Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Fifty-Seven

Daniels bok - nummer ett hundre og femtisju

Unraveling the Prophetic Symbolism of Cyrus in the Book of Daniel

Å avdekke den profetiske symbolikken omkring Kyros i Daniels bok

Author

Jeff Pippenger

Published

March 25, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

In verse one, of chapter ten, we are informed that it was the third year of Cyrus, but in chapter one, we are informed that Daniel only lived, or continued until the first year of Cyrus.

I vers én i kapittel ti får vi vite at det var Kyros’ tredje år, men i kapittel én får vi vite at Daniel bare levde, eller fortsatte, inntil Kyros’ første år.

> And Daniel continued even unto the first year of king Cyrus. Daniel 1:21.

> Og Daniel ble værende helt til kong Kyros’ første regjeringsår. Daniel 1:21.

For two years Cyrus had essentially co-ruled with Darius the Mede, thus it was his third year, but it was also his first year.

I to år hadde Kyros i det vesentlige vært medregent sammen med mederen Darius; derfor var det hans tredje år, men det var også hans første år.

> In the third year of Cyrus king of Persia a thing was revealed unto Daniel, whose name was called Belteshazzar; and the thing was true, but the time appointed was long: and he understood the thing, and had understanding of the vision. Daniel 10:1.

> I Kyros’, Persias konges, tredje regjeringsår ble et ord åpenbart for Daniel, han som ble kalt Beltsasar; og ordet var sant, men den fastsatte tid var lang; og han forstod ordet og hadde innsikt i synet. Daniel 10,1.

Prophetically Cyrus is introduced in Daniel’s first and last visions. Daniel chapter one, as already set forth in prior articles, represents the first angel of Revelation chapter fourteen. When the first angel is identified in prophecy it possesses all the prophetic characteristics of all three angels of Revelation fourteen. The three steps of the everlasting gospel represented in the first angel, are “fear God,” “give Him glory,” for “the hour of His judgment is come.”

Profetisk blir Kyros introdusert i Daniels første og siste syner. Daniel kapittel én, slik det allerede er framholdt i tidligere artikler, representerer den første engelen i Åpenbaringen kapittel fjorten. Når den første engelen blir identifisert i profetien, besitter den alle de profetiske kjennetegnene til alle de tre englene i Åpenbaringen fjorten. De tre trinnene i det evige evangelium, representert i den første engelen, er: «frykt Gud», «gi ham ære», for «hans domstime er kommet.»

Because Daniel and the three worthies “feared God,” they chose to reject the diet of Babylon, and remain vegetarians. In the visual test that followed, Daniel and the three worthies “glorified God” in their healthy appearance in contrast with those who ate the Babylonian diet. After three years, the “hour of judgment” arrived when Nebuchadnezzar tested them and found them to be ten times wiser than all the Babylonian wise men.

Fordi Daniel og de tre verdige «fryktet Gud», valgte de å avvise Babylons kosthold og forbli vegetarianere. I den synlige prøven som fulgte, «æret Gud» Daniel og de tre verdige ham ved sitt sunne utseende, i kontrast til dem som spiste den babylonske kosten. Etter tre år kom «dommens time», da Nebukadnesar prøvde dem og fant at de var ti ganger visere enn alle de babylonske vismennene.

The three steps of the everlasting gospel are also represented in the final chapter of Daniel as the process whereby the increase of knowledge purifies, makes white and tries those who are held accountable to the light that is unsealed at the time of the end. In the first chapter of Daniel as in the last, the three steps of the first angel, which includes all three angels, is identified. Because chapter one is the everlasting gospel of the first angel, chapter two of Daniel represents the second angel of Revelation fourteen, where the test of the image of the beast or the image of Christ is represented, as it was in the second test in the three steps of chapter one.

De tre trinnene i det evige evangelium er også fremstilt i det siste kapitlet i Daniel som den prosess hvorved kunnskapens økning renser, gjør hvit og prøver dem som holdes ansvarlige for det lys som blir åpnet ved endens tid. I det første kapitlet i Daniel, likesom i det siste, blir de tre trinnene til den første engel, som innbefatter alle de tre englene, identifisert. Fordi kapittel én er den første engels evige evangelium, fremstiller kapittel to i Daniel den andre engel i Åpenbaringen fjorten, hvor prøven om dyrets bilde eller Kristi bilde er fremstilt, slik den var i den andre prøven i de tre trinnene i kapittel én.

Because chapters one and two of Daniel represent the first and second angels of Revelation fourteen, chapter three and the test on the Plain of Dura, represents the third angel’s message, with its warning to not receive the mark of the beast. In chapter one of Daniel, Cyrus’ first year is mentioned, and in chapter ten, which is Daniel’s last vision, Cyrus is represented by his third year, but we know that third year is his first year, for Daniel only continued until the first year of Cyrus.

Fordi Daniels bok kapittel én og to fremstiller den første og den andre engel i Åpenbaringen fjorten, fremstiller kapittel tre og prøven på Durasletten den tredje engels budskap, med dets advarsel mot å ta imot dyrets merke. I Daniels bok kapittel én nevnes Kyros’ første år, og i kapittel ti, som er Daniels siste syn, fremstilles Kyros ved sitt tredje år; men vi vet at dette tredje år er hans første år, for Daniel levde bare til Kyros’ første år.

Cyrus is therefore a symbol of a first year that contains three years. He is a symbol of the first angel’s message. Cyrus’ first year is mentioned in the last verse of Daniel’s first vision, and then again in the first verse of Daniel’s last vision. It is important to recognize the prophetic symbolism of Cyrus, and we are first identifying that he represents the first angel’s message. This can be prophetically ascertained by the fact that Daniel identifies his third year, as his first, but more importantly it is identified by the first decree which he proclaimed.

Kyros er derfor et symbol på et første år som rommer tre år. Han er et symbol på den første engels budskap. Kyros’ første år omtales i det siste verset i Daniels første syn, og deretter igjen i det første verset i Daniels siste syn. Det er viktig å erkjenne den profetiske symbolikken i Kyros, og vi fastslår først at han representerer den første engels budskap. Dette kan profetisk påvises ved det forhold at Daniel identifiserer hans tredje år som hans første, men enda viktigere blir det identifisert ved det første dekretet som han utstedte.

The struggle that Gabriel was having with the kings of Persia in chapter ten, was in regard to bringing Cyrus to the point where he would follow through and proclaim the first of three decrees, which would allow the Jews to return and rebuild Jerusalem and the temple. The third decree would mark the beginning of the twenty-three hundred year prophecy, which ended when the third angel arrived on October 22, 1844. The third decree represented the third angel, and therefore the first decree of Cyrus, represented the arrival of the first angel in 1798. Cyrus represents the first angel, and for this reason, in the book of Daniel his first year represented three years.

Den kamp Gabriel førte med Persias konger i kapittel ti, gjaldt å bringe Kyros til det punkt hvor han ville fullbyrde og kunngjøre det første av tre dekreter, som ville tillate jødene å vende tilbake og gjenoppbygge Jerusalem og tempelet. Det tredje dekretet skulle markere begynnelsen på profetien om de to tusen tre hundre år, som endte da den tredje engel ankom den 22. oktober 1844. Det tredje dekretet representerte den tredje engel, og derfor representerte Kyros’ første dekret den første engels ankomst i 1798. Kyros representerer den første engel, og av denne grunn representerte hans første år i Daniels bok tre år.

Cyrus therefore represents the “time of the end,” for it was when the first angel (Cyrus), arrived in 1798, that the “time of the end” arrived and the book of Daniel was unsealed. The name Cyrus is believed to be derived from the Old Persian word “Kūruš,” which means “sun,” combined with the Elamite word “kursh,” meaning “throne,” indicating a connection to royal authority or kingship. Isaiah addresses these characteristics of Cyrus as well.

Kyros representerer derfor «endens tid», for det var da den første engelen (Kyros) ankom i 1798, at «endens tid» kom, og Daniels bok ble åpnet. Navnet Kyros antas å være avledet av det gammelpersiske ordet «Kūruš», som betyr «sol», kombinert med det elamittiske ordet «kursh», som betyr «trone», noe som peker på en forbindelse til kongelig myndighet eller kongedømme. Jesaja omtaler også disse kjennetegnene ved Kyros.

> That saith of Cyrus, He is my shepherd, and shall perform all my pleasure: even saying to Jerusalem, Thou shalt be built; and to the temple, Thy foundation shall be laid. Thus saith the Lord to his anointed, to Cyrus, whose right hand I have holden, to subdue nations before him; and I will loose the loins of kings, to open before him the two leaved gates; and the gates shall not be shut; I will go before thee, and make the crooked places straight: I will break in pieces the gates of brass, and cut in sunder the bars of iron: And I will give thee the treasures of darkness, and hidden riches of secret places, that thou mayest know that I, the Lord, which call thee by thy name, am the God of Israel. For Jacob my servant’s sake, and Israel mine elect, I have even called thee by thy name: I have surnamed thee, though thou hast not known me. I am the Lord, and there is none else, there is no God beside me: I girded thee, though thou hast not known me: That they may know from the rising of the sun, and from the west, that there is none beside me. I am the Lord, and there is none else. Isaiah 44:28–45:6.

> som sier om Kyros: Han er min hyrde, og han skal fullføre alt det som er min vilje, idet han sier om Jerusalem: Du skal bli bygget opp; og om templet: Din grunnvoll skal bli lagt. Så sier Herren til sin salvede, til Kyros, hvis høyre hånd jeg har grepet for å legge folkeslag under ham; og jeg vil løse kongers belter, for å åpne de tofløyede porter foran ham; og portene skal ikke være stengt. Jeg vil gå foran deg og jevne de krumme steder; kobberporter vil jeg slå i stykker og jernbommer vil jeg hogge over. Og jeg vil gi deg mørkets skatter og skjulte rikdommer på hemmelige steder, for at du skal kjenne at jeg er Herren, som kaller deg ved navn, Israels Gud. For min tjener Jakobs skyld og Israels, min utvalgtes skyld, har jeg kalt deg ved ditt navn; jeg gav deg hedersnavn, skjønt du ikke kjente meg. Jeg er Herren, og det er ingen annen; det finnes ingen Gud foruten meg. Jeg utrustet deg, skjønt du ikke kjente meg, for at de skal vite fra solens oppgang og fra vest at det er ingen foruten meg. Jeg er Herren, og det er ingen annen. Jesaja 44:28–45:6.

Cyrus typified Christ, for he was the Lord’s “anointed” and was called God’s “shepherd,” who builds Jerusalem and lays the foundation of the temple. He is the one involved with the opening of the closed gates, as Christ is He who opens and no man shuts, and shuts and no man opens. And Cyrus is given “the treasures of darkness, and hidden riches of secret places.” Cyrus fulfills several waymarks upon the line of reformatory movements.

Kyros var et forbilde på Kristus, for han var Herrens «salvede» og ble kalt Guds «hyrde», han som bygger Jerusalem og legger grunnvollen til templet. Han er den som er forbundet med åpningen av de lukkede porter, slik Kristus er Han som åpner, og ingen lukker, og lukker, og ingen åpner. Og Kyros blir gitt «mørkets skatter og skjulte rikdommer på hemmelige steder». Kyros oppfyller flere kjennemerker på reformatoriske bevegelsers linje.

He marks the time of the end, when the first angel arrives, when the book of Daniel is unsealed and there is then an increase of knowledge that comes from “the treasures of darkness, and hidden riches of secret places.” Those “treasures of darkness, and hidden riches of secret places,” make up the “foundation” that is “built,” and the “temple,” that is to be “laid”. Christ, who was typified by Cyrus, is the Lord’s “anointed,” as Christ was anointed at His baptism. Cyrus is therefore not only the arrival of the first angel, he is also the second angel that empowers the first angel when it descends, as the Holy Spirit descended when Christ was anointed. On October 22, 1844 Christ opened the door or “gate” into the Most Holy Place, which was a gate that had been shut. Cyrus also marks the arrival of the third angel.

Han markerer endetiden, når den første engel ankommer, når Daniels bok blir åpnet og det da skjer en økning i kunnskap som kommer fra «mørkets skatter og skjulte rikdommer på hemmelige steder». Disse «mørkets skatter og skjulte rikdommer på hemmelige steder» utgjør «grunnvollen» som blir «bygd», og «tempelet» som skal bli «lagt». Kristus, som ble forutbildet ved Kyros, er Herrens «salvede», slik Kristus ble salvet ved sin dåp. Kyros er derfor ikke bare den første engelens ankomst, han er også den andre engelen som gir kraft til den første engelen når den stiger ned, slik Den Hellige Ånd steg ned da Kristus ble salvet. Den 22. oktober 1844 åpnet Kristus døren eller «porten» inn til Det Aller Helligste, en port som hadde vært stengt. Kyros markerer også den tredje engelens ankomst.

Cyrus is the first angel, and the first angel possesses all the elements of all three angels. Cyrus is the time of the end in 1798, when the first angel arrived. Cyrus represents August 11, 1840 when the message of the first angel was empowered (anointed). He represents the work of laying the foundations, as represented by the production of the 1843 chart in May of 1842. He represents the building of the temple, as the two classes were separated at the first disappointment on April 19, 1844, and he represents the second separation at the great disappointment of October 22, 1844.

Kyros er den første engel, og den første engel besitter alle elementene av alle de tre englene. Kyros er endetiden i 1798, da den første engelen ankom. Kyros representerer 11. august 1840, da den første engelens budskap ble gitt kraft (salvet). Han representerer arbeidet med å legge grunnvollene, slik dette fremstilles ved utarbeidelsen av 1843-kartet i mai 1842. Han representerer byggingen av templet, idet de to klassene ble atskilt ved den første skuffelsen den 19. april 1844, og han representerer den andre atskillelsen ved den store skuffelsen den 22. oktober 1844.

All the waymarks of the reform movement of the Millerites were typified by Cyrus, and therefore those waymarks are also typifying the waymarks of the movement of the one hundred and forty-four thousand. The Millerite movement was preceded by the signs which Christ identified would precede the history of the Millerites.

Alle reformbevegelsens veimerker hos millerittene ble forebildet ved Kyros, og derfor forebilder også disse veimerkene veimerkene for de hundre og førtifiretusens bevegelse. Millerittbevegelsen ble forutgått av de tegn som Kristus identifiserte som dem som ville gå forut for millerittenes historie.

> “Prophecy not only foretells the manner and object of Christ’s coming, but presents tokens by which men are to know when it is near. Said Jesus: ‘There shall be signs in the sun, and in the moon, and in the stars.’ Luke 21:25. ‘The sun shall be darkened, and the moon shall not give her light, and the stars of heaven shall fall, and the powers that are in heaven shall be shaken. And then shall they see the Son of man coming in the clouds with great power and glory.’ Mark 13:24–26. The revelator thus describes the first of the signs to precede the second advent: ‘There was a great earthquake; and the sun became black as sackcloth of hair, and the moon became as blood.’ Revelation 6:12.

> «Profetien forutsier ikke bare måten og hensikten med Kristi komme på, men fremsetter også tegn hvorved mennesker skal vite når det er nær. Jesus sa: ‘Det skal være tegn i sol og måne og stjerner.’ Lukas 21:25. ‘Solen skal formørkes, og månen skal ikke gi sitt skinn, og stjernene skal falle fra himmelen, og kreftene i himlene skal rokkes. Og da skal de se Menneskesønnen komme i skyene med stor kraft og herlighet.’ Markus 13:24–26. Åpenbareren beskriver slik det første av de tegn som skal gå forut for det annet komme: ‘Det ble et stort jordskjelv; og solen ble svart som sekk av hår, og hele månen ble som blod.’ Åpenbaringen 6:12.»

> “These signs were witnessed before the opening of the nineteenth century. In fulfillment of this prophecy there occurred, in the year 1755, the most terrible earthquake that has ever been recorded.” The Great Controversy, 304.

> «Disse tegnene ble bevitnet før det nittende århundres begynnelse. Til oppfyllelse av denne profetien inntraff det i året 1755 det mest fryktelige jordskjelv som noensinne er blitt nedtegnet.» The Great Controversy, 304.

The signs which announced the Second Coming began shortly before 1798, in 1755. 1798 was the conclusion of the captivity of spiritual Israel in spiritual Babylon, which Sister White teaches was typified by the literal captivity of literal Israel in literal Babylon, that concluded at the end of the seventy years of captivity, when Cyrus entered through the open gates and took Babylon, and slew Belshazzar.

Tegnene som varslet det annet komme, begynte kort tid før 1798, i 1755. 1798 var avslutningen på det åndelige Israels fangenskap i det åndelige Babylon, som Søster White lærer var et forbilde på det bokstavelige Israels bokstavelige fangenskap i det bokstavelige Babylon, hvilket tok slutt ved utgangen av de sytti årene i fangenskap, da Kyros drog inn gjennom de åpne portene og inntok Babylon og drepte Belsasar.

> “Today the church of God is free to carry forward to completion the divine plan for the salvation of a lost race. For many centuries God’s people suffered a restriction of their liberties. The preaching of the gospel in its purity was prohibited, and the severest of penalties were visited upon those who dared disobey the mandates of men. As a consequence, the Lord’s great moral vineyard was almost wholly unoccupied. The people were deprived of the light of God’s word. The darkness of error and superstition threatened to blot out a knowledge of true religion. God’s church on earth was as verily in captivity during this long period of relentless persecution as were the children of Israel held captive in Babylon during the period of the exile.” Prophets and Kings, 714.

> «I dag står Guds menighet fritt til å føre den guddommelige planen for frelsen av en fortapt menneskeslekt fram til fullendelse. I mange århundrer led Guds folk under innskrenkning av sine friheter. Forkynnelsen av evangeliet i dets renhet var forbudt, og de strengeste straffer ble ilagt dem som våget å være ulydige mot menneskers påbud. Som en følge av dette lå Herrens store moralske vingård nesten helt uopptatt. Folket ble berøvet lyset fra Guds ord. Villfarelsens og overtroens mørke truet med å utslette kunnskapen om den sanne religion. Guds menighet på jorden var i sannhet i fangenskap gjennom denne lange perioden med ubarmhjertig forfølgelse, likesom Israels barn ble holdt fanget i Babylon under landflyktighetens tid.» Prophets and Kings, 714.

The end of the seventy years in Babylon typified 1798, and there were signs that preceded 1798, that announced that Christ’s return was imminent.

Slutten på de sytti årene i Babylon var et forbilde på 1798, og det var tegn som gikk forut for 1798, og som kunngjorde at Kristi gjenkomst var nær forestående.

> “The advent of the army of Cyrus before the walls of Babylon was to the Jews a sign that their deliverance from captivity was drawing nigh. More than a century before the birth of Cyrus, Inspiration had mentioned him by name, and had caused a record to be made of the actual work he should do in taking the city of Babylon unawares, and in preparing the way for the release of the children of the captivity.” Prophets and Kings, 551.

> «Ankomsten av Kyros’ hær foran Babylons murer var for jødene et tegn på at deres utfrielse fra fangenskapet nærmet seg. Mer enn et århundre før Kyros’ fødsel hadde Inspirasjonen nevnt ham ved navn og latt nedtegne det konkrete verk han skulle utføre ved å innta byen Babylon uforvarende og berede veien for frigivelsen av fangenskapets barn.» Prophets and Kings, 551.

Cyrus also typified the signs which preceded 1798. The historians are rather vague about the rule of Darius and Cyrus, but God’s Word is clear. The Medo-Persian Empire followed the Empire of Babylon, and the first king of Medo-Persia was Darius, though it was his nephew Cyrus that was the general that took Babylon, the night of Belshazzar’s last party. Cyrus and Darius both typify the time of the end of the seventy-year captivity, that represents the time of the end in 1798, and that also typifies the time of the end in 1989.

Kyros var også et forbilde på de tegn som gikk forut for 1798. Historikerne er nokså vage når det gjelder Dareios’ og Kyros’ styre, men Guds Ord er klart. Det medisk-persiske riket fulgte etter Babylons rike, og den første kongen i Medo-Persia var Dareios, skjønt det var hans nevø Kyros som var den hærføreren som inntok Babylon den natten Belsasar holdt sin siste fest. Både Kyros og Dareios er forbilder på tiden ved slutten av de sytti års fangenskap, som representerer endetiden i 1798, og som også er et forbilde på endetiden i 1989.

The time of the end in the history of Moses was marked by the births of Aaron and Moses, three years apart. That history typified most perfectly the history of Christ, and the time of the end in that history was marked by the birth of John, and six months later the birth of his cousin Jesus. The time of the end has two waymarks, and Darius and Cyrus both mark the end of the captivity of seventy years, that typified the end of the captivity of twelve hundred and sixty years. The deadly wound of the papal beast in 1798, was followed the next year by the death of the one who had rode upon and reigned over that beast. In 1989 Reagan and Bush the first, were both presidents.

Endens tid i Moses’ historie ble markert ved fødslene til Aron og Moses, med tre års mellomrom. Denne historien var et mest fullkomment forbilde på Kristi historie, og endens tid i den historien ble markert ved Johannes’ fødsel, og seks måneder senere fødselen til hans slektning Jesus. Endens tid har to veimerker, og både Darius og Kyros markerer avslutningen på fangenskapet på sytti år, som var et forbilde på avslutningen av fangenskapet på ett tusen to hundre og seksti år. Det dødelige såret på det pavelige dyret i 1798 ble året etter fulgt av døden til den som hadde ridd på og hersket over dette dyret. I 1989 var både Reagan og Bush den første presidenter.

Cyrus marks the signs that announce the coming time of the end, and he marks the time of the end. He marks the increase of knowledge, and the empowerment of the first message when an angel descends, and he marks the work that is then taken up in laying the foundations, the work of building the temple, and the arrival of the third angel when the Messenger of the Covenant suddenly comes to His temple.

Kyros markerer tegnene som kunngjør den kommende endetid, og han markerer endetiden. Han markerer kunnskapens tiltagende vekst og bemyndigelsen av det første budskap når en engel stiger ned, og han markerer det verk som da tas opp i å legge grunnvollene, verket med å bygge templet, og den tredje engels ankomst når Paktens Budbærer plutselig kommer til sitt tempel.

> In the third year of Cyrus king of Persia a thing was revealed unto Daniel, whose name was called Belteshazzar; and the thing was true, but the time appointed was long: and he understood the thing, and had understanding of the vision. In those days I Daniel was mourning three full weeks. I ate no pleasant bread, neither came flesh nor wine in my mouth, neither did I anoint myself at all, till three whole weeks were fulfilled. And in the four and twentieth day of the first month, as I was by the side of the great river, which is Hiddekel. Daniel 10:1–4.

> I perserkongen Kyros’ tredje år ble et ord åpenbart for Daniel, han som ble kalt Beltsasar; og ordet var sant, men den fastsatte tid var lang; og han forstod ordet og fikk innsikt i synet. I de dager sørget jeg, Daniel, i tre fulle uker. Jeg åt ikke noe kostelig brød, og verken kjøtt eller vin kom i min munn, og jeg salvet meg ikke i det hele tatt før tre hele uker var til ende. Og på den tjuefjerde dag i den første måned, da jeg var ved bredden av den store elv, den som er Hiddekel. Daniel 10:1–4.

The symbols of Cyrus and Belteshazzar represent a specific prophetic history in the last days. The symbol of Belteshazzar informs us that the people being represented are the one hundred and forty-four thousand, who are the final generation of covenant people. They are placed in the prophetic history represented by Cyrus, which represents the history which preceded 1798, and 1989, and September 11, 2001, for Cyrus represents all of those waymarks. He also represents the disappointment of July 18, 2020, and even the soon coming Sunday law in the United States. The key to ascertaining where Daniel’s last vision is prophetically placed is ascertained by what Daniel knows.

Symbolene Kyros og Beltsasar representerer en bestemt profetisk historie i de siste dager. Symbolet Beltsasar underretter oss om at folket som blir representert, er de hundre og førtifire tusen, som er den siste generasjon av paktsfolket. De er plassert i den profetiske historien som er representert ved Kyros, som representerer historien som gikk forut for 1798, og 1989, og 11. september 2001, for Kyros representerer alle disse veimerkene. Han representerer også skuffelsen den 18. juli 2020, og til og med den snart kommende søndagsloven i De forente stater. Nøkkelen til å fastslå hvor Daniels siste syn profetisk er plassert, blir fastslått ut fra det Daniel vet.

In verse one Daniel (Belteshazzar), has understanding of both the “thing” and also the “vision”. The “thing,” is the Hebrew word “dabar,” meaning “word”, and it is used by Gabriel to represent the “chazon” vision of the twenty-five hundred and twenty years (“seven times”). The “vision” in verse one, which Daniel understands, is the “mareh” vision of the twenty-three hundred years. God’s covenant people of the last days did not understand the “seven times,” at the time of the end in 1989. They did not understand the “seven times,” until after September 11, 2001, so Daniel must be in the time of the prophetic reform movement represented by Cyrus after September 11, 2001, for Daniel, representing the final prophetic movement, understands both the “thing,” and the “vision”.

I vers ett har Daniel (Beltsassar) forståelse av både «tingen» og «synet». «Tingen» er det hebraiske ordet «dabar», som betyr «ord», og det brukes av Gabriel til å representere «chazon»-synet om de to tusen fem hundre og tjue år («sju tider»). «Synet» i vers ett, som Daniel forstår, er «mareh»-synet om de to tusen tre hundre år. Guds paktsfolk i de siste dager forstod ikke «sju tider» ved endetiden i 1989. De forstod ikke «sju tider» før etter 11. september 2001, så Daniel må befinne seg i tiden for den profetiske reformbevegelsen representert ved Kyros etter 11. september 2001, for Daniel, som representerer den endelige profetiske bevegelsen, forstår både «tingen» og «synet».

Daniel is identified as being in a twenty-one day period of mourning. “In those days” of mourning Daniel, came to understand the “thing,” and he also had understanding of the “vision.” The truth represented by the “thing” was revealed to Daniel in the days of mourning. God’s people are represented as “mourning” in the reform lines just prior to the Midnight Cry. The mourning is represented by Martha and Mary mourning for Lazarus, just prior to the Triumphal Entry. It was illustrated by the discouragement after the first disappointment in Millerite history as expressed by Jeremiah.

Daniel blir fremstilt som værende i en tjueén dagers sørgeperiode. «I de dager» av sorg kom Daniel til å forstå «tingen», og han fikk også forståelse av «synet». Sannheten som var representert ved «tingen», ble åpenbart for Daniel i sørgedagene. Guds folk blir fremstilt som «sørgende» i reformlinjene like før Midnattsropet. Sorgen er fremstilt ved at Marta og Maria sørger over Lasarus, like før det triumferende inntog. Den ble illustrert ved mismotet etter den første skuffelsen i millerittisk historie, slik det kom til uttrykk hos Jeremia.

> Thy words were found, and I did eat them; and thy word was unto me the joy and rejoicing of mine heart: for I am called by thy name, O Lord God of hosts. I sat not in the assembly of the mockers, nor rejoiced; I sat alone because of thy hand: for thou hast filled me with indignation. Why is my pain perpetual, and my wound incurable, which refuseth to be healed? wilt thou be altogether unto me as a liar, and as waters that fail? Jeremiah 15:16–18.

> Dine ord ble funnet, og jeg åt dem, og ditt ord ble for meg mitt hjertes fryd og glede; for jeg er kalt ved ditt navn, Herre, hærskarenes Gud. Jeg satt ikke i spotternes forsamling og frydet meg ikke; jeg satt alene på grunn av din hånd, for du har fylt meg med harme. Hvorfor er min smerte vedvarende, og mitt sår uhelbredelig, siden det nekter å leges? Vil du da være for meg som en løgnaktig bekk, som vann som svikter? Jeremia 15:16–18.

Jeremiah did not “rejoice,” which the citizens of Sodom and Egypt did in Revelation chapter eleven, at the death of the two witnesses. To “not rejoice,” is to mourn. Belteshazzar’s mourning identifies the mourning that is associated with the death of the two witnesses. On July 18, 2020, and November 3, 2020, the two witnesses of the true Protestant horn and Republican horns of the earth beast were slain in the streets of Sodom and Egypt, where also our Lord was crucified. When our Lord was crucified, His disciples began to mourn. Those two witnesses were represented in Revelation chapter eleven, as Moses and Elijah.

Jeremia «gledet seg» ikke, slik innbyggerne i Sodoma og Egypt gjorde i Åpenbaringen kapittel elleve, over de to vitnenes død. Å «ikke glede seg» er å sørge. Beltesasars sorg identifiserer den sorgen som er forbundet med de to vitnenes død. Den 18. juli 2020 og den 3. november 2020 ble de to vitnene til det sanne protestantiske hornet og jorddyrets republikanske horn drept i gatene i Sodoma og Egypt, hvor også vår Herre ble korsfestet. Da vår Herre ble korsfestet, begynte Hans disipler å sørge. Disse to vitnene ble i Åpenbaringen kapittel elleve fremstilt som Moses og Elia.

There are five references to Christ as Michael in the Scriptures, three in the book of Daniel, one in the book of Jude and another in the book of Revelation. In chapter ten, which we are now considering, Michael is mentioned twice, in verses thirteen and twenty-one, and then again in chapter twelve, verse one. He is identified in Revelation twelve, verse seven. In Jude, Michael is identified as resurrecting Moses, who in Revelation chapter eleven, is one of the witnesses that is dead in the street.

Det finnes fem henvisninger til Kristus som Mikael i Skriftene, tre i Daniels bok, én i Judas brev og en annen i Johannes’ åpenbaring. I kapittel ti, som vi nå betrakter, nevnes Mikael to ganger, i vers tretten og tjueén, og deretter igjen i kapittel tolv, vers én. Han identifiseres i Johannes’ åpenbaring tolv, vers sju. I Judas brev blir Mikael identifisert som den som oppvekker Moses, som i Johannes’ åpenbaring kapittel elleve er et av vitnene som ligger dødt i gaten.

> I will therefore put you in remembrance, though ye once knew this, how that the Lord, having saved the people out of the land of Egypt, afterward destroyed them that believed not. And the angels which kept not their first estate, but left their own habitation, he hath reserved in everlasting chains under darkness unto the judgment of the great day. Even as Sodom and Gomorrha, and the cities about them in like manner, giving themselves over to fornication, and going after strange flesh, are set forth for an example, suffering the vengeance of eternal fire. Likewise also these filthy dreamers defile the flesh, despise dominion, and speak evil of dignities. Yet Michael the archangel, when contending with the devil he disputed about the body of Moses, durst not bring against him a railing accusation, but said, The Lord rebuke thee. Jude 5–9.

> Jeg vil derfor minne dere om dette, enda dere en gang visste det: at Herren, etter å ha frelst folket ut av landet Egypt, siden ødela dem som ikke trodde. Og de engler som ikke bevarte sin opprinnelige stilling, men forlot sin egen bolig, har han holdt i varetekt i evige lenker under mørke til dommen på den store dag. Slik også Sodoma og Gomorra og byene omkring dem, som på samme måte gav seg over til hor og gikk etter fremmed kjød, er satt fram som et eksempel idet de lider straffen i evig ild. På samme måte gjør også disse urene drømmerne kjødet urent, forakter herredømme og spotter høye verdigheter. Men da overengelen Mikael trettet med djevelen og stred om Moses’ legeme, våget han ikke å rette en spottende anklage mot ham, men sa: Herren refse deg. Judas 5–9.

In the book of Jude, in the context of both Sodom and Egypt, which represents the great city where Moses and Elijah are slain in Revelation chapter eleven; Christ, represented by Michael, resurrects the body of Moses. Moses and Elijah had been dead for three and a half symbolic days in Revelation chapter eleven, and the days of mourning for Belteshazzar end when Michael comes down out of heaven. Line upon line, Daniel chapter ten verses one through four, are identifying the period of mourning that concludes when the two witnesses are resurrected by Michael.

I Judas’ bok, i sammenhengen med både Sodoma og Egypt, som representerer den store by hvor Moses og Elia blir drept i Åpenbaringen kapittel elleve, oppvekker Kristus, representert ved Mikael, Moses’ legeme. Moses og Elia hadde vært døde i tre og en halv symbolske dager i Åpenbaringen kapittel elleve, og sørgedagene for Beltsassar tar slutt når Mikael stiger ned fra himmelen. Linje på linje identifiserer Daniel kapittel ti, vers én til fire, sørgeperioden som avsluttes når de to vitnene blir oppreist av Mikael.

We shall continue this study in the next article.

Vi skal fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> “The Father chose Moses and Elijah to be his messengers to Christ, and glorify him with the light of Heaven, and commune with him concerning his coming agony, because they had lived upon earth as men; they had experienced human sorrow and suffering, and could sympathize with the trial of Jesus, in his earthly life. Elijah, in his position as a prophet to Israel, had represented Christ, and his work had been, in a degree, similar to that of the Saviour. And Moses, as the leader of Israel, had stood in the place of Christ, communing with him and following his directions; therefore, these two, of all the hosts that gathered around the throne of God, were fittest to minister to the Son of God.

> «Faderen utvalgte Moses og Elia til å være sine sendebud til Kristus, og til å herliggjøre ham med himmelens lys og tale med ham om hans forestående lidelse, fordi de hadde levd på jorden som mennesker; de hadde erfart menneskelig sorg og lidelse og kunne ha medfølelse med Jesu prøvelse i hans jordiske liv. Elia, i sin stilling som profet for Israel, hadde representert Kristus, og hans gjerning hadde i noen grad vært lik Frelserens. Og Moses, som Israels leder, hadde stått i Kristi sted, hatt samfunn med ham og fulgt hans anvisninger; derfor var disse to, blant alle skarene som samlet seg omkring Guds trone, best skikket til å tjene Guds Sønn.»

> “When Moses, enraged at the unbelief of the children of Israel, smote the rock in wrath and furnished them the water for which they called, he took the glory to himself; for his mind was so engrossed with the ingratitude and waywardness of Israel that he failed to honor God and magnify his name, in performing the act which He had commanded him to do. It was the plan of the Almighty to frequently bring the children of Israel into straight places, and then, in their great necessity, to deliver them by his power, that they might recognize his special regard for them, and glorify his name. But Moses, in yielding to the natural impulses of his heart, appropriated to himself the honor due to God, fell under the power of Satan, and was forbidden to enter the promised land. Had Moses remained steadfast, the Lord would have brought him to the promised land, and would then have translated him to Heaven without his seeing death.

> «Da Moses, opprørt over Israels barns vantro, i vrede slo på klippen og skaffet dem det vann de ropte etter, tok han æren til seg selv; for hans sinn var så opptatt av Israels utakknemlighet og egenrådighet at han unnlot å ære Gud og opphøye hans navn ved å utføre den handling som Han hadde befalt ham å gjøre. Det var Den Allmektiges plan ofte å føre Israels barn inn i trange kår, og så, i deres store nød, utfri dem ved sin makt, for at de skulle erkjenne hans særlige omsorg for dem og herliggjøre hans navn. Men da Moses ga etter for sitt hjertes naturlige impulser, tilegnet han seg den ære som tilkom Gud, kom under Satans makt og ble nektet å komme inn i det lovede land. Dersom Moses hadde holdt stand, ville Herren ha ført ham inn i det lovede land og deretter ha tatt ham opp til himmelen uten at han fikk se døden.»

> “As it was, Moses passed through death, but the Son of God came down from Heaven and resurrected him before his body had seen corruption. Though Satan contended with Michael for the body of Moses, and claimed it as his rightful prey, he could not prevail against the Son of God, and Moses, with a resurrected and glorified body, was borne to the courts of Heaven, and was now one of the honored two, commissioned by the Father to wait upon his Son.

> «Slik gikk det til at Moses gikk gjennom døden, men Guds Sønn steg ned fra himmelen og oppreiste ham før hans legeme hadde sett forråtnelse. Selv om Satan tvistet med Mikael om Moses’ legeme og gjorde krav på det som sitt rettmessige bytte, kunne han ikke seire over Guds Sønn; og Moses, med et oppreist og herliggjort legeme, ble båret til himmelens forgårder og var nå en av de to ærede, utsendt av Faderen for å tjene hans Sønn.»

> “By permitting themselves to be so overcome by sleep, the disciples had lost the conversation between the Heavenly messengers and the glorified Redeemer. But as they suddenly awake from profound slumber, and behold the sublime vision before them, they are filled with rapture and awe. As they look upon the radiant form of their beloved Master, they are obliged to shield their eyes with their hands, not being able otherwise to endure the inexpressible glory that clothes his person, and which emits beams of light like those of the sun. For a brief space the disciples behold their Lord glorified and exalted before their eyes, and honored by the radiant beings whom they recognize as the favored ones of God.” The Spirit of Prophecy, volume 2, 329, 330.

> «Ved å tillate seg å bli så overvunnet av søvn, hadde disiplene gått glipp av samtalen mellom de himmelske sendebudene og den herliggjorte Gjenløser. Men idet de plutselig våkner av dyp søvn og ser det opphøyde synet foran seg, blir de fylt av henrykkelse og ærefrykt. Når de betrakter den strålende skikkelsen til sin elskede Mester, blir de nødt til å skjerme øynene med hendene, da de ellers ikke er i stand til å utholde den ubeskrivelige herlighet som omgir hans person, og som utsender lysstråler lik solens. Et kort øyeblikk får disiplene se sin Herre herliggjort og opphøyet for sine øyne, og æret av de strålende vesener som de gjenkjenner som Guds begunstigede.» The Spirit of Prophecy, volume 2, 329, 330.

Back to Articles