Article

# Future for America and July 18, 2020 - Number Three

Fremtid for Amerika og 18. juli 2020 - Nummer tre

Blessed are the Eyes that See and the Ears that Hear

Salige er de øyne som ser, og de ører som hører

Author

Jeff Pippenger

Published

August 25, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

The lines of the reformatory movements are a key to understanding the “seven thunders” of Revelation ten. The “seven thunders” represent the history of the empowerment of the first angel’s message on August 11, 1840 until the Great Disappointment on October 22, 1844. Chapter ten provides three internal witnesses within the chapter to support this understanding.

Linjene i reformasjonsbevegelsene er en nøkkel til å forstå de «sju tordener» i Åpenbaringen 10. De «sju tordener» representerer historien om utrustningen av den første engels budskap fra 11. august 1840 til den store skuffelsen 22. oktober 1844. Kapittel 10 fremlegger tre indre vitner innenfor kapitlet som støtter denne forståelsen.

> “The advent movement of 1840–44 was a glorious manifestation of the power of God; the first angel’s message was carried to every missionary station in the world, and in some countries there was the greatest religious interest which has been witnessed in any land since the Reformation of the sixteenth century; but these are to be exceeded by the mighty movement under the last warning of the third angel.” The Great Controversy, 611.

> «Adventbevegelsen fra 1840–44 var en herlig åpenbarelse av Guds kraft; den første engels budskap ble ført til hver misjonsstasjon i verden, og i noen land var det den største religiøse interesse som er blitt vitnet i noe land siden reformasjonen i det sekstende århundre; men disse skal overgås av den mektige bevegelsen under den siste advarselen fra den tredje engel.» The Great Controversy, 611.

The first angel’s message was carried to the world from 1840 onward. Uriah Smith expresses the pioneer understanding, in agreement with Sister White. Smith recognizes the first angel arrived in 1798 and shows it was the first angel that came down in 1840. Smith and the pioneers had simply not noticed the distinction between the arrival of a message and its empowerment. Smith clearly states that when the angel of Revelation ten placed one foot on the sea and one on the earth it identified the message being carried to the world.

Den første engels budskap ble båret ut til verden fra og med 1840. Uriah Smith uttrykker pionerenes forståelse, i samsvar med Søster White. Smith erkjenner at den første engelen ankom i 1798 og viser at det var den første engelen som kom ned i 1840. Smith og pionerene hadde ganske enkelt ikke lagt merke til skillet mellom et budskaps ankomst og dets utrustning med kraft. Smith sier klart at da engelen i Åpenbaringen 10 satte den ene foten på havet og den andre på jorden, identifiserte det budskapet som ble båret ut til verden.

> “In 1798, therefore, the restriction against proclaiming the day of Christ at hand ceased; in 1798, the time of the end commenced, and the seal was taken from the little book. Since that period, therefore, the angel of Revelation 14 has gone forth proclaiming the hour of God’s judgment come; and it is since that time, too, that the angel of chapter 10 has taken his stand on sea and land, and sworn that time shall be no more. Of their identity there can be no question; and all the arguments which go to locate the one, are equally effective in the case of the other. We need not enter into any argument here to show that the present generation is witnessing the fulfillment of these two prophecies. In the preaching of the advent, more especially from 1840 to 1844, began their full and circumstantial accomplishment. The position of this angel, one foot upon the sea and the other on the land, denotes the wide extent of his proclamation by sea and by land. Had this message been designed for only one country, it would have been sufficient for the angel to take his position on the land only. But he has one foot upon the sea, from which we may infer that his message would cross the ocean, and extend to the various nations and divisions of the globe; and this inference is strengthened by the fact that the Advent proclamation, above referred to, did go to every missionary station in the world. More on this under chapter 14.” Uriah Smith, Thoughts on Daniel and the Revelation, 521.

> «I 1798 opphørte derfor begrensningen mot å forkynne Kristi dag som nær forestående; i 1798 begynte endetiden, og seglet ble tatt bort fra den lille boken. Siden den tid har derfor engelen i Åpenbaringen 14 gått fram og forkynt at Guds doms time er kommet; og det er også siden den tid at engelen i kapittel 10 har tatt sin plass på hav og land og sverget at tid ikke lenger skal være. Om deres identitet kan det ikke være noen tvil; og alle de argumenter som tjener til å stedfeste den ene, er like gyldige når det gjelder den andre. Vi behøver ikke her å gå inn i noen argumentasjon for å vise at den nåværende slekt er vitne til oppfyllelsen av disse to profetiene. Det var i forkynnelsen om adventet, særlig fra 1840 til 1844, at deres fulle og detaljerte oppfyllelse begynte. Denne engelens stilling, med den ene foten på havet og den andre på landjorden, betegner den vide utstrekning av hans forkynnelse over hav og land. Hadde dette budskapet vært beregnet bare for ett land, ville det ha vært tilstrekkelig at engelen tok sin plass bare på landjorden. Men han har den ene foten på havet, hvorav vi kan slutte at hans budskap ville krysse havet og nå ut til de ulike nasjoner og deler av jorden; og denne slutning styrkes av det faktum at adventforkynnelsen, som det ovenfor er henvist til, nådde fram til hver misjonsstasjon i verden. Mer om dette under kapittel 14.» Uriah Smith, Thoughts on Daniel and the Revelation, 521.

Therefore, verse one of chapter ten is identifying August 11, 1840, for at that time the predicted end of the Ottoman supremacy ceased in agreement with the prediction in Revelation nine. Sister White states:

Derfor identifiserer vers én i kapittel ti 11. august 1840, for på den tiden opphørte den forutsagte slutten på det osmanske overherredømmet i samsvar med forutsigelsen i Åpenbaringen ni. Søster White sier:

> “In the year 1840 another remarkable fulfillment of prophecy excited widespread interest. two years before, Josiah Litch, one of the leading ministers preaching the second advent, published an exposition of Revelation 9, predicting the fall of the Ottoman Empire. According to his calculations, this power was to be overthrown . . . on the 11th of August, 1840, when the Ottoman power in Constantinople may be expected to be broken. And this, I believe, will be found to be the case.’

> «I året 1840 vakte enda en bemerkelsesverdig oppfyllelse av profetien vid utbredt interesse. To år tidligere hadde Josiah Litch, en av de ledende forkynnerne av det annet advent, utgitt en utlegning av Åpenbaringen 9, der han forutsa Det osmanske rikets fall. Ifølge hans beregninger skulle denne makten bli styrtet ... den 11. august 1840, da den osmanske makt i Konstantinopel kan forventes å bli brutt. Og dette tror jeg vil vise seg å være tilfelle.»

> “At the very time specified, Turkey, through her ambassadors, accepted the protection of the allied powers of Europe, and thus placed herself under the control of Christian nations. The event exactly fulfilled the prediction. When it became known, multitudes were convinced of the correctness of the principles of prophetic interpretation adopted by Miller and his associates, and a wonderful impetus was given to the advent movement. Men of learning and position united with Miller, both in preaching and in publishing his views, and from 1840 to 1844 the work rapidly extended.” The Great Controversy, 334, 335.

> «På nøyaktig den tiden som var angitt, godtok Tyrkia, gjennom sine ambassadører, de allierte maktene i Europas beskyttelse, og stilte seg dermed under de kristne nasjoners kontroll. Hendelsen oppfylte forutsigelsen nøyaktig. Da dette ble kjent, ble mengder av mennesker overbevist om riktigheten av de prinsipper for profetisk fortolkning som Miller og hans medarbeidere hadde lagt til grunn, og adventbevegelsen fikk en vidunderlig fremdrift. Lærde og innflytelsesrike menn sluttet seg til Miller, både i å forkynne og i å utgi hans synspunkter, og fra 1840 til 1844 utbredte arbeidet seg raskt.» The Great Controversy, 334, 335.

Verse one of chapter ten is 1840 and in verse ten we see John bitterly disappointed on October 22, 1844. John represented those that took the message of the little book to the world, only to suffer the bitter disappointment on October 22, 1844. Verse one to verse ten represents the history of 1840 to 1844. That is one internal witness within chapter ten.

Vers én i kapittel ti er 1840, og i vers ti ser vi at Johannes ble bittert skuffet den 22. oktober 1844. Johannes representerte dem som tok budskapet fra den lille boken til verden, bare for å lide den bitre skuffelsen den 22. oktober 1844. Vers én til vers ti representerer historien fra 1840 til 1844. Det er ett indre vitnesbyrd i kapittel ti.

The other witness is John who eats the little book and it is sweet in his mouth, representing his acceptance of the message of August 11, 1840 and then it turned bitter in his stomach at the Great Disappointment of October 22, 1844.

Det andre vitnet er Johannes, som eter den lille boken, og den er søt i hans munn, noe som representerer hans mottakelse av budskapet av 11. august 1840, og deretter ble den bitter i hans mage ved den store skuffelsen 22. oktober 1844.

> And I took the little book out of the angel’s hand, and ate it up; and it was in my mouth sweet as honey: and as soon as I had eaten it, my belly was bitter. Revelation 10:10.

> Og jeg tok den lille boken ut av engelens hånd og åt den opp; og den var i min munn søt som honning; og så snart jeg hadde ett den, ble min buk bitter. Åpenbaringen 10:10.

Verse ten represents the very history of 1840 to 1844 in one verse. That is the second internal witness within the chapter that the “seven thunders” represent that history. Sister White has already identified that the “seven thunders” represent a delineation of events that transpired under the first and second angel’s messages. The second angel’s message ended at the great disappointment, so the “seven thunders” represent the very same history. Three internal witnesses to support the truth that the history of August 11, 1840 through the Great Disappointment on October 22, 1844 is the prophetic history that is being emphasized in Revelation chapter ten.

Vers ti fremstiller selve historien fra 1840 til 1844 i ett vers. Det er det andre indre vitnet i kapitlet om at «de sju tordener» representerer denne historien. Søster White har allerede identifisert at «de sju tordener» representerer en skildring av begivenheter som fant sted under den første og den andre engels budskap. Den andre engels budskap endte ved den store skuffelsen, så «de sju tordener» representerer nøyaktig den samme historien. Tre indre vitner støtter sannheten om at historien fra 11. august 1840 til den store skuffelsen 22. oktober 1844 er den profetiske historien som blir understreket i Åpenbaringen kapittel ti.

Then in the last verse, in agreement with the truth connected with the “seven thunders” a command is given for the presentation of the message and that the very history must be repeated.

Så, i det siste verset, i samsvar med sannheten knyttet til de «sju tordener», blir det gitt et påbud om fremleggelsen av budskapet, og at selve historien må gjentas.

> And he said unto me, Thou must prophesy again before many peoples, and nations, and tongues, and kings. Revelation 10:11.

> Og han sa til meg: Du skal igjen profetere om mange folk og nasjoner og tungemål og konger. Åpenbaringen 10:11.

The seven thunders are identifying that the beginning of Adventism, beginning when the message that was unsealed at the “time of the end” was empowered would illustrate the end of Adventism when the message that was unsealed in 1989 would be empowered by the descent, not of the angel of Revelation ten, but by the descending angel of Revelation eighteen. The angel of Revelation eighteen descended on September 11, 2001 and we are now approaching the conclusion of the historical repetition of 1840 to 1844.

De sju tordener identifiserer at begynnelsen av adventismen, idet budskapet som ble åpnet ved «endetiden», ble gitt kraft, skulle illustrere slutten på adventismen, når budskapet som ble åpnet i 1989, skulle bli gitt kraft ved nedstigningen, ikke av engelen i Åpenbaringen 10, men av den nedstigende engelen i Åpenbaringen 18. Engelen i Åpenbaringen 18 steg ned den 11. september 2001, og vi nærmer oss nå avslutningen av den historiske gjentakelsen av 1840 til 1844.

These observations of chapter ten have been in the public domain for years. What was never recognized until recently is that with that sacred history is another sacred history that is embedded within. The history will only be recognized by those who accept the Alpha and Omega principle that identifies the end of a thing with the beginning of a thing. The embedded history within the sacred history begins with a disappointment and ends with the Great Disappointment. The history of 1843 to 1844 is a special line of history within but distinct from the history of 1840 to 1844. Sister White and Christ both address this line of history.

Disse observasjonene om kapittel ti har vært offentlig kjent i årevis. Det som aldri ble erkjent før nylig, er at det sammen med denne hellige historien finnes en annen hellig historie som er innvevd i den. Historien vil bare bli gjenkjent av dem som aksepterer Alfa- og Omega-prinsippet, som identifiserer enden på en ting med begynnelsen på en ting. Den innvevde historien i den hellige historien begynner med en skuffelse og ender med Den store skuffelsen. Historien fra 1843 til 1844 er en særskilt historielinje innenfor, men atskilt fra, historien fra 1840 til 1844. Søster White og Kristus omtaler begge denne historielinjen.

> “All the messages given from 1840–1844 are to be made forcible now, for there are many people who have lost their bearings. The messages are to go to all the churches.

> «Alle de budskap som ble gitt fra 1840–1844, skal nå gjøres virkningsfulle, for det er mange mennesker som har mistet sin orientering. Budskapene skal gå til alle menighetene.

> “Christ said, ‘Blessed are your eyes, for they see; and your ears, for they hear. For verily I say unto you, That many prophets and righteous men have desired to see those things which ye see, and have not seen them; and to hear those things which ye hear, and have not heard them’ [Matt. 13:16, 17]. Blessed are the eyes which saw the things that were seen in 1843 and 1844.

> «Kristus sa: ‘Salige er deres øyne, for de ser; og deres ører, for de hører. For sannelig sier jeg dere: Mange profeter og rettferdige menn har ønsket å se det som dere ser, og har ikke sett det; og å høre det som dere hører, og har ikke hørt det’ [Matt. 13:16, 17]. Salige er de øyne som så det som ble sett i 1843 og 1844.»

> “The message was given. And there should be no delay in repeating the message, for the signs of the times are fulfilling; the closing work must be done. A great work will be done in a short time. A message will soon be given by God’s appointment that will swell into a loud cry. Then Daniel will stand in his lot, to give his testimony.” Manuscript Releases, volume 21, 437.

> «Budskapet ble gitt. Og det bør ikke være noen forsinkelse med å gjenta budskapet, for tidenes tegn oppfylles; avslutningsverket må fullføres. Et stort verk vil bli utført på kort tid. Et budskap vil snart bli gitt etter Guds forordning, og det vil svulme opp til et høyt rop. Da vil Daniel stå fram på sin plass for å avlegge sitt vitnesbyrd.» Manuscript Releases, bind 21, 437.

The “prophets and righteous men have desired to see those things” that “were seen in 1843 and 1844.” Jesus referenced this sacred history in two gospels, but each reference was in a different context.

«profetene og de rettferdige menn har ønsket å se de ting» som «ble sett i 1843 og 1844». Jesus henviste til denne hellige historien i to evangelier, men hver henvisning stod i en forskjellig sammenheng.

> And he spake many things unto them in parables, saying, Behold, a sower went forth to sow; And when he sowed, some seeds fell by the way side, and the fowls came and devoured them up: Some fell upon stony places, where they had not much earth: and forthwith they sprung up, because they had no deepness of earth: And when the sun was up, they were scorched; and because they had no root, they withered away. And some fell among thorns; and the thorns sprung up, and choked them: But other fell into good ground, and brought forth fruit, some an hundredfold, some sixtyfold, some thirtyfold. Who hath ears to hear, let him hear. And the disciples came, and said unto him, Why speakest thou unto them in parables? He answered and said unto them, Because it is given unto you to know the mysteries of the kingdom of heaven, but to them it is not given. For whosoever hath, to him shall be given, and he shall have more abundance: but whosoever hath not, from him shall be taken away even that he hath. Therefore speak I to them in parables: because they seeing see not; and hearing they hear not, neither do they understand. And in them is fulfilled the prophecy of Esaias, which saith, By hearing ye shall hear, and shall not understand; and seeing ye shall see, and shall not perceive: For this people’s heart is waxed gross, and their ears are dull of hearing, and their eyes they have closed; lest at any time they should see with their eyes, and hear with their ears, and should understand with their heart, and should be converted, and I should heal them. But blessed are your eyes, for they see: and your ears, for they hear. For verily I say unto you, That many prophets and righteous men have desired to see those things which ye see, and have not seen them; and to hear those things which ye hear, and have not heard them. Matthew 13:3–17.

> Og han talte mye til dem i lignelser og sa: Se, en såmann gikk ut for å så. Og idet han sådde, falt noe ved veien, og fuglene kom og åt det opp. Noe falt på steingrunn, hvor det ikke hadde mye jord; og det skjøt straks opp, fordi det ikke hadde dyp jord. Men da solen kom opp, ble det svidd; og fordi det ikke hadde rot, visnet det bort. Og noe falt blant torner; og tornene vokste opp og kvalte det. Men annet falt i god jord og bar frukt, noe hundrefold, noe sekstifold, noe trettifold. Den som har ører å høre med, han høre. Og disiplene kom og sa til ham: Hvorfor taler du til dem i lignelser? Han svarte og sa til dem: Fordi dere er det gitt å kjenne himmelrikets mysterier, men dem er det ikke gitt. For den som har, til ham skal det gis, og han skal ha overflod; men den som ikke har, fra ham skal også det tas bort som han har. Derfor taler jeg til dem i lignelser: fordi de ser uten å se, og hører uten å høre, og heller ikke forstår. Og på dem blir den profeti oppfylt som er talt ved Esaias, og som sier: Med hørende ører skal dere høre og ikke forstå, og seende skal dere se og ikke skjelne. For dette folks hjerte er blitt forherdet, og tungt hører de med ørene, og sine øyne har de lukket, for at de ikke skal se med øynene og høre med ørene og forstå med hjertet og omvende seg, så jeg kunne helbrede dem. Men salige er deres øyne, fordi de ser, og deres ører, fordi de hører. For sannelig sier jeg dere: Mange profeter og rettferdige har ønsket å se det dere ser, og har ikke sett det, og å høre det dere hører, og har ikke hørt det. Matteus 13:3–17.

Jesus in Matthew while speaking of the effect of the Word of God, and calling on men to “hear,” identifies that the Laodiceans who reject the message which the prophets desired to see, were represented in Isaiah chapter six. Future for America has repeatedly presented Isaiah six in the context of September 11, 2001, for with the attack of Islam on that date the mighty angel of Revelation eighteen descended and lightened the earth with his glory. The prophets all agree with one another and in verse three of Isaiah six we find the direct reference to that very angel.

Jesus identifiserer i Matteus, idet han taler om virkningen av Guds ord og kaller mennesker til å «høre», at laodikeerne, som forkaster det budskap som profetene ønsket å få se, var fremstilt i Jesaja kapittel seks. Future for America har gjentatte ganger fremstilt Jesaja seks i sammenheng med 11. september 2001, for ved Islams angrep på den dato steg den mektige engelen i Åpenbaringen atten ned og opplyste jorden med sin herlighet. Profetene er alle samstemte med hverandre, og i vers tre i Jesaja seks finner vi den direkte henvisningen til nettopp den engelen.

> In the year that king Uzziah died I saw also the Lord sitting upon a throne, high and lifted up, and his train filled the temple. Above it stood the seraphims: each one had six wings; with twain he covered his face, and with twain he covered his feet, and with twain he did fly. And one cried unto another, and said, Holy, holy, holy, is the Lord of hosts: the whole earth is full of his glory. Isaiah 6:1–3.

> I det år kong Ussia døde, så jeg Herren sitte på en trone, høy og opphøyd, og slepet av hans kappe fylte templet. Over den stod serafene; hver av dem hadde seks vinger: med to dekket han sitt ansikt, med to dekket han sine føtter, og med to fløy han. Og den ene ropte til den andre og sa: Hellig, hellig, hellig er hærskarenes Herre; hele jorden er full av hans herlighet. Jesaja 6:1–3.

The earth is lightened with his glory when the angel of Revelation eighteen descends, and Isaiah provides another important key when he informs us that his vision of the sanctuary took place in the year King Uzziah died. King Uzziah had attempted to do the work of a priest within the temple. Eighty priests and the high priest resisted him from doing so until the Lord struck him with leprosy in his forehead. He received the mark of the beast for attempting to combine his state authority with church authority. He did not immediately die, he was removed from the throne and replaced and over a period of time he finally died on September 11, 2001. The Adventist church progressively dies as did the Jewish church in the time of Christ. But September 11, 2001 Adventism who had already rejected the message of the last six verses of Daniel eleven came to an end as the Protestant horn of the United States, and those represented by Isaiah were then called to take the message represented by the first voice of Revelation eighteen.

Jorden opplyses av hans herlighet når engelen i Åpenbaringen atten stiger ned, og Jesaja gir oss en annen viktig nøkkel når han underretter oss om at hans syn av helligdommen fant sted i det året kong Ussia døde. Kong Ussia hadde forsøkt å utføre en prests gjerning i templet. Åtti prester og ypperstepresten motsatte seg at han gjorde det, inntil Herren slo ham med spedalskhet i pannen. Han mottok dyrets merke fordi han forsøkte å forene sin statlige myndighet med kirkelig myndighet. Han døde ikke umiddelbart; han ble fjernet fra tronen og erstattet, og over en tidsperiode døde han til sist den 11. september 2001. Adventistkirken dør gradvis, slik også den jødiske kirke gjorde på Kristi tid. Men den 11. september 2001 tok adventismen, som allerede hadde forkastet budskapet i de siste seks versene i Daniel elleve, slutt som Amerikas forente staters protestantiske horn, og de som var representert ved Jesaja, ble da kalt til å bære budskapet representert ved den første røsten i Åpenbaringen atten.

> And Azariah the priest went in after him, and with him fourscore priests of the Lord, that were valiant men: And they withstood Uzziah the king, and said unto him, It appertaineth not unto thee, Uzziah, to burn incense unto the Lord, but to the priests the sons of Aaron, that are consecrated to burn incense: go out of the sanctuary; for thou hast trespassed; neither shall it be for thine honour from the Lord God. Then Uzziah was wroth, and had a censer in his hand to burn incense: and while he was wroth with the priests, the leprosy even rose up in his forehead before the priests in the house of the Lord, from beside the incense altar. And Azariah the chief priest, and all the priests, looked upon him, and, behold, he was leprous in his forehead, and they thrust him out from thence; yea, himself hasted also to go out, because the Lord had smitten him. And Uzziah the king was a leper unto the day of his death, and dwelt in a several house, being a leper; for he was cut off from the house of the Lord: and Jotham his son was over the kings house, judging the people of the land. 2 Chronicles 26:17–21.

> Og presten Asarja gikk inn etter ham, og med ham åtti av Herrens prester, tapre menn. Og de stod kong Ussia imot og sa til ham: Det tilkommer ikke deg, Ussia, å brenne røkelse for Herren, men prestene, Arons sønner, som er helliget til å brenne røkelse. Gå ut av helligdommen, for du har handlet troløst; og det skal ikke bli deg til ære fra Herren Gud. Da ble Ussia vred, og han hadde et røkelseskar i hånden for å brenne røkelse. Og mens han raste mot prestene, brøt spedalskheten fram i pannen hans foran prestene i Herrens hus, ved siden av røkelsesalteret. Og øverstepresten Asarja og alle prestene så på ham, og se, han var spedalsk i pannen. Og de drev ham ut derfra; ja, han skyndte seg selv også ut, fordi Herren hadde slått ham. Og kong Ussia var spedalsk til sin dødsdag og bodde i et avsondret hus, fordi han var spedalsk; for han var utestengt fra Herrens hus. Og hans sønn Jotam hadde oppsyn med kongens hus og dømte folket i landet. 2 Krønikebok 26:17–21.

It is important to recognize that the Protestant horn was removed from the Seventh-day Adventist church on September 11, 2001, for there are three primary elements to the unsealing of the message of Revelation in the last days. One is the parallel history of the horn of Republicanism and the horn of Protestantism. The other element that must be recognized is the significance of the seven churches, and of course the third is the “seven thunders.” All three prophetic elements make up the message that is being unsealed, and it is necessary to recognize that just as the Jewish church was passed by in the time of Christ, Adventism is passed by in the “last days.”

Det er viktig å erkjenne at det protestantiske hornet ble fjernet fra Syvendedags Adventistsamfunnet den 11. september 2001, for det finnes tre grunnleggende elementer i avforseglingen av Åpenbaringens budskap i de siste dager. Det ene er den parallelle historien om republikkanismens horn og protestantismens horn. Det andre elementet som må erkjennes, er betydningen av de sju menigheter, og naturligvis er det tredje de «sju tordener». Alle tre profetiske elementer utgjør budskapet som blir avforseglet, og det er nødvendig å erkjenne at akkurat som den jødiske menighet ble forbigått på Kristi tid, blir adventismen forbigått i de «siste dager».

Isaiah volunteers to take a message to God’s unfaithful chosen people in his history and Jesus uses the same words to address the same situation in His history. A covenant chosen people are being passed by, and they refuse to “hear” and be healed.

Jesaja melder seg frivillig til å bringe et budskap til Guds utro utvalgte folk i sin tid, og Jesus bruker de samme ordene for å tale til den samme situasjonen i sin tid. Et paktsutvalgt folk blir forbigått, og de nekter å «høre» og bli helbredet.

> And he said, Go, and tell this people, Hear ye indeed, but understand not; and see ye indeed, but perceive not. Make the heart of this people fat, and make their ears heavy, and shut their eyes; lest they see with their eyes, and hear with their ears, and understand with their heart, and convert, and be healed. Isaiah 6:9, 10.

> Og han sa: Gå og si til dette folk: Dere skal høre og høre, men ikke forstå, og se og se, men ikke skjønne. Gjør hjertet hos dette folk fett, gjør deres ører tunge, og lukk deres øyne, så de ikke ser med sine øyne og hører med sine ører og forstår med sitt hjerte og vender om og blir helbredet. Jesaja 6:9, 10.

The work Isaiah takes up is the work that John and Ezekiel took up when they ate the little book. They take a message of rebuke to a covenant chosen people that are in the process of being spewed out of the mouth of the Lord. The second time Jesus refers to the history that prophets and righteous men desired to see is recorded by Luke.

Det verk Jesaja tar opp, er det verk Johannes og Esekiel tok opp da de åt den lille boken. De bærer fram et refselsbudskap til et paktsutvalgt folk som er i ferd med å bli spydd ut av Herrens munn. Den andre gangen Jesus viser til den historien som profeter og rettferdige menn ønsket å få se, er nedtegnet av Lukas.

> And thou, Capernaum, which art exalted to heaven, shalt be thrust down to hell. He that heareth you heareth me; and he that despiseth you despiseth me; and he that despiseth me despiseth him that sent me. And the seventy returned again with joy, saying, Lord, even the devils are subject unto us through thy name. And he said unto them, I beheld Satan as lightning fall from heaven. Behold, I give unto you power to tread on serpents and scorpions, and over all the power of the enemy: and nothing shall by any means hurt you. Notwithstanding in this rejoice not, that the spirits are subject unto you; but rather rejoice, because your names are written in heaven. In that hour Jesus rejoiced in spirit, and said, I thank thee, O Father, Lord of heaven and earth, that thou hast hid these things from the wise and prudent, and hast revealed them unto babes: even so, Father; for so it seemed good in thy sight. All things are delivered to me of my Father: and no man knoweth who the Son is, but the Father; and who the Father is, but the Son, and he to whom the Son will reveal him. And he turned him unto his disciples, and said privately, Blessed are the eyes which see the things that ye see: For I tell you, that many prophets and kings have desired to see those things which ye see, and have not seen them; and to hear those things which ye hear, and have not heard them. Luke 10:15–24.

> Og du, Kapernaum, som er opphøyd til himmelen, skal styrtes ned til helvete. Den som hører dere, hører meg; og den som forakter dere, forakter meg; og den som forakter meg, forakter ham som har utsendt meg. Og de sytti vendte tilbake med glede og sa: Herre, endog de onde ånder er oss underlagt i ditt navn. Og han sa til dem: Jeg så Satan falle ned fra himmelen som et lyn. Se, jeg gir dere makt til å trå på slanger og skorpioner, og over all fiendens makt; og ingenting skal på noen måte skade dere. Men gled dere ikke over dette, at åndene er dere underlagt; gled dere heller over at navnene deres er oppskrevet i himmelen. I samme stund frydet Jesus seg i ånden og sa: Jeg priser deg, Far, himmelens og jordens Herre, fordi du har skjult dette for de vise og forstandige og åpenbart det for umyndige; ja, Far, for slik var det godt i dine øyne. Alle ting er overgitt til meg av min Far; og ingen vet hvem Sønnen er, uten Faderen; og hvem Faderen er, uten Sønnen og den som Sønnen vil åpenbare ham for. Og han vendte seg til disiplene og sa til dem i enerom: Salige er de øyne som ser det dere ser. For jeg sier dere at mange profeter og konger har ønsket å se det dere ser, og har ikke sett det; og å høre det dere hører, og har ikke hørt det. Lukas 10:15–24.

Again, the context of a blessing associated with those who have the privilege of seeing what the righteous have desired to see is concerning a covenant chosen people who are being passed by and are unwilling to “hear.” Sister White refers to Christ’s condemnation of Capernaum, which is a symbol of the rejection of great light, and she emphasized Adventism by placing the rebuke against Adventism in [brackets.]

Igjen er sammenhengen en velsignelse knyttet til dem som har det privilegium å se det som de rettferdige har ønsket å se, med hensyn til et paktsutvalgt folk som blir forbigått og er uvillig til å «høre». Søster White viser til Kristi fordømmelse av Kapernaum, som er et symbol på forkastelsen av stort lys, og hun understreket adventismen ved å sette irettesettelsen mot adventismen i [klammer].

> “Among the professed children of God, how little patience has been manifested, how many bitter words have been spoken, how much denunciation has been uttered against those not of our faith. Many have looked upon those belonging to other churches as great sinners, when the Lord does not thus regard them. Those who look thus upon the members of other churches, have need to humble themselves under the mighty hand of God. Those whom they condemn may have had but little light, few opportunities and privileges. If they had had the light that many of the members of our churches have had, they might have advanced at a far greater rate, and have better represented their faith to the world. Of those who boast of their light, and yet fail to walk in it, Christ says, ‘But I say unto you, It shall be more tolerable for Tyre and Sidon at the day of judgment, than for you. And thou, Capernaum [Seventh-day Adventists, who have had great light], which art exalted unto heaven [in point of privilege], shalt be brought down to hell: for if the mighty works, which have been done in thee, had been done in Sodom, it would have remained until this day. But I say unto you, That it shall be more tolerable for the land of Sodom in the day of judgment, than for thee.’ At that time Jesus answered and said, ‘I thank thee, O Father, Lord of heaven and earth, because thou hast hid these things from the wise and prudent [in their own estimation], and hast revealed them unto babes.’

> «Blant dem som bekjenner seg som Guds barn, hvor lite tålmodighet er blitt åpenbart, hvor mange bitre ord er blitt talt, hvor mye fordømmelse er blitt uttalt mot dem som ikke er av vår tro. Mange har betraktet dem som tilhører andre kirker, som store syndere, når Herren ikke ser på dem slik. De som ser slik på medlemmene av andre kirker, trenger å ydmyke seg under Guds mektige hånd. Dem de fordømmer, kan ha hatt bare lite lys, få anledninger og privilegier. Hvis de hadde hatt det lys som mange av medlemmene i våre menigheter har hatt, kunne de ha gått fram med langt større hastighet og ha representert sin tro bedre for verden. Om dem som roser seg av sitt lys og likevel unnlater å vandre i det, sier Kristus: ‘Men jeg sier eder: Det skal være mer tålelig for Tyrus og Sidon på dommens dag enn for eder. Og du, Kapernaum [syvendedagsadventister, som har hatt stort lys], som er opphøyet til himmelen [med hensyn til privilegier], skal støtes ned til helvete; for dersom de mektige gjerninger som er gjort i deg, var blitt gjort i Sodoma, da hadde den blitt stående til denne dag. Men jeg sier eder at det skal være mer tålelig for Sodomas land på dommens dag enn for deg.’ På den tid tok Jesus til orde og sa: ‘Jeg priser deg, Fader, himmelens og jordens Herre, fordi du har skjult disse ting for de vise og forstandige [i deres egen vurdering] og åpenbart dem for umyndige.’»

> “‘And now, because ye have done all these works, saith the Lord, and I spake unto you, rising up early and speaking, but ye heard not; and I called you, but ye answered not; therefore will I do unto this house, which is called by my name, wherein ye trust, and unto the place which I gave to you and to your fathers, as I have done to Shiloh. And I will cast you out of my sight, as I have cast out all your brethren, even the whole seed of Ephraim.” Review and Herald, August 1, 1893.

> «Og nå, fordi dere har gjort alle disse gjerninger, sier Herren, og jeg talte til dere, tidlig oppe og talende, men dere hørte ikke; og jeg kalte på dere, men dere svarte ikke; derfor vil jeg gjøre med dette hus, som er kalt ved mitt navn, som dere setter deres lit til, og med det sted som jeg gav til dere og til deres fedre, slik som jeg har gjort med Sjilo. Og jeg vil støte dere bort fra mitt åsyn, slik som jeg har støtt bort alle deres brødre, hele Efraims ætt.» Review and Herald, 1. august 1893.

The “mighty works” that had been done in Adventism were the works that righteous men and prophets desired to see and hear. Those mighty works were represented in the history of 1843 and 1844 when the message of the Midnight Cry was proclaimed. Adventism has rejected their history, and especially the history of 1843 and 1844. A history that begins and ends with a disappointment, and also a history that was intended to guide them into the earth made new.

De «mektige gjerninger» som var blitt gjort i adventismen, var de gjerninger som rettferdige menn og profeter lengtet etter å se og høre. Disse mektige gjerningene ble framstilt i historien om 1843 og 1844, da Midnattsropets budskap ble forkynt. Adventismen har forkastet sin historie, og særlig historien om 1843 og 1844. En historie som begynner og ender med en skuffelse, og også en historie som var bestemt til å lede dem inn i den nyskapte jord.

> “They had a bright light set up behind them at the beginning of the path, which an angel told me was the ‘midnight cry.’ This light shone all along the path, and gave light for their feet, so that they might not stumble.

> «De hadde et klart lys oppstilt bak seg ved begynnelsen av stien, og en engel fortalte meg at dette var «midnattsropet». Dette lyset skinte langs hele stien og gav lys for deres føtter, så de ikke skulle snuble. »

> “If they kept their eyes fixed on Jesus, who was just before them, leading them to the city, they were safe. But soon some grew weary, and said the city was a great way off, and they expected to have entered it before. Then Jesus would encourage them by raising His glorious right arm, and from His arm came a light which waved over the advent band, and they shouted ‘Alleluia!’ Others rashly denied the light behind them, and said that it was not God that had led them out so far. The light behind them went out, leaving their feet in perfect darkness, and they stumbled and lost sight of the mark and of Jesus, and fell off the path down into the dark and wicked world below.” Early Writings, 15.

> «Dersom de holdt blikket festet på Jesus, som var rett foran dem og ledet dem til byen, var de trygge. Men snart var det noen som ble trette og sa at byen var langt borte, og at de hadde ventet å være kommet inn i den tidligere. Da ville Jesus oppmuntre dem ved å løfte sin herlige høyre arm, og fra hans arm kom et lys som bølget over adventskarens følge, og de ropte: «Halleluja!» Andre fornektet lettsindig lyset bak dem og sa at det ikke var Gud som hadde ledet dem så langt ut. Lyset bak dem sluknet, og deres føtter ble etterlatt i fullstendig mørke, og de snublet og mistet både målet og Jesus av syne og falt av stien ned i den mørke og ugudelige verden nedenfor.» Early Writings, 15.

What the Lion of the tribe of Judah is now unsealing is the history of 1843 and 1844. The “seven thunders” represent 1840 to 1844, but that period contains a very special history that has been typified since the beginning of covenant history. Each of the reformatory movements parallel each other, possessing the identical waymarks. If they were different from one another Satan would create a different plan of attack for each reformatory movement, but he never does.

Det Judas stamme løve nå åpner seglene på, er historien om 1843 og 1844. De «sju tordener» representerer 1840 til 1844, men denne perioden inneholder en helt særegen historie som er blitt forbilledlig fremstilt siden pakthistoriens begynnelse. Hver av reformbevegelsene løper parallelt med de andre og besitter de samme kjennemerker. Hvis de var forskjellige fra hverandre, ville Satan utforme en annen angrepsplan for hver reformbevegelse, men det gjør han aldri.

> “But Satan was not idle. He now attempted what he has attempted in every other reformatory movement—to deceive and destroy the people by palming off upon them a counterfeit in place of the true work. As there were false Christ’s in the first century of the Christian church, so there arose false prophets in the sixteenth century.” The Great Controversy, 186.

> «Men Satan var ikke uvirksom. Han forsøkte nå det som han har forsøkt i enhver annen reformatorisk bevegelse — å bedra og ødelegge folket ved å prakke på dem en forfalskning i stedet for det sanne verk. Likesom det fantes falske kristuser i den kristne kirkes første århundre, slik stod det fram falske profeter i det sekstende århundre.» The Great Controversy, 186.

The essential point in this passage in terms of the overall message we are sharing is that when Adventism ceased to uphold the mantle of Protestantism and had it fully removed on September 11, 2001, they still insist that they are the remnant movement that proclaims the loud cry of the third angel. Yet they are the counterfeit. If you don’t recognize which movement is now carrying the horn of Protestantism it is virtually impossible to understand the parallel between the two horns in the United States.

Det vesentlige poenget i dette avsnittet, sett i lys av det samlede budskapet vi fremholder, er at da adventismen opphørte å bære protestantismens kappe og fikk den fullstendig fratatt seg den 11. september 2001, insisterer de fremdeles på at de er restbevegelsen som forkynner den tredje engels høye rop. Likevel er de forfalskningen. Dersom du ikke gjenkjenner hvilken bevegelse som nå bærer protestantismens horn, er det så godt som umulig å forstå parallellen mellom de to hornene i De forente stater.

The history of 1843 and 1844 is represented in every reform movement and we will now use the beginning of ancient Israel as God’s chosen people and the ending of Israel as God’s chosen people to illustrate the same of modern Israel, with the focus on 1843 and 1844 as represented in each of the lines of reformatory movements.

Historien om 1843 og 1844 er representert i enhver reformasjonsbevegelse, og vi vil nå bruke begynnelsen av det gamle Israel som Guds utvalgte folk og avslutningen av Israel som Guds utvalgte folk til å illustrere det samme for det moderne Israel, med fokus på 1843 og 1844 slik disse er representert i hver av reformbevegelsenes linjer.

Moses prophesied that the Lord would raise up a prophet like unto himself, and that prophet was Jesus. Luke in Acts confirms that Jesus fulfilled Moses’ prophecy.

Moses profeterte at Herren ville oppreise en profet lik ham selv, og den profeten var Jesus. Lukas bekrefter i Apostlenes gjerninger at Jesus oppfylte Moses’ profeti.

> The Lord thy God will raise up unto thee a Prophet from the midst of thee, of thy brethren, like unto me; unto him ye shall hearken. Deuteronomy 18:15.

> Herren din Gud skal reise opp for deg en Profet av din midte, av dine brødre, lik meg; til ham skal dere høre. 5. Mosebok 18:15.

Jesus is the prophet we are to listen to.

Jesus er profeten vi skal lytte til.

> For Moses truly said unto the fathers, A prophet shall the Lord your God raise up unto you of your brethren, like unto me; him shall ye hear in all things whatsoever he shall say unto you. And it shall come to pass, that every soul, which will not hear that prophet, shall be destroyed from among the people. Yea, and all the prophets from Samuel and those that follow after, as many as have spoken, have likewise foretold of these days. Ye are the children of the prophets, and of the covenant which God made with our fathers, saying unto Abraham, And in thy seed shall all the kindreds of the earth be blessed. Unto you first God, having raised up his Son Jesus, sent him to bless you, in turning away every one of you from his iniquities. Acts 3:22–26.

> For Moses sa sannelig til fedrene: En profet som meg skal Herren deres Gud oppreise for dere av deres brødre; ham skal dere høre i alt det han sier til dere. Og det skal skje at hver sjel som ikke vil høre den profeten, skal utryddes av folket. Ja, og alle profetene fra Samuel og dem som fulgte etter, så mange som har talt, har også forkynt om disse dager. Dere er profetenes barn og barn av den pakt som Gud opprettet med våre fedre, idet han sa til Abraham: Og i din ætt skal alle jordens slekter velsignes. Til dere først sendte Gud, etter at han hadde oppreist sin Sønn Jesus, ham for å velsigne dere ved å vende hver og en av dere bort fra deres misgjerninger. Apostlenes gjerninger 3:22–26.

The reform line of Christ begins at the time of the end, as all reform lines do. The “time of the end” in the days of Christ was His birth. Scripture identifies that at His birth there was an increase of knowledge in agreement with the definition of the “time of the end” in the book of Daniel. Whether it was the shepherds, the wise men from the east, angry Herod, or Anna and Simeon in the temple there was an increase of knowledge when He was born. At that point the leadership of the Jewish church was passed by. The divorce was progressive, but began by their rejection of the message that was unsealed at the time of the end.

Kristi reformlinje begynner ved endetiden, slik alle reformlinjer gjør. «Endetiden» i Kristi dager var Hans fødsel. Skriften viser at det ved Hans fødsel fant sted en kunnskapsøkning i samsvar med definisjonen av «endetiden» i Daniels bok. Enten det var hyrdene, vismennene fra Østen, den vrede Herodes, eller Anna og Simeon i tempelet, var det en kunnskapsøkning da Han ble født. På det tidspunkt ble lederskapet i den jødiske menighet forbigått. Skilsmissen var progressiv, men begynte med deres forkastelse av budskapet som ble avseglet ved endetiden.

> “Men know it not, but the tidings fill heaven with rejoicing. With a deeper and more tender interest the holy beings from the world of light are drawn to the earth. The whole world is brighter for His presence. Above the hills of Bethlehem are gathered an innumerable throng of angels. They wait the signal to declare the glad news to the world. Had the leaders in Israel been true to their trust, they might have shared the joy of heralding the birth of Jesus. But now they are passed by.” The Desire of Ages, 47.

> «Menneskene vet det ikke, men budskapet fyller himmelen med jubel. Med en dypere og mer øm interesse trekkes de hellige vesener fra lysets verden mot jorden. Hele verden er lysere på grunn av Hans nærvær. Over åsene ved Betlehem er en utallig skare av engler samlet. De venter på signalet om å forkynne det gledelige budskap for verden. Hadde lederne i Israel vært tro mot sitt kall, kunne de ha delt gleden ved å kunngjøre Jesu fødsel. Men nå blir de forbigått.» Slektenes håp, 47.

The leadership of Adventism was passed by in 1989 when Daniel eleven verse forty was fulfilled. The “time of the end” in the history of Moses, who typified Jesus, was his birth, where his family and thereafter Pharaoh’s daughter received an increase of knowledge about baby Moses. His name of course means “saved out of the water” and Jesus means “Jehovah saves.”

Lederskapet i adventismen ble forbigått i 1989 da Daniel 11, vers 40, ble oppfylt. «Endens tid» i historien om Moses, som var et forbilde på Jesus, var hans fødsel, da hans familie og deretter Faraos datter mottok en økning i kunnskap om barnet Moses. Hans navn betyr naturligvis «frelst opp av vannet», og Jesus betyr «Jehova frelser».

After the “time of the end” all the reform lines demonstrate a point when the knowledge that is increased in that particular history is formalized into a message that can be held up as a witness to the generation who are to be held accountable for the light that was unsealed at the time of the end.

Etter «endens tid» påviser alle reformlinjene et tidspunkt da den kunnskapen som økes i den aktuelle historien, blir formalisert til et budskap som kan løftes fram som et vitnesbyrd for den generasjonen som skal holdes ansvarlig for det lyset som ble avseglet ved endens tid.

John the Baptist formalized the message of Christ, and Moses’ message was formalized in his fortieth year, when he attempted to deliver Israel from Egypt in his own strength. The message of the deliverance of Egypt was now in the public record.

Johannes døperen formaliserte Kristi budskap, og Moses’ budskap ble formalisert i hans førtiende år, da han forsøkte å utfri Israel fra Egypt i egen kraft. Budskapet om utfrielsen fra Egypt var nå offentlig dokumentert.

Forty years later Moses’ message was empowered at the burning bush and was accompanied with two signs of God’s divinity as represented by the rod which turned into a snake and the leprous hand that Moses withdrew from his bosom. Jesus’ message was empowered at His baptism that was accompanied with two signs of divinity, the Father’s voice and the Holy Spirit. The next waymark in both histories represent the first disappointment, the tarrying time, the arrival of the second angel or 1843.

Førti år senere ble Moses’ budskap gitt kraft ved den brennende busken og ble ledsaget av to tegn på Guds guddommelighet, representert ved staven som ble forvandlet til en slange, og den spedalske hånden som Moses trakk frem fra sitt bryst. Jesu budskap ble gitt kraft ved Hans dåp, som ble ledsaget av to tegn på guddommelighet: Faderens røst og Den Hellige Ånd. Det neste veimerket i begge historier representerer den første skuffelsen, ventetiden, ankomsten av den andre engel eller 1843.

The disappointment in the line of Moses was illustrated by his wife when the angel descended to slay Moses for not circumcising his son. In fear Zipporah performed the rite on their son herself. Moses had forgotten to circumcise his son! The very sign of the covenant that was given to Abraham was forgotten by Moses. Father Abraham had set forth the prediction of the Hebrews captivity and deliverance in and from Egypt, and his prophecy was to be specifically fulfilled through Moses, and Moses forgot to circumcise his son. At that point Moses sent Zipporah back to stay with her father until after the deliverance. She tarried in Midian until Moses led the children of Israel through the water of the Red Sea, which the apostle Paul informs us is typifying baptism, the very rite that replaced circumcision. Do not miss that point. The arrival of the waymark representing the second angel in the history of Moses, the waymark that produces the first disappointment in that history was a rejection of the primary rule of Abraham’s covenant relationship with God.

Skuffelsen i Moses’ linje ble illustrert ved hans hustru da engelen steg ned for å slå Moses i hjel fordi han ikke hadde omskåret sin sønn. I frykt utførte Sippora selv handlingen på deres sønn. Moses hadde glemt å omskjære sin sønn! Selve paktstegnet som var gitt til Abraham, var blitt glemt av Moses. Fader Abraham hadde fremsatt forutsigelsen om hebreernes fangenskap og utfrielse i og fra Egypt, og hans profeti skulle bli særskilt oppfylt gjennom Moses, og Moses glemte å omskjære sin sønn. På det tidspunkt sendte Moses Sippora tilbake for å bo hos sin far inntil etter utfrielsen. Hun ble værende i Midian inntil Moses førte Israels barn gjennom vannet i Rødehavet, noe apostelen Paulus opplyser oss om at er et forbilde på dåpen, selve den handling som erstattet omskjærelsen. Gå ikke glipp av det poenget. Ankomsten av veimerket som representerer den andre engel i Moses’ historie, veimerket som frembringer den første skuffelse i den historien, var en forkastelse av den grunnleggende regelen i Abrahams paktsforhold til Gud.

The first disappointment in the line of Christ was the death of Lazarus, which Martha and Mary were certain would not have happened if Jesus had not tarried until Lazarus had already been dead for four days. The disappointment of Jesus allowing his close friend Lazarus to die and rot in the tomb was immense, for not only the two sisters, but also the disciples. Yet the resurrection of Lazarus became the seal of Christ’s entire ministry.

Den første skuffelsen i Kristi rekke var Lasarus’ død, som Marta og Maria var sikre på ikke ville ha skjedd dersom Jesus ikke hadde drøyet til Lasarus allerede hadde vært død i fire dager. Skuffelsen over at Jesus lot sin nære venn Lasarus dø og råtne i graven, var enorm, ikke bare for de to søstrene, men også for disiplene. Likevel ble Lasarus’ oppstandelse seglet på hele Kristi tjeneste.

> “In delaying to come to Lazarus, Christ had a purpose of mercy toward those who had not received Him. He tarried, that by raising Lazarus from the dead He might give to His stubborn, unbelieving people another evidence that He was indeed ‘the resurrection, and the life.’ He was loath to give up all hope of the people, the poor, wandering sheep of the house of Israel. His heart was breaking because of their impenitence. In His mercy He purposed to give them one more evidence that He was the Restorer, the One who alone could bring life and immortality to light. This was to be an evidence that the priests could not misinterpret. This was the reason of His delay in going to Bethany. This crowning miracle, the raising of Lazarus, was to set the seal of God on His work and on His claim to divinity.” The Desire of Ages, 529.

> «Ved å drøye med å komme til Lasarus hadde Kristus et barmhjertighetens formål overfor dem som ikke hadde tatt imot Ham. Han ventet, for at Han ved å oppreise Lasarus fra de døde kunne gi sitt gjenstridige, vantro folk enda et bevis på at Han virkelig var «oppstandelsen og livet». Han nødig gav opp alt håp for folket, de stakkars, villfarende sauene av Israels hus. Hans hjerte brast på grunn av deres ubotferdighet. I sin barmhjertighet hadde Han til hensikt å gi dem enda et bevis på at Han var Gjenoppretteren, den Ene som alene kunne føre liv og udødelighet fram i lyset. Dette skulle være et bevis som prestene ikke kunne feiltolke. Dette var grunnen til at Han drøyde med å dra til Betania. Dette høyeste av Hans mirakler, oppvekkelsen av Lasarus, skulle sette Guds segl på Hans gjerning og på Hans krav på guddommelighet.» Slektenes håp, 529.

The sealing of God’s one hundred and forty-four thousand is illustrated in the history of 1843 and 1844, for we are informed that it was Lazarus who led Christ into Jerusalem at the triumphal entry. The history of the triumphal entry is the history Sister White uses to illustrate the Midnight Cry of 1843 and 1844. It was a misunderstanding of Christ having the power to resurrect the dead by God’s creative power. Mary and Elizabeth confessed that they knew Jesus had the power to resurrect Lazarus at the final trump, but could not see that He actually had the power to resurrect then and there. They were in denial of the very truth He came to demonstrate at His baptism and death, the beginning and ending of His personal three-and-a-half-year ministry. They could not see until the stone was removed from the tomb, just as His hand would later be removed from a mistake in some of the figures on the 1843 chart.

Beseglingen av Guds ett hundre og førtifire tusen blir illustrert i historien om 1843 og 1844, for vi blir opplyst om at det var Lasarus som ledet Kristus inn i Jerusalem ved det triumferende inntog. Historien om det triumferende inntog er den historien Søster White bruker for å illustrere Midnattsropet i 1843 og 1844. Det var en misforståelse av at Kristus hadde makt til å oppvekke de døde ved Guds skapende kraft. Maria og Elisabet bekjente at de visste at Jesus hadde makt til å oppvekke Lasarus ved den siste basun, men kunne ikke se at Han faktisk hadde makt til å oppvekke der og da. De fornektet selve sannheten Han kom for å demonstrere ved sin dåp og død, begynnelsen og avslutningen på Hans personlige tre og et halvt år lange tjeneste. De kunne ikke se før steinen ble tatt bort fra graven, likesom Hans hånd senere skulle bli tatt bort fra en feil i noen av tallene på 1843-diagrammet.

Moses, after he sent Zipporah away from the upcoming struggle with Pharaoh, was met by his older brother Aaron and the two messengers proceeded to Egypt representing the second angel’s message. Before any plagues were brought upon Egypt Moses warned Pharaoh that if he would not let Israel, God’s firstborn, go out and worship, then God would slay Egypt’s firstborn.

Etter at Moses hadde sendt Sippora bort fra den forestående striden med Farao, ble han møtt av sin eldre bror Aron, og de to sendebudene drog videre til Egypt som representanter for den annen engels budskap. Før noen plager ble ført over Egypt, advarte Moses Farao om at dersom han ikke ville la Israel, Guds førstefødte, dra ut og tilbe, da ville Gud slå Egypts førstefødte i hjel.

> And the Lord said unto Moses, When thou goest to return into Egypt, see that thou do all those wonders before Pharaoh, which I have put in thine hand: but I will harden his heart, that he shall not let the people go. And thou shalt say unto Pharaoh, Thus saith the Lord, Israel is my son, even my firstborn: And I say unto thee, Let my son go, that he may serve me: and if thou refuse to let him go, behold, I will slay thy son, even thy firstborn. Exodus 4:21–23.

> Og Herren sa til Moses: Når du drar tilbake til Egypt, så se til at du gjør alle disse tegnene for Farao, som jeg har lagt i din hånd; men jeg vil forherde hans hjerte, så han ikke vil la folket fare. Og du skal si til Farao: Så sier Herren: Israel er min sønn, min førstefødte. Og jeg sier deg: La min sønn fare, så han kan tjene meg; men dersom du nekter å la ham fare, se, da vil jeg slå i hjel din sønn, din førstefødte. 2 Mosebok 4:21–23.

The Midnight Cry was a prediction that in the future would be fulfilled.

Midnattsråpet var en forutsigelse som i fremtiden ville bli oppfylt.

> “In the deliverance of Israel from Egypt, the dedication of the first-born was again commanded. While the children of Israel were in bondage to the Egyptians, the Lord directed Moses to go to Pharaoh, king of Egypt, and say, ‘Thus saith the Lord, Israel is My son, even My first-born: and I say unto thee, Let My son go, that he may serve Me: and if thou refuse to let him go, behold, I will slay thy son, even thy first-born.’ Exodus 4:22, 23.

> «Ved Israels utfrielse fra Egypt ble helligelsen av de førstefødte på ny befalt. Mens Israels barn var i trelldom under egypterne, påla Herren Moses å gå til Farao, kongen i Egypt, og si: ‘Så sier Herren: Israel er Min sønn, Min førstefødte. Og Jeg sier deg: La Min sønn fare, så han kan tjene Meg; men dersom du nekter å la ham fare, se, da vil Jeg slå i hjel din sønn, din førstefødte.’ 2 Mosebok 4:22, 23.»

> “Moses delivered his message; but the proud king’s answer was, ‘Who is the Lord, that I should obey His voice to let Israel go? I know not the Lord, neither will I let Israel go.’ Exodus 5:2. The Lord worked for His people by signs and wonders, sending terrible judgments upon Pharaoh. At length the destroying angel was bidden to slay the first-born of man and beast among the Egyptians. That the Israelites might be spared, they were directed to place upon their doorposts the blood of a slain lamb. Every house was to be marked, that when the angel came on his mission of death, he might pass over the homes of the Israelites.” The Desire of Ages, 51.

> «Moses fremførte sitt budskap; men den stolte kongens svar var: ‘Hvem er Herren, at jeg skulle lyde hans røst og la Israel fare? Jeg kjenner ikke Herren, og jeg vil heller ikke la Israel fare.’ 2 Mos 5,2. Herren virket for sitt folk ved tegn og under og sendte fryktelige dommer over Farao. Til sist fikk ødeleggerengelen befaling om å slå i hjel de førstefødte av mennesker og fe blant egypterne. For at israelittene skulle bli spart, fikk de pålegg om å stryke blodet av et slaktet lam på dørstolpene sine. Hvert hus skulle merkes, for at engelen, når han kom i sitt dødsærend, skulle gå forbi israelittenes hjem.» The Desire of Ages, 51.

The Midnight Cry message unto Pharaoh was identifying the death of the firstborn in response to Pharaoh’s rebellion. Once the message was put into the record the plagues, representing the power of the Midnight Cry in the summer of 1844 was brought upon Egypt. The message of the Midnight Cry swept across the land like a tidal wave in the summer of 1844. The plagues swept across Egypt and when the promised death of the firstborn arrived a cry was heard at midnight throughout Egypt.

Midnattsropsbudskapet til Farao identifiserte de førstefødtes død som et svar på Faraos opprør. Da budskapet var ført inn i beretningen, ble plagene, som representerer Midnattsropets kraft sommeren 1844, brakt over Egypt. Midnattsropets budskap feide over landet som en flodbølge sommeren 1844. Plagene feide over Egypt, og da den lovede død for de førstefødte inntraff, ble et rop hørt ved midnatt over hele Egypt.

> And Moses said, Thus saith the Lord, About midnight will I go out into the midst of Egypt: And all the firstborn in the land of Egypt shall die, from the firstborn of Pharaoh that sitteth upon his throne, even unto the firstborn of the maidservant that is behind the mill; and all the firstborn of beasts. And there shall be a great cry throughout all the land of Egypt, such as there was none like it, nor shall be like it any more. Exodus 11:4–6.

> Og Moses sa: Så sier Herren: Ved midnatt vil jeg gå ut gjennom Egypt; og alle førstefødte i landet Egypt skal dø, fra den førstefødte av Farao som sitter på sin trone, til den førstefødte av tjenestekvinnen som er bak håndkvernen, og alle førstefødte av feet. Og det skal lyde et stort skrik gjennom hele landet Egypt, slik det aldri har vært maken til og aldri mer skal bli. 2 Mosebok 11:4–6.

The triumphal entry of Christ into Jerusalem led to the cross of Calvary, and the disciples of Christ and his other followers experienced a Great Disappointment.

Kristi triumferende inntog i Jerusalem førte til korset på Golgata, og Kristi disipler og hans andre etterfølgere opplevde en stor skuffelse.

> “Our disappointment was not so great as that of the disciples. When the Son of man rode triumphantly into Jerusalem, they expected Him to be crowned king. The people flocked from all the region about, and cried: ‘Hosanna to the Son of David.’ And when the priests and elders besought Jesus to still the multitude, He declared that if they should hold their peace even the stones would cry out, for prophecy must be fulfilled. Yet in a few days these very disciples saw their beloved Master, whom they believed would reign on David’s throne, stretched upon the cruel cross above the mocking, taunting Pharisees. Their high hopes were disappointed, and the darkness of death closed about them.” Testimonies, volume 1, 57, 58.

> «Vår skuffelse var ikke så stor som disiplenes. Da Menneskesønnen red triumferende inn i Jerusalem, ventet de at Han skulle krones til konge. Folket strømmet til fra hele omegnen og ropte: «Hosianna, Davids Sønn!» Og da prestene og de eldste ba Jesus om å få mengden til å tie, erklærte Han at dersom de tidde, ville selv steinene rope, for profetien måtte oppfylles. Men i løpet av få dager så nettopp disse disiplene sin elskede Mester, som de trodde skulle herske på Davids trone, utstrakt på det grusomme korset over de hånende, spottende fariseerne. Deres høye forhåpninger ble knust, og dødens mørke sluttet seg om dem.» Testimonies, bind 1, 57, 58.

The great disappointment of the disciples and Millerites is also represented by the Hebrews being stuck between Pharaoh’s army and the Red Sea.

Den store skuffelsen hos disiplene og millerittene er også framstilt ved at hebreerne ble innesperret mellom Faraos hær og Rødehavet.

> “Upon us is shining the accumulated light of past ages. The record of Israel’s forgetfulness has been preserved for our enlightenment. In this age God has set His hand to gather unto Himself a people from every nation, kindred, and tongue. In the advent movement He has wrought for His heritage, even as He wrought for the Israelites in leading them from Egypt. In the great disappointment of 1844 the faith of His people was tested as was that of the Hebrews at the Red Sea.” Testimonies, volume 8, 115, 116.

> Over oss skinner det oppsamlede lys fra tidligere tidsaldre. Beretningen om Israels glemsomhet er blitt bevart til vår opplysning. I denne tidsalder har Gud lagt sin hånd til å samle et folk til seg selv fra hver nasjon, stamme og tungemål. I adventbevegelsen har Han virket for sin arvelodd, likesom Han virket for israelittene da Han førte dem ut fra Egypt. I den store skuffelsen i 1844 ble Hans folks tro prøvet, slik hebreernes ble det ved Rødehavet.» Testimonies, bind 8, 115, 116.

It is important to see that when Christ entered Jerusalem the inspiration of the hour produced an outburst of praise, which the Pharisee’s sought to silence. The heart of the chorus of praise was the reference to Jesus being the son of David, the very symbol Christ used to mark the end of his verbal interactions with the quibbling Jews. Most irritating to the Jews was the recognition that when calling Jesus, the Son of David they were by inference referencing King David’s triumphal entry into Jerusalem.

Det er viktig å se at da Kristus dro inn i Jerusalem, frembrakte stundens inspirasjon et utbrudd av lovprisning, som fariseerne søkte å bringe til taushet. Kjernen i lovprisningens kor var henvisningen til Jesus som Davids sønn, selve det symbol Kristus brukte for å markere slutten på sine muntlige ordskifter med de kverulerende jødene. Det som især ergret jødene, var erkjennelsen av at når de kalte Jesus Davids Sønn, henviste de derved, ved implikasjon, til kong Davids triumferende inntog i Jerusalem.

In the history of David’s work of bringing the ark to Jerusalem, the empowerment of the message was represented by David’s empowerment.

I beretningen om Davids arbeid med å føre arken til Jerusalem ble budskapets myndiggjøring representert ved Davids myndiggjøring.

> And David went on, and grew great, and the Lord God of hosts was with him. 2 Samuel 5:10.

> Og David gikk fram og ble stadig større, og Herren, hærskarenes Gud, var med ham. 2 Samuel 5:10.

Thereafter David determined to bring the ark unto Jerusalem. In bringing the ark to the city of David, there was to be a disappointment, as in every reform line. Uzzah, whose name means strength, knowing full well that he was not authorized to touch the ark, did so anyway. The very issue that took the ark into captivity in the first place, was disobedience unto the Lord’s revealed will, and presumption concerning the power associated with the ark of God. Yet Uzzah, a strong man of David disobeyed, just as Moses disobeyed the command of circumcision. Uzzah was struck dead, and the ark tarried outside of Jerusalem until David understood that those watching over where the ark had remained after Uzzah’s death were being blessed. David then set forth again to bring the ark into Jerusalem. As David danced into Jerusalem his wife saw his nakedness and was greatly disappointed.

Deretter bestemte David seg for å føre arken til Jerusalem. Da arken skulle føres til Davids by, skulle det komme en skuffelse, slik som på enhver reformlinje. Ussa, hvis navn betyr styrke, visste meget vel at han ikke hadde myndighet til å røre arken, men gjorde det likevel. Nettopp det forhold som i første omgang førte arken i fangenskap, var ulydighet mot Herrens åpenbarte vilje og formastelse med hensyn til den kraft som var knyttet til Guds ark. Likevel var Ussa, en av Davids sterke menn, ulydig, slik også Moses var ulydig mot befaling om omskjærelse. Ussa ble slått død, og arken ble stående utenfor Jerusalem inntil David forstod at de som holdt vakt over stedet hvor arken hadde blitt værende etter Ussas død, ble velsignet. Deretter drog David på nytt ut for å føre arken inn i Jerusalem. Da David danset inn i Jerusalem, så hans hustru hans nakenhet og ble dypt skuffet.

Three lines of reformatory movements that all address 1843 and 1844, the period of time that righteous men and prophets desired to see and hear. The characteristics of the arrival of the second angel, thus marking a tarrying time and disappointment are all easy to see. The deeper truths identify that the disappointment was not simply a misunderstanding on the part of Moses, or Uzzah or Martha and Mary, but a disappointment that was connected with rejecting a foundational principle connected to the very history where the disappointment was accomplished. For Moses it was the sign of circumcision, for Uzzah it was presumption about God’s commands concerning the ark, for Martha and Mary it was a lack of faith in Christ’s creative power to resurrect.

Tre linjer av reformatoriske bevegelser som alle berører 1843 og 1844, den tidsperioden som rettferdige menn og profeter ønsket å se og høre. Kjennetegnene ved den andre engelens ankomst, og som således markerer en dryggetid og en skuffelse, er alle lette å se. De dypere sannhetene viser at skuffelsen ikke ganske enkelt var en misforståelse fra Moses’, Ussas eller Marta og Marias side, men en skuffelse som var forbundet med forkastelsen av et grunnleggende prinsipp knyttet til selve den historien hvor skuffelsen ble fullbyrdet. For Moses var det omskjærelsens tegn; for Ussa var det formastelse overfor Guds befalinger angående arken; for Marta og Maria var det mangel på tro på Kristi skapende kraft til å oppreise fra de døde.

With Moses the very central theme of his ministry was establishing a covenant relationship with a chosen people, and Moses forgot the sign of that covenant. With Uzzah it was the very principle of the sacredness of God’s law, which was embodied in the ark. With Martha and Mary, it was the very center of Christ’s ministry, beginning with His baptism, and ending with His death, burial and resurrection as typified in the beginning of His ministry. The first disappointment of 1843 was brought about through a mistake in some of the figures upon the chart that was a fulfillment of the prophecy of Habakkuk. The mistake involved the premier principle of the movement of Miller’s—the day for a year principle.

For Moses var selve det sentrale tema i hans tjeneste å grunnfeste et paktsforhold med et utvalgt folk, og Moses glemte tegnet på den pakten. For Ussa gjaldt det selve prinsippet om helligheten i Guds lov, som var legemliggjort i arken. For Marta og Maria gjaldt det selve sentrum i Kristi tjeneste, som begynte med Hans dåp og endte med Hans død, begravelse og oppstandelse, slik dette var forbildet ved begynnelsen av Hans tjeneste. Den første skuffelsen i 1843 ble forårsaket av en feil i noen av tallene på kartet, noe som var en oppfyllelse av Habakkuks profeti. Feilen berørte hovedprinsippet i Millers bevegelse — dag-år-prinsippet.

The “seven thunders” represent the Advent movement of 1840 to 1844, but within that movement is the history of 1843 to 1844 which begins and ends with a disappointment, thus placing the signature of Alpha and Omega on that history. And that history is the very history Jesus and Ellen White point to as the sacred history that the righteous have always longed to see.

De «sju tordener» representerer adventbevegelsen fra 1840 til 1844, men innenfor denne bevegelsen finnes historien fra 1843 til 1844, som begynner og ender med en skuffelse, og dermed setter Alfa og Omegas signatur på denne historien. Og denne historien er nettopp den historien Jesus og Ellen White peker på som den hellige historien de rettferdige alltid har lengtet etter å få se.

Those four lines; Moses, David, Christ and the Millerites teach that when the parable of the ten virgins is repeated at the end of the world there will be an empowerment, not of the second, but of the third angel’s message that is followed by a disappointment, that starts a tarrying time.

Disse fire linjene; Moses, David, Kristus og Millerittene lærer at når lignelsen om de ti jomfruene gjentas ved verdens ende, vil det finne sted en bemyndigelse, ikke av den andre, men av den tredje engels budskap, som etterfølges av en skuffelse, og som innleder en drøyetid.

When the first angel descended on August 11, 1840 it confirmed the premier prophetic rule of the Millerites, and their first disappointment would be specifically connected to that rule. When that disappointment and tarrying time ended at the Midnight Cry, that message would also relate to the day for a year principle, as would the identification that Christ would come on October 22, 1844. All four waymarks of 1840 to 1844 were associated with the day for a year principle.

Da den første engel steg ned den 11. august 1840, stadfestet det millerittenes fremste profetiske regel, og deres første skuffelse skulle være særskilt knyttet til denne regelen. Da denne skuffelsen og ventetiden tok slutt ved Midnattsropet, skulle også dette budskapet være knyttet til dag-for-et-år-prinsippet, likesom identifikasjonen av at Kristus ville komme den 22. oktober 1844. Alle de fire veimerker fra 1840 til 1844 var forbundet med dag-for-et-år-prinsippet.

The Jews were made the depositaries of the law of God, and the issue that is represented in Moses line is the law of God and the statutes. In David’s history it was again the law of God. In Christ’s history it was the law of God, for without the shedding of blood there is no remission of the sin that has been revealed to the sinner by the law of God. But Adventism was made the depositaries of not only the law of God but the prophetic Word.

Jødene ble betrodd å være forvaltere av Guds lov, og det spørsmålet som fremstilles i Moses’ slektslinje, er Guds lov og forskriftene. I Davids historie var det igjen Guds lov. I Kristi historie var det Guds lov, for uten blodsutgytelse er det ingen forlatelse for den synd som er blitt åpenbart for synderen ved Guds lov. Men adventismen ble betrodd å være forvalter av ikke bare Guds lov, men også det profetiske ord.

Therefore, the theme in the line of Millerite history is the prophetic rules of God. At the end of Adventism, it will once again be about the rules of prophetic interpretation, but since 1844 prophetic time is no longer to be applied. The rules at the end are premised on Alpha and Omega illustrating the end from the beginning.

Derfor er temaet i den millerittiske historiens linje Guds profetiske regler. Ved avslutningen av adventismen vil det igjen dreie seg om reglene for profetisk fortolkning, men siden 1844 skal profetisk tid ikke lenger anvendes. Reglene ved enden er basert på at Alfa og Omega illustrerer enden fra begynnelsen.

When the Ottoman supremacy ceased in fulfillment of the second woe, representing the prophetic activity of Islam, the three hundred ninety-one year and fifteen-day prophecy of Revelation 9:15 was fulfilled and the “day for a year principle,” which is the very heart of Miller’s work was confirmed.

Da det osmanske overherredømmet opphørte som oppfyllelse av det andre ve, som representerer islams profetiske virksomhet, ble profetien i Åpenbaringen 9:15 om tre hundre og nittién år og femten dager oppfylt, og «dag-for-et-år-prinsippet», som er selve hjertet i Millers verk, ble bekreftet.

When Islam struck on September 11, 2001 the arrival of the third woe in fulfillment of Revelation 8:13 was fulfilled, and the principle that was the very heart of the work of Future for America was confirmed; that principle being simply stated as the repetition of history. A prophecy of a woe trumpet representing Islam was confirmed when both the angel of Revelation ten in 1840 and the angel of Revelation eighteen in 2001 was fulfilled. History had repeated. What would be expected next is a disappointment.

Da islam slo til den 11. september 2001, ble ankomsten av det tredje ve oppfylt som oppfyllelsen av Åpenbaringen 8,13, og prinsippet som var selve hjertet i Future for Americas arbeid, ble stadfestet; dette prinsippet kan enkelt uttrykkes som historiens gjentakelse. En profeti om en ve-basun som representerer islam, ble stadfestet da både engelen i Åpenbaringen ti i 1840 og engelen i Åpenbaringen atten i 2001 ble oppfylt. Historien hadde gjentatt seg. Det som deretter ville være å forvente, er en skuffelse.

The disappointment would usher in a tarrying time. The disappointment would dishearten and scatter those involved with the work. The disappointment would be accomplished by a disregard of a primary law of prophecy, in fact the primary rule of prophecy established in the beginning of Adventism. The empowerment of September 11, 2001 was associated with Islam and the disappointment of July 18, 2020 was about Islam. We are informed that what allowed Samuel Snow and others thereafter to recognize the date of October 22, 1844 was that the Lord removed his hand from a mistake in some of the figures on the 1843 chart. Then Snow and the Millerites saw that the same evidence that had led them to predict the year 1843 for the fulfillment of the twenty-three-hundred-year prophecy was then recognized to be the very same evidence that allowed them to identify October 22, 1844.

Skuffelsen ville innlede en ventetid. Skuffelsen ville motløse og spre dem som var involvert i arbeidet. Skuffelsen ville bli fullbyrdet ved en tilsidesettelse av en grunnleggende lov for profetien, ja, selve den grunnleggende regelen for profetien som ble etablert ved adventismens begynnelse. Bemyndigelsen den 11. september 2001 var knyttet til islam, og skuffelsen den 18. juli 2020 handlet om islam. Vi får vite at det som gjorde det mulig for Samuel Snow og andre deretter å erkjenne datoen 22. oktober 1844, var at Herren trakk sin hånd bort fra en feil i noen av beregningene på 1843-kartet. Da så Snow og millerittene at det samme bevismaterialet som hadde fått dem til å forutsi året 1843 for oppfyllelsen av den to tusen og tre hundre år lange profetien, da ble erkjent å være selve det samme bevismaterialet som gjorde dem i stand til å fastslå 22. oktober 1844.

> “Jesus and all the heavenly host looked with sympathy and love upon those who had with sweet expectation longed to see Him whom their souls loved. Angels were hovering around them, to sustain them in the hour of their trial. Those who had neglected to receive the heavenly message were left in darkness, and God’s anger was kindled against them, because they would not receive the light which He had sent them from heaven. Those faithful, disappointed ones, who could not understand why their Lord did not come, were not left in darkness. Again they were led to their Bibles to search the prophetic periods. The hand of the Lord was removed from the figures, and the mistake was explained. They saw that the prophetic periods reached to 1844, and that the same evidence which they had presented to show that the prophetic periods closed in 1843, proved that they would terminate in 1844. Light from the Word of God shone upon their position, and they discovered a tarrying time—‘Though it [the vision] tarry, wait for it.’ In their love for Christ’s immediate coming, they had overlooked the tarrying of the vision, which was calculated to manifest the true waiting ones. Again they had a point of time. Yet I saw that many of them could not rise above their severe disappointment to possess that degree of zeal and energy which had marked their faith in 1843.” Early Writings, 236, 237.

> «Jesus og hele den himmelske hærskare så med medfølelse og kjærlighet på dem som med inderlig forventning hadde lengtet etter å se Ham som deres sjeler elsket. Engler svevde omkring dem for å styrke dem i deres prøvelsestime. De som hadde forsømt å ta imot det himmelske budskap, ble latt tilbake i mørke, og Guds vrede ble opptent mot dem, fordi de ikke ville ta imot det lys som Han hadde sendt dem fra himmelen. De trofaste, skuffede som ikke kunne forstå hvorfor deres Herre ikke kom, ble ikke etterlatt i mørke. På ny ble de ledet til sine bibler for å granske de profetiske tidsperioder. Herrens hånd ble tatt bort fra tallene, og feilen ble forklart. De så at de profetiske tidsperioder nådde frem til 1844, og at det samme bevismateriale som de hadde lagt frem for å vise at de profetiske tidsperioder endte i 1843, beviste at de ville utløpe i 1844. Lys fra Guds Ord skinte over deres stilling, og de oppdaget en ventetid—‘Om det drøyer, så vent på det.’ I sin kjærlighet til Kristi umiddelbare gjenkomst hadde de oversett synets drøying, som var bestemt til å åpenbare de sanne ventende. Igjen hadde de et tidspunkt. Likevel så jeg at mange av dem ikke kunne heve seg over sin dype skuffelse for å eie den grad av iver og kraft som hadde kjennetegnet deres tro i 1843.» Early Writings, 236, 237.

We should expect that the evidence that led to a prediction of Islam attacking the United States on July 18, 2020, would confirm that at the soon-coming Sunday law, Islam is the judgment that is brought against the United States, with the element of time no longer associated with the event.

Vi bør forvente at de bevisene som førte til forutsigelsen om at islam ville angripe Amerikas forente stater den 18. juli 2020, vil bekrefte at islam ved den snart kommende søndagsloven er den dommen som bringes over Amerikas forente stater, uten at tidselementet lenger er knyttet til hendelsen.

Four primary waymarks in the history of 1840 until 1844. Every waymark is associated with the application of Miller’s primary rule—the day for a year principle.

Fire primære veimerker i historien fra 1840 til 1844. Hvert veimerke er knyttet til anvendelsen av Millers primære regel – dag-for-år-prinsippet.

Four primary waymarks in the history of 2001, until the Sunday law. September 11, 2001 was Islam. The failed prediction of July 18, 2020 was about Islam. Every waymark is associated with the application of Future for America’s primary rule—the repetition of history. The “seven thunders” represent future events that will be disclosed in their order. The first of the four waymarks were September 11, 2001 identifying an attack of the United States by Islam in fulfillment of the third woe. The last waymark, representing the Sunday law in our history must be about Islam for the Alpha and Omega always illustrates the end from the beginning, and the Alpha and Omega is He who sealed up the “seven thunders” for this very history. Islam will attack the United States at the Sunday law.

Fire primære veimerker i historien fra 2001 og frem til søndagsloven. 11. september 2001 var islam. Den mislykkede forutsigelsen av 18. juli 2020 handlet om islam. Hvert veimerke er forbundet med anvendelsen av Future for Americas primære regel—historiens gjentakelse. «De sju tordener» representerer framtidige hendelser som vil bli åpenbart i sin rekkefølge. Det første av de fire veimerkene var 11. september 2001, som identifiserte et angrep på De forente stater fra islam som oppfyllelse av det tredje ve. Det siste veimerket, som representerer søndagsloven i vår historie, må handle om islam, for Alfa og Omega illustrerer alltid enden fra begynnelsen, og Alfa og Omega er Han som forseglede «de sju tordener» for nettopp denne historien. Islam vil angripe De forente stater ved søndagsloven.

This is one of three primary elements of the unsealing of the seven thunders that is now being opened up. Once Moses announced the message typifying the Midnight Cry in his line of history the final movements were rapid. Ten supernatural devastating plagues until the prophecy of the firstborn was fulfilled creating the cry at Midnight in Egypt. Once Christ entered Jerusalem the rapid steps to the cross were under way. When the message was announced there was no turning back. From the Exeter camp meeting on August 12, 1844, less than two months later the prediction was fulfilled.

Dette er ett av tre primære elementer i åpningen av de sju tordenrøstenes forseglings opphevelse, som nå blir åpenbart. Da Moses kunngjorde budskapet som var et forbilde på Midnattsropet i sin historiske linje, var de siste bevegelser raske. Ti overnaturlige ødeleggende plager inntil profetien om den førstefødte ble oppfylt og skapte ropet ved midnatt i Egypt. Da Kristus drog inn i Jerusalem, var de raske skritt mot korset satt i gang. Da budskapet ble kunngjort, fantes det ingen vei tilbake. Fra leirmøtet i Exeter den 12. august 1844, mindre enn to måneder senere, ble forutsigelsen oppfylt.

> And the word of the Lord came unto me, saying, Son of man, what is that proverb that ye have in the land of Israel, saying, The days are prolonged, and every vision faileth? Tell them therefore, Thus saith the Lord God; I will make this proverb to cease, and they shall no more use it as a proverb in Israel; but say unto them, The days are at hand, and the effect of every vision. For there shall be no more any vain vision nor flattering divination within the house of Israel. For I am the Lord: I will speak, and the word that I shall speak shall come to pass; it shall be no more prolonged: for in your days, O rebellious house, will I say the word, and will perform it, saith the Lord God. Again the word of the Lord came to me, saying, Son of man, behold, they of the house of Israel say, The vision that he seeth is for many days to come, and he prophesieth of the times that are far off. Therefore say unto them, Thus saith the Lord God; There shall none of my words be prolonged any more, but the word which I have spoken shall be done, saith the Lord God. Ezekiel 12:21–28.

> Og Herrens ord kom til meg og sa: Menneskesønn, hva er dette ordspråket som dere har i Israels land, og som lyder: Dagene drar ut, og alle syner slår feil? Si derfor til dem: Så sier Herren Gud: Jeg vil gjøre ende på dette ordspråket, og de skal ikke lenger bruke det som ordspråk i Israel; men si til dem: Dagene er nær, og oppfyllelsen av hvert syn. For det skal ikke lenger finnes noe tomt syn eller smigrende spådom i Israels hus. For jeg er Herren: Jeg vil tale, og det ord jeg taler, skal gå i oppfyllelse; det skal ikke lenger drøye. For i deres dager, du gjenstridige hus, vil jeg tale ordet og fullbyrde det, sier Herren Gud. Og Herrens ord kom igjen til meg og sa: Menneskesønn, se, de av Israels hus sier: Det synet han ser, gjelder mange dager fram i tiden, og han profeterer om tider som ligger langt borte. Si derfor til dem: Så sier Herren Gud: Ingen av mine ord skal drøye lenger, men det ord jeg har talt, skal bli fullbyrdet, sier Herren Gud. Esekiel 12:21–28.

Back to Articles