Article

# The Hidden History of Verse Forty - Number Twenty-One

Den skjulte historien om vers førti – nummer tjueén

The Second Woe - Part Eight - Ezekiel Number Two

Det annet ve – del åtte – Esekiel nummer to

Author

Jeff Pippenger

Published

August 5, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

Ezekiel represents those who have had a work of instruction accomplished for them by the Lion of the tribe of Judah, and His basic instruction is “line upon line.”

Esekiel representerer dem som har fått et undervisningsverk fullført for seg av Løven av Juda stamme, og Hans grunnleggende undervisning er «linje på linje».

> To whom he said, This is the rest wherewith ye may cause the weary to rest; and this is the refreshing: yet they would not hear. But the word of the Lord was unto them precept upon precept, precept upon precept; line upon line, line upon line; here a little, and there a little; that they might go, and fall backward, and be broken, and snared, and taken. Isaiah 28:12, 13.

> Til dem sa han: Dette er hvilen som dere kan la den trette finne hvile ved; og dette er vederkvegelsen. Men de ville ikke høre. Derfor ble Herrens ord for dem bud på bud, bud på bud, regel på regel, regel på regel, her litt og der litt, for at de skulle gå og falle baklengs og bli knust, fanget i snare og grepet. Jesaja 28:12, 13.

Currently the Lion of the tribe of Judah is opening up the book of Ezekiel. We are informed that Ezekiel is a priest in the thirtieth year, whether “thirty” represents his symbolic age as a priest, or the thirtieth year in the prophetic line that began at Josiah’s Great Passover. The final priesthood of the latter days is the one hundred and forty-four thousand, and the ancient literal histories typify a symbolic history in the latter days.

For tiden åpner Løven av Judas stamme Esekiels bok. Vi blir informert om at Esekiel er en prest i det trettiende år, enten «tretti» representerer hans symbolske alder som prest, eller det trettiende året i den profetiske linjen som begynte ved Josias store påske. Det endelige prestedømmet i de siste dager er de hundre og førtifire tusen, og de gamle bokstavelige historiene er forbilde på en symbolsk historie i de siste dager.

> But ye shall be named the Priests of the Lord: men shall call you the Ministers of our God: ye shall eat the riches of the Gentiles, and in their glory shall ye boast yourselves. Isaiah 61:6.

> Men dere skal kalles Herrens prester; de skal kalle dere vår Guds tjenere; hedningenes rikdommer skal dere ete, og i deres herlighet skal dere rose dere. Jesaja 61:6.

Ezekiel is a symbol of God’s people in the latter days–the sacred history which every prophetic testimony identifies. That sacred history is the movement of the third angel, which was especially typified by the movement of the first angel in 1840. The movement of the first angel was the alpha angel of the three angels and the third is the omega angel. Ezekiel is therefore aligned with Peter in the sealing time of the one hundred and forty-four thousand. The symbolic history both Peter and Ezekiel are located at, is represented as the history Panium.

Esekiel er et symbol på Guds folk i de siste dager – den hellige historien som hvert profetisk vitnesbyrd identifiserer. Denne hellige historien er den tredje engels bevegelse, som på en særlig måte ble forbildet ved den første engels bevegelse i 1840. Den første engels bevegelse var alfa-engelen blant de tre englene, og den tredje er omega-engelen. Esekiel er derfor stilt på linje med Peter i beseglingstiden for de hundre og førtifire tusen. Den symbolske historien som både Peter og Esekiel er plassert i, fremstilles som historien Panium.

## The Little Book

Den lille boken

Ezekiel takes the little book, as did John in Revelation ten.

Esekiel tar den lille boken, slik også Johannes gjorde det i Åpenbaringen 10.

> But thou, son of man, hear what I say unto thee; Be not thou rebellious like that rebellious house: open thy mouth, and eat that I give thee. And when I looked, behold, an hand was sent unto me; and, lo, a roll of a book was therein; And he spread it before me; and it was written within and without: and there was written therein lamentations, and mourning, and woe. Moreover he said unto me, Son of man, eat that thou findest; eat this roll, and go speak unto the house of Israel. So I opened my mouth, and he caused me to eat that roll. And he said unto me, Son of man, cause thy belly to eat, and fill thy bowels with this roll that I give thee. Then did I eat it; and it was in my mouth as honey for sweetness. Ezekiel 2:8–10, 3:1–3.

> Men du, menneskesønn, hør hva jeg sier til deg; vær ikke gjenstridig lik det gjenstridige hus. Lukk opp din munn og et det jeg gir deg. Og da jeg så, se, en hånd ble rakt ut til meg; og se, i den var en bokrull. Og han bredte den ut for meg; og den var skrevet både innvendig og utvendig, og det som var skrevet på den, var klagesanger og sorg og ve. Og han sa til meg: Menneskesønn, et det du finner; et denne bokrullen, og gå og tal til Israels hus. Så lukket jeg opp min munn, og han lot meg ete den bokrullen. Og han sa til meg: Menneskesønn, la din buk ete, og fyll dine innvoller med denne bokrullen som jeg gir deg. Da åt jeg den, og i min munn var den søt som honning. Esekiel 2:8–10, 3:1–3.

In Revelation ten, John eats the little book, and the entire chapter represents the manifestation of the power of God from August 11, 1840 until October 22, 1844.

I Åpenbaringen 10 eter Johannes den lille boken, og hele kapitlet fremstiller manifestasjonen av Guds kraft fra 11. august 1840 til 22. oktober 1844.

> “The angel who unites in the proclamation of the third angel’s message is to lighten the whole earth with his glory. A work of world-wide extent and unwonted power is here foretold. The advent movement of 1840–44 was a glorious manifestation of the power of God; the first angel’s message was carried to every missionary station in the world, and in some countries there was the greatest religious interest which has been witnessed in any land since the Reformation of the sixteenth century; but these are to be exceeded by the mighty movement under the last warning of the third angel.” The Great Controversy, 611.

> «Engelen som forener seg i forkynnelsen av den tredje engels budskap, skal opplyse hele jorden med sin herlighet. Et verk av verdensomspennende utstrekning og uvanlig kraft er her forutsagt. Adventbevegelsen i 1840–44 var en herlig åpenbarelse av Guds kraft; den første engels budskap ble båret til hver misjonsstasjon i verden, og i noen land var det den største religiøse interesse som er blitt vitnet i noe land siden reformasjonen i det sekstende århundre; men disse skal overgås av den mektige bevegelsen under den siste advarsel fra den tredje engel.» The Great Controversy, 611.

Ezekiel is aligned with John in Chapter ten of Revelation, so Peter, John and Ezekiel stand together in their allotted place during the sealing time of the one hundred and forty-four thousand.

Esekiel er samstemt med Johannes i kapittel ti i Åpenbaringen, så Peter, Johannes og Esekiel står sammen på sin tilmålte plass under beseglingstiden for de hundre og førtifire tusen.

1840 to 1844 represents a four-year-period that began when the time prophecy that began with a one-hundred-and-fifty-year period on July 27, 1299. Those “five months” ended and joined with the time prophecy of three hundred ninety-one years and fifteen days that concluded on August 11, 1840, when the glorious manifestation of the power of God was manifested until October 22, 1844. Then the application of prophetic time ceased.

1840 til 1844 representerer en fireårsperiode som begynte da tidsprofetien som begynte med en periode på ett hundre og femti år den 27. juli 1299. Disse «fem måneder» endte og sluttet seg til tidsprofetien på tre hundre og nittién år og femten dager, som ble fullført den 11. august 1840, da den herlige manifestasjonen av Guds kraft ble åpenbart inntil 22. oktober 1844. Da opphørte anvendelsen av profetisk tid.

> And sware by him that liveth for ever and ever, who created heaven, and the things that therein are, and the earth, and the things that therein are, and the sea, and the things which are therein, that there should be time no longer. Revelation 10:6.

> Og svor ved ham som lever i all evighet, han som skapte himmelen og det som er i den, og jorden og det som er på den, og havet og det som er i det, at det ikke skulle være tid lenger. Åpenbaringen 10:6.

Prophetic time ended as a valid application of prophecy on October 22, 1844. Ezekiel, Peter and John each represent God’s wise virgins of the movement of the first and second angels and also the movement of the third angel.

Profetisk tid opphørte som en gyldig anvendelse av profetien den 22. oktober 1844. Esekiel, Peter og Johannes representerer hver for seg Guds vise jomfruer i den første og den andre engels bevegelse, og også i den tredje engels bevegelse.

## Visions

Syner

The first ‘eleven’ chapters of Ezekiel present a series of “visions” as set forth in verse one of chapter one.

De første «elleve» kapitlene i Esekiel fremstiller en rekke «syner», slik det er fremsatt i vers én i kapittel én.

> Now it came to pass in the thirtieth year, in the fourth month, in the fifth day of the month, as I was among the captives by the river of Chebar, that the heavens were opened, and I saw visions of God. Ezekiel 1:1.

> Og det skjedde i det trettiende år, i den fjerde måned, på den femte dag i måneden, mens jeg var blant fangene ved elven Kebar, at himlene åpnet seg, og jeg så syner fra Gud. Esekiel 1:1.

The “visions” of the first eleven chapters was first given in chapter one by the river of Chebar, then it was enlarged upon in chapter three’s vision on the “plain” and then again in chapter eight’s vision at Jerusalem. The three locations of the river of Chebar, the plain and Jerusalem represent three visions that together make up one vision, which is the “visions” of verse one and of the first ‘eleven’ chapters.

«Synene» i de første elleve kapitlene ble først gitt i kapittel én ved elven Kebar; deretter ble de utvidet i synet i kapittel tre på «sletten», og så igjen i synet i kapittel åtte i Jerusalem. De tre stedene – elven Kebar, sletten og Jerusalem – representerer tre syner som sammen utgjør ett syn, hvilket er «synene» i vers én og i de første «elleve» kapitlene.

## Jubilee

Jubileum

Considering the thirtieth year as the thirtieth year of the Jubilee cycle that began at Josiah's famous Passover, and then ended on October 22, is easily supportable, for that particular line of sacred history is portrayed distinctly, line upon line with more than one witness. As an example; Passover represents the Spring feasts and the day of atonement represents the Fall feasts. Leviticus twenty-three is therefore aligned with the Jubilee cycle that began with Josiah. There are other lines that align with the history represented by king Josiah unto October 22, 573 BC. The historical fulfillment on October 22, 573 BC of a Jubilee year is supported by the historians.

Å betrakte det trettiende året som det trettiende året i jubelårssyklusen som begynte ved Josias berømte påske, og deretter endte den 22. oktober, lar seg lett underbygge, for nettopp denne linjen i den hellige historien fremstilles tydelig, linje på linje, med mer enn ett vitne. Som et eksempel: Påsken representerer vårhøytidene, og forsoningsdagen representerer høsthøytidene. Tredje Mosebok tjue-tre er derfor samstemt med jubelårssyklusen som begynte med Josia. Det finnes andre linjer som stemmer overens med den historien som er framstilt ved kong Josia frem til 22. oktober 573 f.Kr. Den historiske oppfyllelsen den 22. oktober 573 f.Kr. av et jubelår støttes av historikerne.

The chronologists are generally comfortable with placing the day of atonement as October 22, 573 BC, and Josiah’s Great Passover in 622 BC, is also an accepted date by those biblical chronologists. The Passover, a symbol of the spring feasts, began a forty-nine-year Jubilee cycle, that ended at the symbol of the fall feasts on the day of atonement. The seven weeks of years that made up forty-nine years were the symbols of the Sabbath of the land.

Kronologene er i alminnelighet bekvemme med å fastsette forsoningsdagen til 22. oktober 573 f.Kr., og Josias store påske i 622 f.Kr. er også en akseptert datering blant disse bibelske kronologene. Påsken, et symbol på vårhøytidene, innledet en førtiniårig jubelårssyklus som endte ved symbolet på høsthøytidene på forsoningsdagen. De sju årukene som utgjorde førtini år, var symbolene på landets sabbat.

> “In every page, whether history, or precept, or prophecy, the Old Testament Scriptures are irradiated with the glory of the Son of God. So far as it was of divine institution, the entire system of Judaism was a compacted prophecy of the gospel. To Christ “give all the prophets witness.” Acts 10:43. From the promise given to Adam, down through the patriarchal line and the legal economy, heaven’s glorious light made plain the footsteps of the Redeemer. Seers beheld the Star of Bethlehem, the Shiloh to come, as future things swept before them in mysterious procession. In every sacrifice Christ’s death was shown. In every cloud of incense His righteousness ascended. By every jubilee trumpet His name was sounded. In the awful mystery of the holy of holies His glory dwelt.” The Desire of Ages, 211.

> «På hver side, enten det er historie, forskrift eller profeti, er Det gamle testamentes skrifter gjennomstrålet av Guds Sønns herlighet. Så langt som den var av guddommelig innstiftelse, var hele jødedommens system en sammenfattet profeti om evangeliet. Om Kristus «gir alle profetene dette vitnesbyrd». Apg. 10,43. Fra løftet gitt til Adam, videre gjennom patriarkenes slektslinje og den lovmessige husholdning, gjorde himmelens herlige lys Forløserens fotspor tydelige. Seere skuet Betlehems stjerne, den kommende Sjilo, idet fremtidige ting drog forbi dem i et hemmelighetsfullt opptog. I hvert offer ble Kristi død fremstilt. I hver røkelsessky steg Hans rettferdighet opp. Ved hver jubelårsbassun ble Hans navn forkynt. I det hellige mysterium i det aller helligste bodde Hans herlighet.» Messias, 211.

## Seventeen

Sytten

Zedekiah had been taken to Babylon when Jerusalem fell fourteen years before 573 BC. The Jewish historians identify the Jubilee cycle from Josiah in 622 to October 22, 573 as the 17th Jubilee cycle. The period from the battle of Raphia to the battle of Panium was seventeen years. Ptolemy, was the victor at the battle of Raphia, and he reigned as the king of the south for seventeen years. From the Edict of Milan until Constantine divided his empire in 330, was seventeen years. In the seventeenth Jubilee cycle Jerusalem was destroyed by Nebuchadnezzar.

Sidkia var blitt ført til Babylon da Jerusalem falt fjorten år før 573 f.Kr. De jødiske historieskriverne identifiserer jubelårssyklusen fra Josjia i 622 til 22. oktober 573 som den 17. jubelårssyklusen. Tidsrommet fra slaget ved Rafia til slaget ved Panion var sytten år. Ptolemaios var seierherren i slaget ved Rafia, og han regjerte som kongen i sør i sytten år. Fra Milanoediktet til Konstantin delte sitt rike i 330, var det sytten år. I den syttende jubelårssyklusen ble Jerusalem ødelagt av Nebukadnesar.

> For the children of Israel shall abide many days without a king, and without a prince, and without a sacrifice, and without an image, and without an ephod, and without teraphim: Afterward shall the children of Israel return, and seek the Lord their God, and David their king; and shall fear the Lord and his goodness in the latter days. Hosea 3:4, 5.

> For Israels barn skal bli værende i mange dager uten konge og uten fyrste og uten offer og uten steinstøtte og uten efod og uten terafim. Deretter skal Israels barn vende om og søke Herren sin Gud og David sin konge; og de skal frykte Herren og hans godhet i de siste dager. Hosea 3:4, 5.

Hosea is addressing a subject that has direct bearing on the captivity of Zedekiah, though it also represents the beginning of captivity for the northern kingdom in 723 BC. The reason Hosea’s passage connects with Ezekiel’s testimony has to do with the rejection of God when Israel insisted on a human king. Israel’s desire to be ruled by a human king, rather than a Divine king is represented as “the pride of your power” in the judgment of "seven times" in Leviticus 26.

Hosea behandler et emne som har direkte betydning for Sedekias fangenskap, selv om det også representerer begynnelsen på fangenskapet for det nordlige riket i 723 f.Kr. Grunnen til at Hoseas avsnitt knytter seg til Esekiels vitnesbyrd, har å gjøre med forkastelsen av Gud da Israel insisterte på en menneskelig konge. Israels ønske om å bli styrt av en menneskelig konge, snarere enn en guddommelig konge, fremstilles som «deres makts stolthet» i dommen om «sju tider» i 3 Mosebok 26.

> And if ye will not yet for all this hearken unto me, then I will punish you seven times more for your sins. And I will break the pride of your power; and I will make your heaven as iron, and your earth as brass. Leviticus 26:18, 19.

> Og dersom dere ennå ikke vil høre på meg, tross alt dette, da vil jeg tukte dere syv ganger hardere for deres synder. Og jeg vil bryte stoltheten i deres makt; og jeg vil gjøre himmelen over dere som jern og jorden under dere som kobber. 3 Mosebok 26:18, 19.

The “pride of your power” represents Israel's desire to be like the world and have their own king. The removal of the king from the northern kingdom in 723 BC and then king Zedekiah’s of the southern kingdom’s captivity in 586 BC represents the breaking of the “pride” of ancient Israel, and pride precedes a fall. In Bible prophecy a “power” is a king or kingdom, and the pride of Israel in securing a human king marks the rejection of the theocracy and the Divine king.

«Deres makts stolthet» representerer Israels ønske om å være lik verden og ha sin egen konge. Fjerningen av kongen fra det nordlige riket i 723 f.Kr. og deretter kong Sidkias bortføring i fangenskap fra det sørlige riket i 586 f.Kr. representerer knusingen av det gamle Israels «stolthet», og stolthet går forut for fall. I bibelsk profeti er en «makt» en konge eller et kongerike, og Israels stolthet over å sikre seg en menneskelig konge markerer forkastelsen av teokratiet og den guddommelige Konge.

> And it came to pass, when Samuel was old, that he made his sons judges over Israel. Now the name of his firstborn was Joel; and the name of his second, Abiah: they were judges in Beersheba. And his sons walked not in his ways, but turned aside after lucre, and took bribes, and perverted judgment. Then all the elders of Israel gathered themselves together, and came to Samuel unto Ramah, And said unto him, Behold, thou art old, and thy sons walk not in thy ways: now make us a king to judge us like all the nations. But the thing displeased Samuel, when they said, Give us a king to judge us. And Samuel prayed unto the Lord. And the Lord said unto Samuel, Hearken unto the voice of the people in all that they say unto thee: for they have not rejected thee, but they have rejected me, that I should not reign over them. According to all the works which they have done since the day that I brought them up out of Egypt even unto this day, wherewith they have forsaken me, and served other gods, so do they also unto thee. Now therefore hearken unto their voice: howbeit yet protest solemnly unto them, and shew them the manner of the king that shall reign over them. 1 Samuel 8:1–9.

> Da Samuel var blitt gammel, satte han sine sønner til dommere over Israel. Navnet på hans førstefødte var Joel, og navnet på den andre, Abia; de var dommere i Beersjeba. Men hans sønner vandret ikke på hans veier; de vendte seg etter urett vinning, tok imot bestikkelser og forvrengte retten. Da samlet alle Israels eldste seg og kom til Samuel i Rama og sa til ham: Se, du er gammel, og dine sønner vandrer ikke på dine veier. Sett nå en konge over oss til å dømme oss, slik som alle folkeslagene har. Men dette mishaget Samuel, da de sa: Gi oss en konge til å dømme oss. Og Samuel bad til Herren. Da sa Herren til Samuel: Hør folkets røst i alt det de sier til deg; for det er ikke deg de har forkastet, men meg har de forkastet, så jeg ikke skal være konge over dem. Slik de har handlet helt fra den dag da jeg førte dem opp fra Egypt og til denne dag, idet de har forlatt meg og tjent andre guder, slik gjør de også mot deg. Hør derfor på deres røst; men advar dem likevel alvorlig, og kunngjør dem den rett en konge skal ha, han som skal herske over dem. 1 Samuel 8:1–9.

It is to be noted that at that point Israel rejected not only God as their king, but also the Spirit of Prophecy, as represented by Samuel, for it states, “they have forsaken me, and served other gods, so do they also unto thee.”

Det bør merkes at Israel på det tidspunkt forkastet ikke bare Gud som sin konge, men også profetiens Ånd, slik den var representert ved Samuel; for det heter: «de har forlatt meg og dyrket andre guder, slik gjør de også mot deg.»

> “Satan is... constantly pressing in the spurious—to lead away from the truth. The very last deception of Satan will be to make of none effect the testimony of the Spirit of God. ‘Where there is no vision, the people perish’ (Proverbs 29:18). Satan will work ingeniously, in different ways and through different agencies, to unsettle the confidence of God’s remnant people in the true testimony.

> «Satan forsøker stadig å presse inn det uekte — for å lede bort fra sannheten. Satans aller siste bedrag vil være å gjøre Guds Ånds vitnesbyrd uten virkning. «Uten åpenbaring blir folket tøylesløst» (Ordspråkene 29:18). Satan vil arbeide listig, på forskjellige måter og gjennom ulike redskaper, for å rokke ved Guds restfolks tillit til det sanne vitnesbyrd.»

> “There will be a hatred kindled against the Testimonies which is satanic. The workings of Satan will be to unsettle the faith of the churches in them, for this reason: Satan cannot have so clear a track to bring in his deceptions and bind up souls in his delusions if the warnings and reproofs and counsels of the Spirit of God are heeded.” Selected Messages, book 1, 48.

> «Det vil bli tent et hat mot Vitnesbyrdene som er satanisk. Satans virksomhet vil være å rokke ved menighetenes tro på dem, av denne grunn: Satan kan ikke ha så fri bane til å innføre sine bedrag og binde sjeler fast i sine villfarelser dersom Guds Ånds advarsler og irettesettelser og råd blir aktet på.» Selected Messages, bok 1, 48.

The last deception for the theocracy of ancient Israel was a rejection of not only God, but also the Spirit of Prophecy. That rejection in 1097 BC typifies the last deception of Laodicean Seventh-day Adventism in 1863. The “seven times” of Leviticus twenty-six is the Word of God, and the Spirit of Prophecy states of the “seven times” that it “should not be altered.”

Det siste bedraget for det gamle Israels teokrati var en forkastelse ikke bare av Gud, men også av profetiens ånd. Denne forkastelsen i 1097 f.Kr. er et forbilde på det siste bedraget for den laodikeiske syvendedagsadventismen i 1863. De «sju tider» i Tredje Mosebok tjueseks er Guds Ord, og Profetiens Ånd sier om de «sju tider» at de «ikke skulle forandres».

> “I have seen that the 1843 chart was directed by the hand of the Lord, and that it should not be altered; that the figures were as He wanted them; that His hand was over and hid a mistake in some of the figures, so that none could see it, until His hand was removed.” Early Writings, 74.

> «Jeg har sett at 1843-diagrammet var ledet av Herrens hånd, og at det ikke skulle endres; at tallene var slik Han ville ha dem; at Hans hånd var over og skjulte en feil i noen av tallene, slik at ingen kunne se den før Hans hånd ble tatt bort.» Early Writings, 74.

The Spirit of Prophecy obviously endorsed the “seven times” and her endorsement was a warning not to change the figures on the chart, of which the "seven times" is the center column and the upper right-hand corner. With Uriah Smith’s counterfeit chart in 1863, the progressive rejection of the foundational truths, typified by ancient Israel in their rejection of God and the Spirit of Prophecy identified the rebellion of 1863. The date of the 1863 rebellion aligns with the prophetic line set forth in the book of Ezekiel. In that line of history, the conclusion was the destruction of Jerusalem, which typified the Sunday law. 1863 to the soon-coming Sunday law was typified by the history of king Saul in 1097 BC to Zedekiah in 586 BC.

Profetiens Ånd stadfestet åpenbart de «sju tider», og hennes stadfestelse var en advarsel mot å forandre tallene på tavlen, hvorav «de sju tider» utgjør den midterste kolonnen og det øvre høyre hjørnet. Med Uriah Smiths forfalskede tavle i 1863 kom den gradvise forkastelsen av de grunnleggende sannhetene, forbildet ved det gamle Israel i deres forkastelse av Gud, og Profetiens Ånd identifiserte opprøret i 1863. Datoen for opprøret i 1863 stemmer overens med den profetiske linjen som er fremstilt i Esekiels bok. I denne historiske linjen var avslutningen Jerusalems ødeleggelse, som var et forbilde på søndagsloven. 1863 frem til den snart kommende søndagsloven ble forbildet ved historien om kong Saul i 1097 f.Kr. til Sidkia i 586 f.Kr.

Zedekiah was taken captive to Babylon fourteen years before the Jubilee of 573 BC. The seventeenth Jubilee cycle began in 622 BC, and in the thirtieth year Ezekiel is set forth as a priest in 591 BC, then five years later Jerusalem was destroyed in 586 BC. It was destroyed on the same day of the year as it was destroyed the second time in AD 70 by Titus. Verse one of Ezekiel one is five years before Jerusalem’s destruction and nineteen years before the temple vision of chapter forty.

Sidkia ble ført i fangenskap til Babylon fjorten år før jubelåret i 573 f.Kr. Den syttende jubelårssyklusen begynte i 622 f.Kr., og i det trettiende året blir Esekiel framstilt som prest i 591 f.Kr.; deretter, fem år senere, ble Jerusalem ødelagt i 586 f.Kr. Det ble ødelagt på samme dag i året som det ble ødelagt den andre gangen i år 70 e.Kr. av Titus. Vers én i Esekiel kapittel én er fem år før Jerusalems ødeleggelse og nitten år før tempelvisjonen i kapittel førti.

> In the five and twentieth year of our captivity, in the beginning of the year, in the tenth day of the month, in the fourteenth year after that the city was smitten, in the selfsame day the hand of the Lord was upon me, and brought me thither. Ezekiel 40:1.

> I det fem og tyvende året av vårt fangenskap, i begynnelsen av året, på den tiende dagen i måneden, i det fjortende året etter at byen var blitt slått, på samme dag kom Herrens hånd over meg og førte meg dit. Esekiel 40:1.

For disobedience unto the covenant of the Sabbath of the land, God identified that “seven times” would be the curse for disobedience to the seventh-year, which is the Sabbath of the land. “Time” is a year, and a “year” is three hundred and sixty days, and seven times three hundred and sixty is twenty-five hundred and twenty years. The Millerites may not have employed the expression of “the twenty-five twenty,” but both their sacred charts identified numerically the twenty-five hundred and twenty years.

For ulydighet mot pakten om landets sabbat fastslo Gud at «sju tider» skulle være forbannelsen for ulydighet mot det sjuende året, som er landets sabbat. En «tid» er et år, og et «år» er tre hundre og seksti dager, og sju ganger tre hundre og seksti er to tusen fem hundre og tjue år. Millerittene brukte kanskje ikke uttrykket «de tjuefem tjue», men begge deres hellige tavler angav numerisk de to tusen fem hundre og tjue årene.

The pronouncement of the curse of seven times upon both the northern kingdom of Israel and the southern kingdom of Judah was the first, or you can say the ‘foundational,’ or you might even say the “alpha” understanding of William Miller. In 1863 the Laodicean Seventh-day Adventist church rejected the foundational understanding of Miller’s discoveries; “discoveries” that represented the entire foundation of the Millerite movement. Inspiration warned directly that this might happen, and it has, and it happened a long time ago.

Forkynnelsen av forbannelsen om sju tider over både nordriket Israel og sørriket Juda var den første, eller man kan si den «grunnleggende», eller man kan til og med si den «alfa»-forståelsen hos William Miller. I 1863 forkastet den laodikeiske Syvendedags Adventistkirken den grunnleggende forståelsen av Millers oppdagelser; «oppdagelser» som representerte hele grunnvollen for den millerittiske bevegelsen. Inspirasjonen advarte direkte om at dette kunne skje, og det har skjedd, og det skjedde for lenge siden.

The foundation to the temple that was rebuilt after the captivity in Babylon was finished during the history of the first decree, and before the second decree. The temple was fully built in the history of the second decree. In the third decree national sovereignty was restored to literal ancient Israel. William Miller represented the first angel that arrived in 1798 and was empowered on August 11, 1840. The second angel arrived after the foundations were laid, as represented by the 1843 chart, which was published in May of 1842. At the first disappointment of 1844, the alpha disappointment of 1844, the second angel and also the tarrying time in the parable of the virgins arrived, and when the second angel’s message was empowered at the Exeter camp meeting the temple was finished. Then at the great, or omega disappointment of 1844, the Messenger of the Covenant suddenly came to His temple, in fulfillment of the twenty-three hundred years that began at the third decree and ended at the arrival of the third angel.

Grunnvollen til tempelet som ble gjenreist etter fangenskapet i Babylon, ble fullført i historien om det første dekretet, og før det andre dekretet. Tempelet ble fullt ut bygget i historien om det andre dekretet. I det tredje dekretet ble nasjonal suverenitet gjenopprettet til det bokstavelige gamle Israel. William Miller representerte den første engelen som ankom i 1798 og ble utrustet med kraft den 11. august 1840. Den andre engelen ankom etter at grunnvollen var lagt, slik dette er representert ved 1843-kartet, som ble utgitt i mai 1842. Ved den første skuffelsen i 1844, alfaskuffelsen i 1844, ankom den andre engelen og også ventetiden i lignelsen om jomfruene, og da den andre engelens budskap ble utrustet med kraft ved leirmøtet i Exeter, ble tempelet fullført. Så, ved den store, eller omega-skuffelsen i 1844, kom Paktens Budbærer brått til sitt tempel, til oppfyllelse av de to tusen og tre hundre år som begynte ved det tredje dekretet og endte ved den tredje engelens ankomst.

Josiah, means ‘the foundation of God.’ Whether its king Josiah or Josiah Litch; both are symbols of the foundations, as represented in the history of the first decree and as represented by the spring feasts set forth in the first twenty-two verses of Leviticus twenty-three. The foundations, the spring feasts and the first decree are all symbols of 1840 and the empowerment of the first angel. October 22, 573 BC as set forth in Ezekiel chapter forty and verse one is a symbol of October 22, 1844 and the opening of the judgment of the dead, and also a symbol of September 11, 2001 at the opening of the judgment of the living. Any who have been following these articles should know the applications I am employing.

Josjia betyr «Guds grunnvoll». Enten det er kong Josjia eller Josiah Litch; begge er symboler på grunnvollene, slik de er fremstilt i historien om det første dekretet og slik de er representert ved vårhøytidene som fremsettes i de første tjueto versene i Tredje Mosebok tjue-tre. Grunnvollene, vårhøytidene og det første dekretet er alle symboler på 1840 og bemyndigelsen av den første engel. 22. oktober 573 f.Kr., slik det fremsettes i Esekiel kapittel førti og vers én, er et symbol på 22. oktober 1844 og åpningen av dommen over de døde, og også et symbol på 11. september 2001 ved åpningen av dommen over de levende. Enhver som har fulgt disse artiklene, burde kjenne til de anvendelsene jeg benytter.

Ezekiel is a symbol within the prophetic history represented in His writings. Ezekiel is there when the twenty-five men bow to the sun at the end of chapter eight. He was also there in the next chapters as ‘the sealing that is followed by the slaughtering’ is brought upon Jerusalem, which Ellen White identifies as the Seventh-day Adventist church. In the first eleven chapters, Ezekiel is brought into the heavenly sanctuary to receive his instructions, as were the Millerites called to do in 1844, and as this movement is now being called to do.

Esekiel er et symbol innen den profetiske historien som fremstilles i hans skrifter. Esekiel er til stede når de tjuefem mennene bøyer seg for solen ved slutten av kapittel åtte. Han var også til stede i de neste kapitlene idet «beseglingen som etterfølges av nedslaktningen» blir ført over Jerusalem, som Ellen White identifiserer som Syvendedags Adventistkirken. I de første elleve kapitlene blir Esekiel ført inn i den himmelske helligdom for å motta sine instrukser, slik millerittene ble kalt til å gjøre i 1844, og slik denne bevegelsen nå blir kalt til å gjøre.

> Thus Ezekiel is unto you a sign: according to all that he hath done shall ye do: and when this cometh, ye shall know that I am the Lord God. Ezekiel 24:24.

> Slik skal Esekiel være et tegn for dere; i samsvar med alt det han har gjort, skal dere gjøre; og når dette kommer, skal dere kjenne at jeg er Herren Gud. Esekiel 24:24.

## When This Cometh

Når dette kommer

When we reach the point in the latter days that the things Ezekiel illustrated are repeating in God’s people, then we have reached the sign of Ezekiel. When you know that Ezekiel represents the one hundred and forty-four thousand, and you know it to a level of faith and understanding that possesses the sanctified expectation that everything illustrated by Ezekiel in his writings typifies a sacred sequence of events in the latter days involving the one hundred and forty-four thousand—when you know that, then “ye shall know” “the Lord” is “God.”

Når vi i de siste dager kommer til det punkt at de ting Esekiel framstilte, gjentar seg i Guds folk, da er vi kommet til Esekiels tegn. Når du vet at Esekiel representerer de hundre og førtifire tusen, og du vet det på et nivå av tro og forståelse som eier den helliggjorte forventning at alt det Esekiel framstilte i sine skrifter, er et forbilde på en hellig rekke av begivenheter i de siste dager som involverer de hundre og førtifire tusen—når du vet det, da «skal I kjenne» at «Herren» er «Gud».

We will continue these thoughts in the next article.

Vi vil fortsette disse tankene i den neste artikkelen.

Back to Articles