:10–12.

Within those three verses can be recognized that a day of rest for men and beasts, equates to a year of rest for the land. In Leviticus chapter twenty-five, in the first five verses, we find the identical grammatical structure to the Sabbath commandment of Exodus chapter twenty, verses eight through eleven.

I disse tre versene kan det erkjennes at en hviledag for mennesker og dyr svarer til et hvileår for landet. I Tredje Mosebok, kapittel tjuefem, i de fem første versene, finner vi den identiske grammatiske struktur som i sabbatsbudet i Andre Mosebok, kapittel tjue, vers åtte til elleve.

> And the Lord spake unto Moses in mount Sinai, saying, Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. Leviticus 25:1–5.

> Og Herren talte til Moses på Sinai-fjellet og sa: Tal til Israels barn og si til dem: Når dere kommer inn i det landet som jeg gir dere, da skal landet holde sabbat for Herren. I seks år skal du så din mark, og i seks år skal du beskjære din vingård og samle inn dens grøde. Men i det sjuende året skal det være en sabbat med full hvile for landet, en sabbat for Herren. Du skal verken så din mark eller beskjære din vingård. Det som vokser fram av seg selv etter din høst, skal du ikke høste, og druene av din ubeskårne vinranke skal du ikke sanke inn; for det er et hvileår for landet. 3 Mosebok 25:1–5.

> Remember the sabbath day, to keep it holy. Six days shalt thou labour, and do all thy work: But the seventh day is the sabbath of the Lord thy God: in it thou shalt not do any work, thou, nor thy son, nor thy daughter, thy manservant, nor thy maidservant, nor thy cattle, nor thy stranger that is within thy gates: For in six days the Lord made heaven and earth, the sea, and all that in them is, and rested the seventh day: wherefore the Lord blessed the sabbath day, and hallowed it. Exodus 20:8–11.

> Kom hviledagen i hu, så du holder den hellig. Seks dager skal du arbeide og gjøre all din gjerning. Men den sjuende dag er sabbat for Herren din Gud. Da skal du ikke gjøre noe arbeid, verken du eller din sønn eller din datter, din tjener eller din tjenestekvinne, ditt fe eller den fremmede som bor innenfor dine porter. For på seks dager gjorde Herren himmelen og jorden, havet og alt som i dem er, og hvilte på den sjuende dag. Derfor velsignet Herren sabbatsdagen og helliget den. 2 Mosebok 20:8–11.

Together the two sabbath commandments identify the context of Leviticus twenty-five and twenty-six. Brought together line upon line, they testify that for “six days shalt thou labour, and do all thy work,” and for “six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof.” “But the seventh day is the sabbath of the Lord thy God,” and “the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord”.

Sammen angir de to sabbatsbudene sammenhengen i Tredje Mosebok tjuefem og tjueseks. Når de føyes sammen, bud på bud, vitner de om at «seks dager skal du arbeide og gjøre all din gjerning», og at «i seks år skal du tilså din åker, og i seks år skal du beskjære din vingård og sanke inn frukten av den». «Men den sjuende dag er sabbat for Herren din Gud», og «det sjuende år skal være et sabbatsår med hvile for landet, en sabbat for Herren».

Both words that are translated as “seventh,” in either of the sabbath commandments, whether it is the sabbath for men or the sabbath for the land, are the same Hebrew word that is translated as “seven times” in chapter twenty-six of Leviticus. The context of chapters twenty-five and twenty-six of Leviticus is set within the prophetic rule that a day represents a year in Bible prophecy. Just as significant is the prophetic rule of first mention.

Begge ordene som oversettes med «sjuende» i noen av sabbatsbudene, enten det gjelder sabbaten for mennesker eller sabbaten for landet, er det samme hebraiske ordet som oversettes med «sju ganger» i det tjuesjette kapitlet i Tredje Mosebok. Sammenhengen i kapitlene tjuefem og tjueseks i Tredje Mosebok er forankret i den profetiske regelen om at en dag representerer et år i Bibelens profetier. Like betydningsfull er den profetiske regelen om første omtale.

The first thing mentioned in these two chapters is the day-for-a-year principle. William Miller was led by Gabriel and other angels to identify the “seven times” of Leviticus as a symbol of twenty-five hundred and twenty years, and it is in total agreement with the context of the chapters which is the day-for-a-year principle that is set forth in the opening five verses of chapter twenty-five.

Det første som omtales i disse to kapitlene, er dag-for-et-år-prinsippet. William Miller ble ledet av Gabriel og andre engler til å identifisere «de sju tider» i Tredje Mosebok som et symbol på to tusen fem hundre og tjue år, og dette er i full overensstemmelse med sammenhengen i kapitlene, nemlig dag-for-et-år-prinsippet som fremsettes i de fem første versene av kapittel tjuefem.

When the author of Chronicles identified the reason Babylon was allowed to take the southern kingdom of Judah into captivity he said it was to allow the land to enjoy her sabbath rest. The only other place in God’s Word that identifies the land enjoying a rest is located in chapters twenty-five and twenty-six of Leviticus. The seventy years that Babylon reigned as the first kingdom of Bible prophecy, not only presents the symbolic years that the earth beast would reign as the sixth kingdom of Bible prophecy, but the seventy years are a direct reference to the “seven times” of Moses’ curse.

Da forfatteren av Krønikebøkene angav grunnen til at Babylon fikk lov til å føre det sørlige kongeriket Juda bort i fangenskap, sa han at det var for at landet skulle få nyte sin sabbatshvile. Det eneste andre stedet i Guds Ord der landet sies å nyte en hvile, finnes i tredje Mosebok, kapittel tjuefem og tjueseks. De sytti årene da Babylon hersket som det første riket i Bibelens profeti, fremstiller ikke bare de symbolske årene da jorddyret skulle herske som det sjette riket i Bibelens profeti, men de sytti årene er også en direkte henvisning til «sju tider» i Moses’ forbannelse.

When we begin to study the prophecies that are represented in the first six chapters of Daniel, it is essential to know that the curse of the “seven times,” as well as the blessing of the “seven times,” is an element of each of those chapters.

Når vi begynner å studere profetiene som er fremstilt i de første seks kapitlene av Daniel, er det avgjørende å vite at forbannelsen om de «sju tider», så vel som velsignelsen om de «sju tider», er et element i hvert av disse kapitlene.

It is also important to remember that the cycle of seven cycles of seven years is marked by the blowing of the trumpet of the jubilee on the tenth day of the seventh month, which is the Day of Atonement. This fact binds the “seven times” together with the twenty-three hundred days of Daniel chapter eight, and verse fourteen. It is also important to remember that a prophetic year is three hundred and sixty days, and if you add together three hundred and sixty days, over and over, for “seven times” it equates to twenty-five hundred and twenty days.

Det er også viktig å huske at syklusen av sju sykluser på sju år markeres ved at jubelårshornet blåses på den tiende dagen i den sjuende måneden, som er soningsdagen. Dette faktum binder de «sju tider» sammen med de to tusen og tre hundre dagene i Daniel kapittel åtte, vers fjorten. Det er også viktig å huske at et profetisk år er tre hundre og seksti dager, og dersom du legger sammen tre hundre og seksti dager, om og om igjen, for «sju tider», utgjør det to tusen fem hundre og tjue dager.

When Daniel understood by books the number of years that Jeremiah had identified, he began a prayer that addresses every element of the response of repentance that is identified as necessary, if God’s people ever awaken to the reality that they are captives in the enemy’s land. At the end of Daniel’s Leviticus twenty-six prayer, Gabriel appeared to give Daniel understanding of the vision which he had “heard”, the vision of the twenty-three hundred days. Gabriel began by informing Daniel that seventy weeks were “determined” for Daniel’s people.

Da Daniel ved bøkene forstod tallet på de årene som Jeremia hadde angitt, begynte han en bønn som berører hvert element i den omvendelsens respons som blir utpekt som nødvendig, dersom Guds folk noen gang våkner opp til virkeligheten av at de er fanger i fiendens land. Ved slutten av Daniels bønn i Tredje Mosebok tjueseks viste Gabriel seg for å gi Daniel forståelse av synet som han hadde «hørt», synet om de to tusen tre hundre dagene. Gabriel begynte med å underrette Daniel om at sytti uker var «fastsatt» for Daniels folk.

> Seventy weeks are determined upon thy people and upon thy holy city, to finish the transgression, and to make an end of sins, and to make reconciliation for iniquity, and to bring in everlasting righteousness, and to seal up the vision and prophecy, and to anoint the most Holy. Daniel 9:24.

> Sytti uker er fastsatt over ditt folk og over din hellige stad, for å fullende overtredelsen og gjøre ende på syndene og gjøre soning for misgjerning og føre inn evig rettferdighet og besegle syn og profeti og salve det Aller Helligste. Daniel 9:24.

The word translated as “determined” in the verse means “cut off”, and therefore it means seventy weeks were to be cut off from the twenty-three hundred days. Beginning at the third decree in 457 BC, Daniel’s people would have seventy prophetic weeks of probationary time. Seventy prophetic weeks equals four hundred and ninety years. Four hundred and ninety years after the third decree, ancient Israel would stone Stephen in the year 34, and they would be fully divorced from God.

Ordet som i verset er oversatt med «bestemt», betyr «avskåret», og derfor betyr det at sytti uker skulle avskjæres fra de to tusen tre hundre dagene. Med begynnelse ved det tredje dekretet i 457 f.Kr. skulle Daniels folk ha sytti profetiske uker som prøvetid. Sytti profetiske uker er lik fire hundre og nitti år. Fire hundre og nitti år etter det tredje dekretet skulle det gamle Israel steine Stefanus i år 34, og de ville bli fullstendig skilt fra Gud.

The captivity that preceded the three decrees, that identify the starting point of the four hundred and ninety years of probationary time, had been seventy years. Those seventy years were to allow the land to enjoy the sabbath rests that ancient Israel never fulfilled. Seventy years of sabbath rests for the land, were brought about because of four hundred and ninety years (or seventy weeks of years) of rebellion against the oath of Moses.

Fangenskapet som gikk forut for de tre dekretene, og som angir utgangspunktet for de fire hundre og nitti årene av prøvetid, hadde vart i sytti år. Disse sytti årene skulle gi landet anledning til å nyte de sabbatshviler som det gamle Israel aldri oppfylte. Sytti år med sabbatshvile for landet kom som følge av fire hundre og nitti år (eller sytti årsuker) med opprør mot Mose paktsed.

Four hundred and ninety years of rebellion against the covenant of Leviticus twenty-five, produced seventy years of captivity for the land to enjoy its rest. The seventy years of captivity led to three decrees, which marked another four hundred and ninety years of probationary time for ancient Israel. So we see two probationary periods of four hundred and ninety years each. The three decrees typify the three angel’s messages, the first of which arrived in 1798, at the end of the first indignation of “seven times” against the northern kingdom. The third angel arrived twenty-three hundred years after the third decree on October 22, 1844, which is when “the last end of the indignation” also arrived.

Fire hundre og nitti år med opprør mot pakten i 3. Mosebok tjuefem førte til sytti års fangenskap, for at landet skulle nyte sin hvile. De sytti årene i fangenskap førte til tre forordninger, som markerte ytterligere fire hundre og nitti år med prøvetid for det gamle Israel. Slik ser vi to prøvetidsperioder på fire hundre og nitti år hver. De tre forordningene er forbilder på de tre englers budskap, hvorav det første kom i 1798, ved slutten av den første harme i «sju tider» mot det nordlige riket. Den tredje engel kom to tusen og tre hundre år etter den tredje forordningen, den 22. oktober 1844, og det var da «vredens siste ende» også kom.

During the forty-six years between the end of the first indignation and the end of the last indignation Jesus laid the foundation of the Millerite temple, and the foundation stone was the “seven times.” That stone was to be either the foundation stone (or else the stumbling stone) for Adventism at the beginning, and either the headstone and capstone (or else the gravestone) for Adventism at the end. The three decrees that represent the arrival of the three angels’ messages in the history of 1798 through 1844, also represent the first three chapters of the book of Daniel.

I de førtiseks årene mellom slutten på den første harmen og slutten på den siste harmen la Jesus grunnvollen til det millerittiske tempelet, og grunnsteinen var «de syv tider». Den steinen skulle enten være grunnsteinen (eller ellers anstøtssteinen) for adventismen ved begynnelsen, og enten hjørnesteinen og sluttsteinen (eller ellers gravsteinen) for adventismen ved enden. De tre dekretene som representerer ankomsten av de tre englebudskapene i historien fra 1798 til 1844, representerer også de tre første kapitlene i Daniels bok.

We will begin to consider the first six chapters in the next article.

Vi vil begynne å behandle de første seks kapitlene i den neste artikkelen.

> “When the books of Daniel and Revelation are better understood, believers will have an entirely different religious experience. . . One thing will certainly be understood from the study of Revelation—that the connection between God and His people is close and decided.” The Faith I Live By, 345.

> «Når Daniels bok og Johannes’ åpenbaring blir bedre forstått, vil de troende få en helt annerledes religiøs erfaring ... Én ting vil med sikkerhet bli forstått gjennom studiet av Åpenbaringen—at forbindelsen mellom Gud og hans folk er nær og bestemt.» The Faith I Live By, 345.

Back to Articles