Article

# The Book of Daniel - Number Eighty-Four

Daniels bok - Nummer åttifire

Unveiling the Four Generations of Laodicean Adventism: A Journey Through Biblical Parallelism and Prophetic Testing

Avsløringen av de fire generasjonene av laodikeisk adventisme: En reise gjennom bibelsk parallellisme og profetisk prøving

Author

Jeff Pippenger

Published

February 17, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

Truth is established upon the testimony of two or three, and the application of the four abominations of Ezekiel chapter eight, as the four generations of Laodicean Adventism, has several witnesses. In earlier articles it was identified that the seven churches of Revelation chapters two and three not only represented the history of modern Israel from the time of the apostles unto the end of the world, but also that those seven churches represented the history of ancient Israel from the time of Moses unto the time of Christ.

Sannheten stadfestes ved to eller tre vitners vitnesbyrd, og anvendelsen av de fire vederstyggelighetene i Esekiel kapittel åtte som de fire generasjonene av laodikeisk adventisme har flere vitner. I tidligere artikler ble det påvist at de syv menighetene i Åpenbaringen kapittel to og tre ikke bare representerte det moderne Israels historie fra apostlenes tid og inntil verdens ende, men også at disse syv menighetene representerte det gamle Israels historie fra Moses’ tid og inntil Kristi tid.

The church of Ephesus represented both the early Christian church, and also ancient Israel from Moses unto the time of the Judges. The church of Smyrna represented the period of persecution from the time of the disciples, unto the Roman emperor Constantine, and also the period of the Judges, when every man did what was right in his own eyes. The church of Pergamos represented the period of compromise from Constantine unto the papacy in 538, but also the period when ancient Israel rejected God and chose a king, and continually compromised with the pagan kingdoms they were surrounded by. The fourth church of Thyatira represented by Jezebel, is the period of papal rule from the year 538 unto 1798, and also the seventy-year captivity of ancient Israel in Babylon.

Menigheten i Efesos representerte både den tidlige kristne kirke, og også det gamle Israel fra Moses og frem til dommernes tid. Menigheten i Smyrna representerte forfølgelsens periode fra disiplenes tid og frem til den romerske keiser Konstantin, og også dommertiden, da hver mann gjorde det som var rett i sine egne øyne. Menigheten i Pergamon representerte kompromissets periode fra Konstantin og frem til pavedømmet i 538, men også den perioden da det gamle Israel forkastet Gud og valgte en konge, og stadig inngikk kompromiss med de hedenske rikene de var omgitt av. Den fjerde menighet, Tyatira, representert ved Jesabel, er perioden med pavelig herredømme fra år 538 og frem til 1798, og også det gamle Israels syttiårige fangenskap i Babylon.

Those four churches also represent the four generations of Adventism, and provide a witness to applying Ezekiel’s four abominations to the four generations. The rebellion of 1863, was represented by the first generation of ancient Israel as illustrated by the rebellion of Aaron’s golden calf. The first generation includes the counsel given to the church of Ephesus, which identifies that God’s people had left their first love, and needed to repent and return to their first love. In 1863, the first love, as represented by William Miller’s jewels (the foundational truths, especially the “seven times”), were set aside, and God’s people were counselled to return.

Disse fire menighetene representerer også adventismens fire generasjoner, og gir et vitnesbyrd om anvendelsen av Esekiels fire vederstyggeligheter på de fire generasjonene. Opprøret i 1863 ble representert ved den første generasjonen av det gamle Israel, slik det er illustrert ved opprøret omkring Arons gullkalv. Den første generasjonen omfatter rådet gitt til menigheten i Efesos, som identifiserer at Guds folk hadde forlatt sin første kjærlighet og måtte omvende seg og vende tilbake til sin første kjærlighet. I 1863 ble den første kjærligheten, slik den er representert ved William Millers juveler (de grunnleggende sannhetene, særlig «de syv tider»), satt til side, og Guds folk ble formant til å vende tilbake.

> Nevertheless I have somewhat against thee, because thou hast left thy first love. Remember therefore from whence thou art fallen, and repent, and do the first works; or else I will come unto thee quickly, and will remove thy candlestick out of his place, except thou repent. Revelation 2:4, 5.

> Men jeg har dette imot deg, at du har forlatt din første kjærlighet. Kom derfor i hu hva du er falt fra, og omvend deg, og gjør de første gjerningene; ellers kommer jeg snart over deg og vil flytte din lysestake ut av dens sted, dersom du ikke omvender deg. Åpenbaringen 2:4, 5.

The Millerites had struggled with apostate Protestantism, who Jeremiah called the “assembly of mockers,” and waited patiently for the vision to arrive, for when it did arrive it would not lie. The “assembly of mockers” were represented by the old prophet that lied to the prophet of Judah, who had presented the rebuke upon Jeroboam’s counterfeit worship.

Millerittene hadde kjempet med den frafalne protestantismen, som Jeremia kalte «spotternes forsamling», og ventet tålmodig på at synet skulle komme, for når det kom, skulle det ikke slå feil. «Spotternes forsamling» var representert ved den gamle profeten som løy for profeten fra Juda, han som hadde framført refsen mot Jeroboams forfalskede gudsdyrkelse.

> I know thy works, and thy labour, and thy patience, and how thou canst not bear them which are evil: and thou hast tried them which say they are apostles, and are not, and hast found them liars: And hast borne, and hast patience, and for my name’s sake hast laboured, and hast not fainted. Revelation 2:2, 3.

> Jeg kjenner dine gjerninger, og ditt arbeid, og din tålmodighet, og hvordan du ikke kan tåle dem som er onde; og du har prøvd dem som sier at de er apostler, og ikke er det, og har funnet at de er løgnere. Og du har holdt ut, og du har tålmodighet, og for mitt navns skyld har du arbeidet og ikke blitt trett. Åpenbaringen 2:2, 3.

The second church of Smyrna represented the period of persecution in the early Christian church, that consisted of genuine martyrs and some who brought persecution upon themselves for less than holy motivations. It also represented the time of the Judges when every man in ancient Israel did whatever seemed right in his own eyes. The generation of rebellion that began in 1888, identified a period of persecution against the Spirit of Prophecy, the chosen messengers of the hour, and the Holy Spirit. It introduced a period when the ancient men of Laodicean Adventism chose to do whatever seemed right in their own eyes, as witnessed by men such as Kellogg, Prescott and Daniells.

Den andre menigheten, Smyrna, representerte forfølgelsens periode i den tidlige kristne kirke, som bestod av ekte martyrer og noen som pådro seg forfølgelse på grunn av mindre enn hellige motiver. Den representerte også dommertiden, da hver mann i det gamle Israel gjorde det som syntes rett i hans egne øyne. Opprørsgenerasjonen som begynte i 1888, innledet en periode med forfølgelse mot Profetiens Ånd, de utvalgte budbærere for timen og Den Hellige Ånd. Den innførte en periode da de gamle menn i laodikeisk adventisme valgte å gjøre det som syntes rett i deres egne øyne, slik det bevitnes av menn som Kellogg, Prescott og Daniells.

The faithful few in that time were to be in mortal spiritual combat with a class that claimed to be Jews, but were not. Despite the positions of leadership, they were of the synagogue of Satan, as testified to by Sister White identifying that some were being directed “by angels that had been expelled from heaven.” They claimed to be wise, but were foolish. There was no condemnation placed upon the wise in that period of time, but an encouragement to be faithful unto death. In 1915, the last words Sister White ever spoke was, “I know in whom I have believed,” for she had been faithful unto death.

De få trofaste på den tiden skulle stå i dødelig åndelig kamp med en gruppe som hevdet at de var jøder, men ikke var det. Til tross for lederposisjonene tilhørte de Satans synagoge, slik Søster White vitnet om ved å identifisere at noen ble ledet «av engler som var blitt drevet ut av himmelen». De hevdet å være vise, men var dårer. Det ble ikke lagt noen fordømmelse på de vise i den tidsperioden, men gitt en oppmuntring til å være tro inntil døden. I 1915 var de siste ordene Søster White noen gang uttalte: «Jeg vet på hvem jeg tror», for hun hadde vært tro inntil døden.

> I know thy works, and tribulation, and poverty, (but thou art rich) and I know the blasphemy of them which say they are Jews, and are not, but are the synagogue of Satan. Fear none of those things which thou shalt suffer: behold, the devil shall cast some of you into prison, that ye may be tried; and ye shall have tribulation ten days: be thou faithful unto death, and I will give thee a crown of life. Revelation 2:9, 10.

> Jeg kjenner dine gjerninger og din trengsel og din fattigdom, men du er rik; og jeg kjenner bespottelsen fra dem som sier at de er jøder, og ikke er det, men er Satans synagoge. Frykt ikke for noe av det du skal lide. Se, djevelen skal kaste noen av dere i fengsel, for at dere skal prøves; og dere skal ha trengsel i ti dager. Vær tro inntil døden, så vil jeg gi deg livets krone. Åpenbaringen 2:9, 10.

The church of Pergamos represented the compromise between truth and error, between paganism and Christianity, in the time of the emperor Constantine, and also the compromise of ancient Israel that occurred during the history of the kings. It represented the mixture of truth and error, which can only produce error. It was represented by the 1919 Bible conference where the publication of the book, “The Doctrine of Christ”, was brought about in order to create an Adventist message that more closely represented the false gospel of apostate Protestantism. It was in the third generation of Adventism where the great compromises of truth occurred.

Menigheten i Pergamon representerte kompromisset mellom sannhet og villfarelse, mellom hedenskap og kristendom, på keiser Konstantins tid, og også det kompromisset i det gamle Israel som fant sted under kongenes historie. Den representerte sammenblandingen av sannhet og villfarelse, som bare kan frembringe villfarelse. Den ble representert ved bibelkonferansen i 1919, hvor utgivelsen av boken «The Doctrine of Christ» ble frembrakt for å skape et adventbudskap som i større grad representerte det falske evangeliet til frafallen protestantisme. Det var i adventismens tredje generasjon at de store kompromissene med sannheten fant sted.

It was in that generation, beginning in 1919, that the church began the compromise that produced the Church Manual. It was in that generation, beginning in 1919, that the church began the compromise that required accreditation in both the schools of health and religion. It was in that generation that the move to the modern Catholic-based Bibles was initiated. It was in that history that the willingness of the leadership to establish relationships with regimes that were openly anti-Christian occurred.

Det var i den generasjonen, med begynnelse i 1919, at kirken innledet det kompromisset som frembrakte Church Manual. Det var i den generasjonen, med begynnelse i 1919, at kirken innledet det kompromisset som krevde akkreditering både ved helseutdanningene og de religiøse skolene. Det var i den generasjonen at overgangen til de moderne, katolsk-baserte bibeloversettelsene ble innledet. Det var i denne historien at ledelsens vilje til å etablere forbindelser med regimer som åpent var antikristelige, kom til uttrykk.

The practice had been born into infancy in the Civil War, when the Laodicean leadership formed a legal relationship with the government of the United States, in order to have a better outcome for the young men in the church that were to be drafted into the deadliest war in American history, was repeated at the outset of the First World War when the General Conference president, A. G. Daniells, interacted with the German government, giving his approval for Germany to draft and force young men to serve in the military, and to bear arms, and to disregard the Sabbath. That action by Daniells brought about a separation that produced the various splinters of the Seventh-day Adventist Reform movement that exist to this very day.

Denne praksisen var blitt født i sin spede begynnelse under borgerkrigen, da det laodikeiske lederskapet etablerte et rettslig forhold til myndighetene i Amerikas forente stater for å oppnå et bedre utfall for de unge mennene i menigheten som skulle innkalles til den dødeligste krigen i amerikansk historie; den ble gjentatt ved utbruddet av den første verdenskrig, da Generalkonferansens president, A. G. Daniells, hadde kontakt med den tyske regjeringen og ga sin godkjenning til at Tyskland innkalte og tvang unge menn til å gjøre militærtjeneste, til å bære våpen og til å tilsidesette sabbaten. Denne handlingen fra Daniells’ side førte til en adskillelse som frembrakte de ulike utbrytergrenene av syvendedagsadventistenes reformbevegelse som eksisterer den dag i dag.

That compromise continued with Hitler’s Nazi Germany, and thereafter with the nations that made up the Soviet Union, and it is still upheld today in regimes such as China. The compromise of the third generation in its relation to statecraft had been typified by the compromise of the ancient kings of Israel and Constantine as symbolized in the church of Pergamos. That period also represented the compromise of its churchcraft with the false gospel of peace and safety represented by Prescott’s “The Doctrine of Christ”.

Det kompromisset fortsatte under Hitlers Nazi-Tyskland, og deretter med nasjonene som utgjorde Sovjetunionen, og det opprettholdes fremdeles i dag i regimer som Kina. Den tredje generasjonens kompromiss i sitt forhold til statskunst var blitt forbildet ved kompromisset hos Israels gamle konger og Konstantin, slik dette er symbolisert i menigheten i Pergamon. Denne perioden representerte også kompromisset i dens kirkelige styring med det falske evangeliet om fred og sikkerhet, representert ved Prescotts «The Doctrine of Christ».

> I know thy works and where thou dwellest, even where Satan’s seat is: and thou holdest fast my name, and hast not denied my faith, even in those days wherein Antipas was my faithful martyr, who was slain among you, where Satan dwelleth. But I have a few things against thee, because thou hast there them that hold the doctrine of Balaam, who taught Balac to cast a stumblingblock before the children of Israel, to eat things sacrificed unto idols, and to commit fornication. Revelation 2:13, 14.

> Jeg vet om dine gjerninger, og hvor du bor, der hvor Satans trone er; og du holder fast ved mitt navn og har ikke fornektet min tro, heller ikke i de dager da Antipas var mitt trofaste vitne, han som ble drept hos dere, der hvor Satan bor. Men jeg har noen få ting imot deg, fordi du der har dem som holder fast ved Bileams lære, han som lærte Balak å legge en snare for Israels barn, så de skulle ete avgudsoffer og drive hor. Åpenbaringen 2:13, 14.

The fornication identifies the work of the General Conference in aligning themselves with nations such as Nazi Germany, and the Soviet Union under the pretext of maintaining necessary working relationships with the corrupt governments, while disregarding the faithful in those nations that suffered persecution from the various regimes they had joined with. The food sacrificed to idols represented the false methodology of apostate Protestantism and Catholicism that was then firmly established in universities of Laodicean Adventism, that had agreed to be governed by the guidelines of apostate methodologies, both in religion and health.

Utukten identifiserer General Conferences verk i å innordne seg etter nasjoner som Nazi-Tyskland og Sovjetunionen under påskudd av å opprettholde nødvendige arbeidsforhold til de korrupte regjeringene, samtidig som de så bort fra de trofaste i disse nasjonene som led forfølgelse under de ulike regimene de hadde sluttet seg til. Maten som var ofret til avguder, representerte den falske metodologien til frafallen protestantisme og katolisisme, som da var fast etablert ved den laodikeiske adventismens universiteter, og som hadde samtykket i å la seg styre av retningslinjene for frafalne metodologier, både i religion og helse.

Jesus illustrated the end of the third generation as he did with the beginning, for He marked the arrival of the fourth generation with the publication of the book, Questions on Doctrine published in 1957, which fully rejected the primary salvation distinction that exists between truth and the erroneous ideas of apostate Protestantism and Catholicism. The book of course has several erroneous teachings, but essentially it teaches that it is impossible to live victorious in Christ, until after a person is miraculously changed at the Second Coming. The book marked the beginning of the generation where the twenty-five ancient men were to bow down to the sun. The political and religious elements necessary to allow the Laodicean Adventist church to accept the worship of Sunday at the soon coming Sunday law had arrived.

Jesus illustrerte slutten på den tredje generasjonen slik han gjorde med begynnelsen, for han markerte ankomsten av den fjerde generasjonen med utgivelsen av boken Questions on Doctrine, utgitt i 1957, som fullt ut forkastet det primære frelsesskillet som finnes mellom sannheten og de villfarelsene som tilhører frafallen protestantisme og katolisisme. Boken har naturligvis flere vranglærdommer, men i det vesentlige lærer den at det er umulig å leve seirende i Kristus før et menneske blir mirakuløst forvandlet ved det annet komme. Boken markerte begynnelsen på den generasjonen der de tjuefem gamle menn skulle bøye seg ned for solen. De politiske og religiøse elementene som var nødvendige for å gjøre det mulig for den laodikeiske adventistkirken å godta søndagsdyrkelsen ved den snart kommende søndagsloven, var kommet.

The fourth abomination of Ezekiel occurs when the faithful few in chapter nine are receiving a seal upon their foreheads, just before the destroying angels begin their work. The vision begins in verse one, of chapter eight on the fifth day, of the sixth month, of the sixth year. The vision begins the day before the execution of the judgment upon those who bow down to the sun, which is the mark of papal authority, and the number of his name is “666.”

Den fjerde styggedommen i Esekiel finner sted når de få trofaste i kapittel ni mottar et segl på sine panner, like før de ødeleggende englene begynner sitt verk. Synet begynner i vers én i kapittel åtte, på den femte dagen i den sjette måneden i det sjette året. Synet begynner dagen før fullbyrdelsen av dommen over dem som bøyer seg for solen, som er merket på pavemaktens autoritet, og tallet på hans navn er «666».

The work of the sealing of the one hundred and forty-four thousand began on September 11, 2001 with the attack upon the earth beast carried out by the third woe of Islam. That attack made the nations angry, and marked the arrival of the latter rain. But the latter rain would only be recognized by those who would be led back to the foundations of Adventism to see that the three Woes of Islam are a foundational truth. At that point in time, those who were led back to the old paths that Jeremiah identifies as “the rest” (which is the latter rain), would either become watchmen that blew the trumpet of the third Woe, or they would be those who refused to hearken to the sound of the trumpet, and thus refusing to walk in the old paths.

Arbeidet med beseglingen av de hundre og førtifire tusen begynte den 11. september 2001 med angrepet på dyret fra jorden, utført av Islams tredje vé. Dette angrepet gjorde folkene vrede og markerte den sene regns ankomst. Men den sene regn ville bare bli erkjent av dem som ville bli ledet tilbake til adventismens grunnvoller for å se at Islams tre véer er en grunnleggende sannhet. På dette tidspunkt ville de som ble ledet tilbake til de gamle stier, som Jeremia betegner som «hvilen» (som er den sene regn), enten bli vektere som blåste i basunen om den tredje vé, eller de ville være dem som nektet å høre på basunens lyd, og dermed nektet å vandre på de gamle stier.

They were then tested by the sin of their father’s rebellion of 1863. At the very same point in time, a message arrived of the righteousness of Christ, which is “justification by faith in verity”. It was the Laodicean message of Jones and Waggoner, and it was the message of Ezekiel to the dead dry bones that came from the “four winds”, which are a symbol of Islam of the third woe (the “angry horse” seeking to break loose). Those faithful few were then tested by the sin of their father’s rebellion of 1888, as the mighty angel of Revelation eighteen descended when the great buildings of New York City were thrown down, and Revelation chapter eighteen, verses one through three was fulfilled.

De ble deretter prøvd ved sin fars opprørs synd fra 1863. På nøyaktig det samme tidspunktet kom et budskap om Kristi rettferdighet, som er «rettferdiggjørelse ved tro i sannhet». Det var det laodikeiske budskap fra Jones og Waggoner, og det var Esekiels budskap til de døde, tørre ben som kom fra «de fire vinder», hvilke er et symbol på islam i det tredje ve (den «vrede hest» som søker å bryte løs). Disse trofaste få ble deretter prøvd ved sin fars opprørs synd fra 1888, idet den mektige engel i Åpenbaringen atten steg ned da de store bygninger i New York City ble styrtet ned, og Åpenbaringen kapittel atten, vers én til tre, ble oppfylt.

They were then tested by the identification of the message of the latter rain. Was the latter rain a manifestation of the power of God as in past ages, or were the manifestations of God’s power only in the past? The faithful few were then tested by the rebellion of their father’s rebellion in 1919. How the faithful few navigate through those three tests determines whether they will receive the seal of God in their foreheads, or find themselves bowing down to the sun with the twenty-five elders of Laodicean Adventism.

De ble deretter prøvd ved identifikasjonen av budskapet om den sene regn. Var den sene regn en manifestasjon av Guds kraft slik som i tidligere tidsaldre, eller hørte manifestasjonene av Guds kraft bare fortiden til? De trofaste få ble deretter prøvd ved sin fars opprør i 1919. Hvordan de trofaste få manøvrerer gjennom disse tre prøvene, avgjør om de vil motta Guds segl på sine panner, eller finne seg selv bøyende seg ned for solen sammen med de tjuefem eldste i laodikeisk adventisme.

All the rebellions of the four generations of Laodicean Adventism find their counterpart in September 11, 2001. That date, which Isaiah identified as the “day of the east wind,” marks the beginning of the sealing time of the one hundred and forty-four thousand, and the sealing time is a period of time. The ending of the period has been illustrated by the beginning, for Jesus always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing. In the final movements of the sealing process the tests that were represented at the beginning of the period are once again repeated.

Alle opprørene i de fire generasjonene av laodikeisk adventisme finner sitt motstykke i 11. september 2001. Denne datoen, som Jesaja identifiserte som «østvindens dag», markerer begynnelsen på beseglingstiden for de hundre og førtifire tusen, og beseglingstiden er et tidsrom. Slutten på tidsrommet er blitt illustrert ved begynnelsen, for Jesus illustrerer alltid enden på en ting ved begynnelsen på en ting. I de siste bevegelser i beseglingsprosessen blir prøvene som var fremstilt ved begynnelsen av tidsrommet, igjen gjentatt.

On September 11, 2001, the tests which were failed by the rebels of Laodicean Adventism as represented by the four abominations of Ezekiel, and by the first four churches of Revelation chapters two and three, arrived, marking the beginning of a testing process that leads either to the mark of the beast, or the seal of God, for those who profess to be Seventh-day Adventists.

Den 11. september 2001 kom prøvene som ble mislykket av opprørerne i laodikeisk adventisme, slik de er fremstilt ved de fire vederstyggelighetene i Esekiel og ved de fire første menighetene i Åpenbaringen kapittel to og tre, og markerte begynnelsen på en prøvelsesprosess som fører enten til dyrets merke eller til Guds segl for dem som bekjenner seg til å være syvendedagsadventister.

The leadership of Laodicean Adventism has been trapped by the cords of their own deceits, and it is virtually impossible for them to “recognize” a repetition of the manifestation of the power of God as represented by previous reformatory movements, including the reform movement that brought Adventism into existence. The ancient men scattered and covered up the doctrines that are represented by Miller’s jewels with counterfeit coins and jewels. The casket of the King James Bible has been relegated to the times of archaic language and replaced with modern language Bibles that are expressed in the terminology of the man of sin.

Lederskapet i den laodikeiske adventismen er blitt fanget av sine egne bedragers rep, og det er så godt som umulig for dem å «gjenkjenne» en gjentakelse av manifestasjonen av Guds kraft slik den er framstilt ved tidligere reformatoriske bevegelser, deriblant reformbevegelsen som brakte adventismen til eksistens. De gamle menn spredte og tildekket læresetningene som er representert ved Millers juveler, med falske mynter og juveler. Skrinet til King James Bibelen er blitt henvist til tidene med arkaisk språk og erstattet med bibler på moderne språk, uttrykt i syndens menneskes terminologi.

Were any of the ancient men willing to consider the possibility that the latter rain message is not a peace and safety message, it would be virtually impossible for them to recognize that the manifestations of the power of God in past sacred histories are what specifically identify the sealing of the one hundred and forty-four thousand. More difficult yet for them to recognize is that the sacred histories that most directly identify the sealing of the one hundred and forty-four thousand are the sacred histories that fulfill Malachi chapter three, for Malachi chapter three establishes that there is always a messenger who prepares the way for the sudden arrival of the Messenger of the Covenant. That messenger was represented by the prophet Elijah who boldly proclaimed that there would be no rain in his history, except if it comes through his ministry.

Om noen av de gamle menn var villige til å overveie muligheten for at budskapet om sildigregnet ikke er et budskap om fred og sikkerhet, ville det være så godt som umulig for dem å erkjenne at manifestasjonene av Guds kraft i tidligere hellige historier er det som særskilt identifiserer beseglingen av de hundre og førtifire tusen. Enda vanskeligere for dem å erkjenne er det at de hellige historiene som mest direkte identifiserer beseglingen av de hundre og førtifire tusen, er de hellige historiene som oppfyller Malaki kapittel tre, for Malaki kapittel tre fastslår at det alltid finnes et bud som bereder veien for den plutselige ankomsten av Paktens Budbærer. Dette budet ble fremstilt ved profeten Elia, som frimodig forkynte at det ikke skulle komme regn i hans historie, unntatt dersom det kom gjennom hans tjeneste.

Ezekiel’s seventy elders would find it ridiculous to accept that their claim to be the temple of the Lord, was unfounded, and actually represented the claim of a people who were being passed by, just as the vineyard was given to those who bear the fruits worthy of the vineyard. The message of the third Woe, the messenger that prepares the way, the song of the vineyard, all testify against the traditions and customs which they had placed their confidence in, and represents an almost insurmountable obstacle to recognizing the latter rain.

Esekiels sytti eldste ville finne det latterlig å godta at deres påstand om å være Herrens tempel, var grunnløs, og i virkeligheten representerte påstanden til et folk som ble forbigått, slik vingården ble gitt til dem som bærer frukter verdige vingården. Budskapet i det tredje Ve, budbæreren som bereder veien, vingårdens sang, vitner alle mot de tradisjoner og skikker som de hadde satt sin lit til, og utgjør et nesten uoverstigelig hinder for å erkjenne senregnet.

The conclusion of the sealing of the one hundred and forty-four thousand manifests the same tests for those who have claimed to “recognize” the role of Islam of the third Woe. The “increase of knowledge” which launched the movement of the Millerites began at the end of “seven times” in 1798. The “increase of knowledge” which launched the movement of the one hundred and forty-four thousand began at the end of a symbolic “seven times” (one hundred and twenty-six years) in 1989. During those one hundred and twenty-six years of escalating apostasy, Laodicean Adventism has reached its fourth and final generation.

Avslutningen av beseglingen av de ett hundre og førtifire tusen åpenbarer de samme prøver for dem som har hevdet å «erkjenne» Islams rolle i det tredje Ve. Den «tiltagende kunnskap» som satte Millerittenes bevegelse i gang, begynte ved slutten av «syv tider» i 1798. Den «tiltagende kunnskap» som satte de ett hundre og førtifire tusens bevegelse i gang, begynte ved slutten av en symbolsk «syv tider» (ett hundre og tjueseks år) i 1989. I løpet av disse ett hundre og tjueseks år med tiltagende frafall har laodikeisk adventisme nådd sin fjerde og siste generasjon.

It is the third and fourth generation that a nation or people fill their cup of probationary time, and that time has now arrived. The “increase of knowledge” from the book of Daniel that is represented by the Hiddekel River is also the knowledge that is increased, when the Revelation of Jesus Christ is unsealed just before probation closes.

Det er i tredje og fjerde slektsledd at et folk eller en nasjon fyller sitt prøvetidsbeger, og den tiden er nå kommet. «Kunnskapens vekst» fra Daniels bok, som er fremstilt ved elven Hiddekel, er også den kunnskapen som økes når Jesu Kristi åpenbaring blir avforseglet like før nådetiden avsluttes.

We will take up the last three chapters of the book of Daniel in the next article.

Vi vil ta for oss de tre siste kapitlene i Daniels bok i den neste artikkelen.

> “The days are fast approaching when there will be great perplexity and confusion. Satan, clothed in angel robes, will deceive, if possible, the very elect. There will be gods many and lords many. Every wind of doctrine will be blowing. Those who have rendered supreme homage to ‘science falsely so called’ will not be the leaders then. Those who have trusted to intellect, genius, or talent will not then stand at the head of rank and file. They did not keep pace with the light. Those who have proved themselves unfaithful will not then be entrusted with the flock. In the last solemn work few great men will be engaged. They are self-sufficient, independent of God, and He cannot use them. The Lord has faithful servants, who in the shaking, testing time will be disclosed to view. There are precious ones now hidden who have not bowed the knee to Baal. They have not had the light which has been shining in a concentrated blaze upon you. But it may be under a rough and uninviting exterior the pure brightness of a genuine Christian character will be revealed. In the day time we look toward heaven but do not see the stars. They are there, fixed in the firmament, but the eye cannot distinguish them. In the night we behold their genuine luster.” Testimonies, volume 5, 80, 81.

> «De dager nærmer seg hastig da det vil bli stor rådvillhet og forvirring. Satan, kledd i engelske klær, vil om mulig bedra selv de utvalgte. Det vil være mange guder og mange herrer. Enhver lærdomsvind vil blåse. De som har ytt «vitenskapen, som feilaktig kalles slik», den høyeste hyllest, vil da ikke være lederne. De som har satt sin lit til forstand, genialitet eller talent, vil da ikke stå i spissen for rekkene. De holdt ikke tritt med lyset. De som har vist seg troløse, vil da ikke bli betrodd hjorden. I det siste høytidelige verk vil få store menn være engasjert. De er selvtilstrekkelige, uavhengige av Gud, og Han kan ikke bruke dem. Herren har trofaste tjenere, som i rystelsens og prøvelsens tid vil bli ført fram for synet. Det finnes dyrebare sjeler som nå er skjult, og som ikke har bøyd kne for Ba’al. De har ikke hatt det lyset som har skint i en konsentrert glans over dere. Men det kan være at den rene klarhet i en ekte kristelig karakter vil bli åpenbart under et røft og lite innbydende ytre. Om dagen ser vi opp mot himmelen, men vi ser ikke stjernene. De er der, festet på himmelhvelvingen, men øyet kan ikke skjelne dem. Om natten ser vi deres ekte glans.» Testimonies, bind 5, 80, 81.

Back to Articles