Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Twenty-Three

Joels bok og den laodikeiske syvendedags adventistkirke - Nummer tjuetre

Number Twenty-Three

Nummer tjuetre

Author

Jeff Pippenger

Published

January 4, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

In article twenty-two I wrote, “Then in chapter eleven, the genealogy of the chosen people is represented by ten names from Shem to Abram. Chapter eleven is the story of the tower of Babel, but also the genealogy of the chosen people, as represented by Abraham. Chapter eleven introduces a chosen people who were to enter into a threefold covenant with God. The third and final step was the sacrifice of Isaac in chapter twenty-two. Chapter “eleven” is the alpha beginning and chapter “twenty-two” is the omega ending. The faith required to hear God’s voice in the meaning of names, is no different than the faith required to hear His voice in the numbering of His Word.”

I artikkel tjue-to skrev jeg: «Deretter, i kapittel elleve, blir det utvalgte folks slektslinje fremstilt ved ti navn fra Sem til Abram. Kapittel elleve er fortellingen om Babels tårn, men også det utvalgte folks slektslinje, slik den er representert ved Abraham. Kapittel elleve introduserer et utvalgt folk som skulle tre inn i en trefoldig pakt med Gud. Det tredje og siste trinnet var Isaks offer i kapittel tjue-to. Kapittel «elleve» er alfa-begynnelsen, og kapittel «tjue-to» er omega-avslutningen. Den tro som kreves for å høre Guds røst i betydningen av navn, er ikke annerledes enn den tro som kreves for å høre Hans røst i nummereringen av Hans Ord.»

Chapter eleven presents the covenant of Cain, and the covenant of Abel. We have repeatedly shown through the years that the prophetic characteristics of the tower of Babel represent a counterfeit covenant. After the flood, there was a change of dispensations from worshipping at the gate of Eden before the flood, and after the flood, worship was to be at an altar. The altar had specific biblical requirements. It needed to be erected of natural stone, with no human chipping or chiseling the stone. It had to be rock upon rock, with no mortar.

Kapittel elleve presenterer Kains pakt og Abels pakt. Vi har gjentatte ganger gjennom årene vist at de profetiske kjennetegnene ved Babels tårn representerer en falsk pakt. Etter flommen skjedde det en endring i husholdningene: før flommen tilbad man ved Edens port, og etter flommen skulle tilbedelsen skje ved et alter. Alteret hadde bestemte bibelske krav. Det måtte reises av naturstein, uten at noe menneske bearbeidet eller hugget i steinen. Det måtte være stein på stein, uten mørtel.

The purpose of the tower was to make Nimrod’s cohorts a name, which represents character. In the tower we see man attempting to save themselves, and lifting themselves up as the gods of heaven. The tower is a symbol of a church that thinks it can save itself, and thinks that it should be lifted up, as the ten kings do in Psalm 83, when they lift up the papal head at the evil confederacy of Bible prophecy, which takes place at the Sunday law.

Formålet med tårnet var å gi Nimrods tilhengere et navn, som representerer karakter. I tårnet ser vi mennesket forsøke å frelse seg selv og opphøye seg selv som himmelens guder. Tårnet er et symbol på en kirke som mener at den kan frelse seg selv, og mener at den bør opphøyes, slik de ti kongene gjør i Salme 83, når de opphøyer det pavelige hode i den onde sammensvergelsen i Bibelens profeti, som finner sted ved søndagsloven.

> A Song or Psalm of Asaph. Keep not thou silence, O God: hold not thy peace, and be not still, O God. For, lo, thine enemies make a tumult: and they that hate thee have lifted up the head. Psalms 83:1, 2.

> En sang eller salme av Asaf. Ti ikke, Gud; vær ikke taus, og vær ikke stille, Gud. For se, dine fiender lar det buldre, og de som hater deg, løfter hodet. Salmenes bok 83:1, 2.

The world had just been destroyed by Noah’s flood, and the reason God identified the closing probation on the antediluvian world was that man’s thoughts had become evil continually. The Bible speaks of unity in various ways, one of which is to see “eye to eye.” Can two walk together, except they be agreed?

Verden var nettopp blitt ødelagt ved Noahs flom, og grunnen til at Gud lot prøvetidens avslutning komme over den antediluvianske verden, var at menneskenes tanker var blitt onde hele tiden. Bibelen taler om enhet på forskjellige måter, hvorav én er å se «øyne til øyne». Kan vel to vandre sammen uten at de er blitt enige?

> Now I beseech you, brethren, by the name of our Lord Jesus Christ, that ye all speak the same thing, and that there be no divisions among you; but that ye be perfectly joined together in the same mind and in the same judgment. 1 Corinthians 1:10.

> Men jeg formaner eder, brødre, ved vår Herre Jesu Kristi navn, at I alle taler det samme, og at det ikke må være splittelser iblant eder, men at I må være fullkomment sammenføyd i det samme sinn og i den samme dom. 1 Korinterbrev 1:10.

When God confused the language at the judgment upon Nimrod’s kingdom, it identifies that prior to the confusion, they were all in unity, and therefore they were all the same character, and that character was a religion based upon human works—as opposed to those in the very same chapter that are represented by Abraham. Shem was a faithful soul in the time of Nimrod. Historians point to Shem as the one who killed Nimrod, the mighty rebel before the Lord. The point stands without the historian’s ideas, for Shem is a covenant man, who traces his blood to Noah, a covenant man, who traces his blood back to Seth, another covenant man, who came into covenant history to replace his brother Abel, who was another covenant man who was a direct descendant of Adam.

Da Gud forvirret språket ved dommen over Nimrods rike, viser det at de før forvirringen alle var i enhet, og at de derfor alle var av den samme karakter, og denne karakter var en religion grunnlagt på menneskelige gjerninger – i motsetning til dem i det samme kapittelet som er representert ved Abraham. Sem var en trofast sjel på Nimrods tid. Historikere peker på Sem som den som drepte Nimrod, den veldige opprøreren for Herrens åsyn. Poenget står fast også uten historikerens oppfatninger, for Sem er en paktsmann, som fører sitt blod tilbake til Noah, en paktsmann, som fører sitt blod tilbake til Set, en annen paktsmann, som trådte inn i paktshistorien for å erstatte sin bror Abel, som var en annen paktsmann og en direkte etterkommer av Adam.

Genesis eleven is the great controversy between Christ and Satan, in the context of a covenant of life and a covenant of death. Nimrod represents the great hunter before the Lord, for he represents a church that has many devotees. Abram, through Shem, represents a church that has but few devotees. Shem was the covenant man when Nimrod was building his tower, but the two covenants in chapter eleven are represented not by Shem and Nimrod, but by Nimrod and Abraham. Paul clearly identifies this prophetic rule.

Første Mosebok kapittel elleve er den store strid mellom Kristus og Satan, i sammenhengen mellom en livspakt og en dødspakt. Nimrod representerer den store jeger for Herrens åsyn, for han representerer en menighet som har mange tilhengere. Abram, gjennom Sem, representerer en menighet som bare har få tilhengere. Sem var paktsmannen da Nimrod bygde sitt tårn, men de to paktene i kapittel elleve blir ikke representert ved Sem og Nimrod, men ved Nimrod og Abraham. Paulus identifiserer tydelig denne profetiske regelen.

> For this Melchisedec, king of Salem, priest of the most high God, who met Abraham returning from the slaughter of the kings, and blessed him; To whom also Abraham gave a tenth part of all; first being by interpretation King of righteousness, and after that also King of Salem, which is, King of peace; Without father, without mother, without descent, having neither beginning of days, nor end of life; but made like unto the Son of God; abideth a priest continually. Now consider how great this man was, unto whom even the patriarch Abraham gave the tenth of the spoils.

> For denne Melkisedek, konge i Salem, prest for den høyeste Gud, som møtte Abraham da han vendte tilbake etter nederlaget over kongene, og velsignet ham; og som Abraham også gav tiende av alt; han er for det første, når navnet tydes, rettferdighets konge, og deretter også konge i Salem, det er freds konge; uten far, uten mor, uten ættetavle, uten begynnelse på dager og uten ende på liv, men gjort lik Guds Sønn, blir han ved som prest for alltid. Legg nå merke til hvor stor denne mannen var, han som selv patriarken Abraham gav tiende av byttet.

> And verily they that are of the sons of Levi, who receive the office of the priesthood, have a commandment to take tithes of the people according to the law, that is, of their brethren, though they come out of the loins of Abraham:

> Og sannelig, de av Levis sønner som mottar prestedømmets embete, har etter loven et bud om å ta tiende av folket, det vil si av sine brødre, enda disse er utgått av Abrahams lend:

> But he whose descent is not counted from them received tithes of Abraham, and blessed him that had the promises. And without all contradiction the less is blessed of the better. And here men that die receive tithes; but there he receiveth them, of whom it is witnessed that he liveth. And as I may so say, Levi also, who receiveth tithes, payed tithes in Abraham. For he was yet in the loins of his father, when Melchisedec met him. Hebrews 7:1–10.

> Men han som ikke regnet sin ættelinje fra dem, mottok tiende av Abraham og velsignet ham som hadde løftene. Og uten all motsigelse er det den ringere som blir velsignet av den bedre. Og her er det dødelige mennesker som mottar tiender; men der er det han som mottar dem, han som det blir vitnet om at lever. Og så å si betalte også Levi, han som mottar tiender, tiende i Abraham. For han var ennå i sin fars lender da Melkisedek møtte ham. Hebreerne 7:1–10.

There is a great deal of present truth in the subject of Melchizedek, but I am simply identifying that Paul teaches directly that the prophetic characteristics of covenant men, and by that, I mean, men and women in the inspired testimony whose scriptural testimony is identifying a waymark in the prophetic line of God’s covenant with mankind. Paul teaches that Melchizedek, who lived before the Levitical priesthood was established at Sinai, and therefore over four hundred years before there was a Levitical priesthood, had accepted tithe from Levi. In order to be in the Levitical priesthood, you had to be a Levite who could prove his blood descent from Levi. Melchizedek could not show his descent was from the line of Levi, for Levi was not yet born.

Det finnes svært mye sannhet for vår tid i emnet Melkisedek, men jeg påpeker ganske enkelt at Paulus direkte lærer at de profetiske kjennetegnene ved paktsmenn — og med det mener jeg menn og kvinner i det inspirerte vitnesbyrd hvis bibelske vitnesbyrd identifiserer et veimerke i den profetiske linjen for Guds pakt med menneskeheten. Paulus lærer at Melkisedek, som levde før det levittiske prestedømmet ble opprettet ved Sinai, og derfor over fire hundre år før det fantes et levittisk prestedømme, hadde mottatt tiende fra Levi. For å være i det levittiske prestedømmet måtte man være en levitt som kunne bevise sitt blodsmessige avstamningsforhold fra Levi. Melkisedek kunne ikke påvise at hans avstamning var fra Levis linje, for Levi var ennå ikke født.

The line of prophecy that represents God’s covenant with Adam and Eve is actually two covenants. The first was a covenant of life with a simple test. After the fall and the failed test, the next covenant included the blood of a lamb in order to provide clothing. Then there was God’s covenant with mankind, represented by the rainbow, Noah and altar worship. Then there was Genesis eleven where God’s covenant with a chosen people, who would be called Hebrews began. In each of those stories the biblical characters are covenant men or women.

Profetiens linje som representerer Guds pakt med Adam og Eva, er i virkeligheten to pakter. Den første var en livspakt med en enkel prøve. Etter syndefallet og den mislykkede prøven omfattet den neste pakten blodet av et lam for å skaffe klær. Deretter kom Guds pakt med menneskeheten, representert ved regnbuen, Noah og altertilbedelsen. Så kom Første Mosebok elleve, hvor Guds pakt med et utvalgt folk, som skulle bli kalt hebreere, begynte. I hver av disse fortellingene er de bibelske skikkelsene paktsmenn eller paktskvinner.

In Genesis eleven, the beginning of the covenant of life with a chosen people is set forth, and it is set forth, right where Nimrod establishes the covenant of death, as represented by the bricks and mortar, that were the counterfeit of the unchiseled rocks and no mortar represented by the altar. Sister White informs us the altar represents Christ, thus Nimrod’s religion, which is a counterfeit religion, represents a counterfeit Christ.

I Første Mosebok elleve fremstilles begynnelsen på livspakten med et utvalgt folk, og den fremstilles nettopp der hvor Nimrod oppretter dødspakten, slik denne er representert ved teglsteinene og mørtelen, som var forfalskningen av de utilhogde steinene og fraværet av mørtel representert ved alteret. Søster White opplyser oss om at alteret representerer Kristus; dermed representerer Nimrods religion, som er en forfalsket religion, en forfalsket Kristus.

> And they said one to another, Go to, let us make brick, and burn them thoroughly. And they had brick for stone, and slime had they for mortar. Genesis 11:3.

> Og de sa til hverandre: Kom, la oss lage teglstein og brenne dem godt. Og de hadde teglstein i stedet for stein, og jordbek hadde de i stedet for mørtel. 1 Mosebok 11:3.

> And if thou wilt make me an altar of stone, thou shalt not build it of hewn stone: for if thou lift up thy tool upon it, thou hast polluted it. Exodus 20:25.

> Og dersom du vil gjøre meg et alter av stein, skal du ikke bygge det av tilhoggen stein; for dersom du løfter ditt redskap mot det, har du vanhelliget det. 2 Mosebok 20:25.

> “We are in danger of mingling the sacred and the common. The holy fire from God is to be used in our efforts. The true altar is Christ; the true fire is the Holy Spirit. This is our inspiration. It is only as the Holy Spirit leads and guides a man that he is a safe counselor. If we turn aside from God and from His chosen ones to inquire at strange altars we shall be answered according to our works.” Selected Messages, book 3, 300.

> «Vi står i fare for å blande det hellige og det alminnelige. Den hellige ild fra Gud skal brukes i vårt arbeid. Det sanne alter er Kristus; den sanne ild er Den Hellige Ånd. Dette er vår inspirasjon. Bare når Den Hellige Ånd leder og veileder et menneske, er han en trygg rådgiver. Hvis vi vender oss bort fra Gud og fra Hans utvalgte for å søke råd ved fremmede altere, skal vi få svar etter våre gjerninger.» Selected Messages, bok 3, 300.

Among other truths, one of the lessons that is derived prophetically from Genesis eleven is that it represents the beginning of a prophetic line. The flood of Noah marks a prophetic separation. When Noah left the ark there was to be a new method of worship, and the method of worship always produces two classes of worshippers, as set forth in the history of Cain and Abel. Genesis eleven is a new world, with a beginning history that becomes the foundational story of the ending history, as God’s last day covenant people call the eleventh-hour workers out of Babylon during the Sunday law crisis. Nimrod is the man of sin during the Sunday law crisis, and Shem, who is Abraham is the man of God in that very same crisis. Genesis eleven’s scattering and confusion of languages, began soon after Noah left the ark. The theme of chapter eleven is the two covenants, and the story reaches its conclusion when the third step of the Abrahamic covenant is set forth in chapter twenty-two.

Blant andre sannheter er én av læresetningene som profetisk utledes av Første Mosebok elleve, at det representerer begynnelsen på en profetisk linje. Noas flom markerer et profetisk skille. Da Noah gikk ut av arken, skulle det være en ny tilbedelsesform, og tilbedelsesformen frembringer alltid to klasser av tilbedere, slik det fremstilles i beretningen om Kain og Abel. Første Mosebok elleve er en ny verden, med en begynnelseshistorie som blir den grunnleggende fortellingen for avslutningshistorien, idet Guds paktsfolk i de siste dager kaller arbeiderne i den ellevte time ut av Babylon under søndagslovskrisen. Nimrod er syndens menneske under søndagslovskrisen, og Sem, som er Abraham, er Guds mann i den samme krisen. Første Mosebok elles spredning og forvirring av språkene begynte kort tid etter at Noah gikk ut av arken. Temaet i kapittel elleve er de to paktene, og fortellingen når sin avslutning når det tredje trinnet i den abrahamittiske pakt fremstilles i kapittel tjueto.

Chapter eleven is the alpha history of the line of Abraham that reaches omega history in chapter twenty-two. The beginning story of Nimrod’s Babel and the ending story of the offering of Isaac, both represent the final judgment upon mankind. The line begins at Nimrod’s tower, and extends to the offering of Isaac, and the line culminates in two opposite offerings. Nimrod’s offering receives God’s executive judgment, and Abraham’s judgment receives God’s blessing. Nimrod is the alpha of chapter eleven and Abraham is the omega of chapter twenty-two. The omega is always greater, by at least twenty-two times according to the Hebrew alphabet, and the power manifested in confusing the languages and scattering the nations abroad, was far exceeded by the power of the cross. Nimrod’s tower represents the Twin Towers of 9/11 and the offering of Isaac represents the Sunday law.

Kapittel elleve er alfahistorien til Abrahams linje, som når omegahistorien i kapittel tjueto. Fortellingen ved begynnelsen om Nimrods Babel og fortellingen ved avslutningen om Isaks offer, representerer begge den endelige dom over menneskeheten. Linjen begynner ved Nimrods tårn og strekker seg til Isaks offer, og linjen kulminerer i to motsatte offerhandlinger. Nimrods offer mottar Guds utøvende dom, og Abrahams dom mottar Guds velsignelse. Nimrod er alfaen i kapittel elleve, og Abraham er omegaen i kapittel tjueto. Omega er alltid større, med minst tjueto ganger ifølge det hebraiske alfabetet, og kraften som ble åpenbart i forvirringen av språkene og i at folkeslagene ble spredt utover, ble langt overgått av korsets kraft. Nimrods tårn representerer tvillingtårnene den 11. september, og Isaks offer representerer søndagsloven.

The line of the covenant with a chosen people begins with the symbol of the number eleven and it ends with the symbol of twenty-two. The line ends at the close of probation in the alpha history of Nimrod and also the omega history of Abraham. The very history of Nimrod and Abraham is set forth in the first book of the Bible, and it is set within the context of picking up the pieces from the very recent destruction of Noah’s flood. In the first book of the Bible the illustration of the two covenants, provides two witnesses that set forth the close of probation in the line of chapter eleven through to twenty-two.

Paktens linje med et utvalgt folk begynner med symbolet på tallet elleve og ender med symbolet på tjue-to. Linjen ender ved prøvetidens avslutning i Nimrods alfahistorie og også i Abrahams omegahistorie. Selve historien om Nimrod og Abraham er fremstilt i Bibelens første bok, og den er satt inn i sammenhengen med å samle opp restene etter den helt nylige ødeleggelsen ved Noahs flom. I Bibelens første bok gir illustrasjonen av de to paktene to vitner som fremstiller prøvetidens avslutning i linjen fra kapittel elleve til og med tjue-to.

> He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. Revelation 22:11.

> Den som gjør urett, la ham fortsatt gjøre urett; og den som er uren, la ham fortsatt være uren; og den som er rettferdig, la ham fortsatt gjøre rettferdighet; og den som er hellig, la ham fortsatt være hellig. Åpenbaringen 22:11.

Nimrod is unjust and filthy still, and Abraham is righteous and holy still as identified in the alpha of Genesis 11–22, and also in the omega of Revelation 22:11. Just before probation closes, a pronouncement in verse 10 is made to seal not the sayings of the prophecy of this book. Just before probation closes in the very next verse, there is to be a prophecy in Revelation that is to be unsealed. Two verses after verse eleven, Christ supplies the key to unseal that prophecy.

Nimrod er fremdeles urettferdig og uren, og Abraham er fremdeles rettferdig og hellig, slik det er identifisert i alfaen av 1 Mosebok 11–22, og også i omegaen av Åpenbaringen 22:11. Like før nådetiden avsluttes, blir det i vers 10 gitt en kunngjøring om ikke å forsegle utsagnene i profetien i denne bok. Like før nådetiden avsluttes, i det aller neste vers, skal det i Åpenbaringen være en profeti som skal åpnes. To vers etter vers elleve gir Kristus nøkkelen til å åpne den profetien.

> And he saith unto me, Seal not the sayings of the prophecy of this book: for the time is at hand. He that is unjust, let him be unjust still: and he which is filthy, let him be filthy still: and he that is righteous, let him be righteous still: and he that is holy, let him be holy still. And, behold, I come quickly; and my reward is with me, to give every man according as his work shall be.

> Og han sier til meg: Forsegl ikke ordene i profetien i denne boken; for tiden er nær. Den som gjør urett, la ham fortsatt gjøre urett; og den som er uren, la ham fortsatt være uren; og den som er rettferdig, la ham fortsatt være rettferdig; og den som er hellig, la ham fortsatt være hellig. Og se, jeg kommer snart, og min lønn er med meg, for å gi enhver etter som hans gjerning skal være.

> I am Alpha and Omega, the beginning and the end, the first and the last. Revelation 22:10–13.

> Jeg er Alfa og Omega, begynnelsen og enden, den første og den siste. Åpenbaringen 22:10–13.

Chapter twenty-two is the omega chapter of the entire Bible and the key to opening the prophecy in Revelation that is sealed up, is the principle that Christ identified above all others in chapter one of Revelation. Chapter one is the first letter of the Hebrew alphabet, and chapter twenty-two is the last. In verses nine through eleven of chapter one, John introduces himself, and identifies Christ as Alpha and Omega.

Kapittel tjueto er omega-kapitlet i hele Bibelen, og nøkkelen til å åpne profetien i Åpenbaringen, som er forseglet, er det prinsipp som Kristus fremfor alle andre identifiserte i kapittel én av Åpenbaringen. Kapittel én er den første bokstaven i det hebraiske alfabetet, og kapittel tjueto er den siste. I vers ni til elleve i kapittel én presenterer Johannes seg selv og identifiserer Kristus som Alfa og Omega.

> I John, who also am your brother, and companion in tribulation, and in the kingdom and patience of Jesus Christ, was in the isle that is called Patmos, for the word of God, and for the testimony of Jesus Christ. I was in the Spirit on the Lord’s day, and heard behind me a great voice, as of a trumpet, Saying, I am Alpha and Omega, the first and the last: and, What thou seest, write in a book, and send it unto the seven churches which are in Asia; unto Ephesus, and unto Smyrna, and unto Pergamos, and unto Thyatira, and unto Sardis, and unto Philadelphia, and unto Laodicea. Revelation 1:9-11.

> Jeg, Johannes, som også er deres bror og meddelaktig i trengselen og i Jesu Kristi rike og tålmodighet, var på den øya som kalles Patmos, for Guds ords skyld og for Jesu Kristi vitnesbyrds skyld. Jeg var i Ånden på Herrens dag, og hørte bak meg en mektig røst, som av en basun, som sa: Jeg er Alfa og Omega, den første og den siste; og: Det du ser, skriv i en bok og send det til de sju menighetene som er i Asia: til Efesus og til Smyrna og til Pergamos og til Tyatira og til Sardes og til Filadelfia og til Laodikea. Åpenbaringen 1:9–11.

In verse eleven, John is in Patmos, but he turns around in verse twelve, and from there on, he is in the heavenly sanctuary. Thus, in verses 9/11, we find the testimony of John, which identifies Jesus as Alpha and Omega, something Jesus already identified of Himself in verse 8:

I vers elleve er Johannes på Patmos, men han vender seg om i vers tolv, og fra da av befinner han seg i den himmelske helligdom. Slik finner vi i vers 9/11 Johannes’ vitnesbyrd, som identifiserer Jesus som Alfa og Omega, noe Jesus allerede identifiserte om seg selv i vers 8:

> I am Alpha and Omega, the beginning and the ending, saith the Lord, which is, and which was, and which is to come, the Almighty. Revelation 1:8.

> Jeg er Alfa og Omega, begynnelsen og enden, sier Herren, han som er og som var og som kommer, Den Allmektige. Åpenbaringen 1:8.

In verse eight, John is writing what he heard Christ speak of Himself. In verses nine through eleven, it is John speaking of himself. That represents two witnesses in the first eleven verses that identify Christ as Alpha and Omega. Verses nine through eleven represents its own unit of thought. Though connected with the entire chapter, in these verses John is speaking of himself, whereas; in verses four through eight, John is speaking for the godhead to His churches. Verse four begins a unit of thought, that ends in verse eight. This is recognized by the opening characteristics of Christ who was and is and is yet to come, being identified in verse four and then again in verse eight.

I vers åtte skriver Johannes det han hørte Kristus si om seg selv. I vers ni til elleve er det Johannes som taler om seg selv. Det utgjør to vitner i de første elleve versene som identifiserer Kristus som Alfa og Omega. Vers ni til elleve utgjør sin egen tankeenhet. Selv om de er knyttet til hele kapitlet, taler Johannes i disse versene om seg selv, mens Johannes i vers fire til åtte taler på guddommens vegne til Hans menigheter. Vers fire innleder en tankeenhet som avsluttes i vers åtte. Dette kjennes igjen ved de innledende kjennetegnene på Kristus, han som var og er og som ennå skal komme, idet han blir identifisert i vers fire og deretter igjen i vers åtte.

> John to the seven churches which are in Asia: Grace be unto you, and peace, from him which is, and which was, and which is to come; and from the seven Spirits which are before his throne; And from Jesus Christ, who is the faithful witness, and the first begotten of the dead, and the prince of the kings of the earth. Unto him that loved us, and washed us from our sins in his own blood, And hath made us kings and priests unto God and his Father; to him be glory and dominion for ever and ever. Amen. Behold, he cometh with clouds; and every eye shall see him, and they also which pierced him: and all kindreds of the earth shall wail because of him. Even so, Amen.

> Johannes, til de sju menigheter som er i Asia: Nåde være med dere og fred fra ham som er, og som var, og som kommer, og fra de sju ånder som er foran hans trone, og fra Jesus Kristus, det trofaste vitne, den førstefødte av de døde og fyrsten over jordens konger. Ham som elsket oss og tvettet oss fra våre synder i sitt eget blod, og som gjorde oss til konger og prester for Gud og sin Far – ham tilhører æren og makten i all evighet. Amen. Se, han kommer med skyene, og hvert øye skal se ham, også de som gjennomboret ham. Og alle jordens slekter skal jamre seg over ham. Ja, amen.

> I am Alpha and Omega, the beginning and the ending, saith the Lord, which is, and which was, and which is to come, the Almighty. Revelation 1:4–8.

> Jeg er Alfa og Omega, begynnelsen og enden, sier Herren, han som er og som var og som kommer, Den allmektige. Åpenbaringen 1:4–8.

The first three verses of chapter one present the revelation of Jesus Christ, which is unsealed just before probation closes, for verse three says, “the time is at hand.” “The time is at hand” is the identical statement of verse ten, of chapter twenty-two, that says “seal not the sayings of the prophecy of this book for the time is at hand.” The prophecy that is unsealed is the Revelation of Jesus Christ.

De første tre versene i kapittel én fremsetter Jesu Kristi åpenbaring, som blir avforseglet like før nådetiden avsluttes, for vers tre sier: «tiden er nær». «Tiden er nær» er det identiske utsagnet som i vers ti i kapittel tjueto, som sier: «Forsegl ikke ordene i denne boks profeti, for tiden er nær.» Den profetien som blir avforseglet, er Jesu Kristi åpenbaring.

Verse four begins the unsealing, and verse four begins with John’s testimony of, “I John,” and then in verse eight it is Christ who identifies Himself. A human witness in the first of the five verses and a divine witness at the end. Verse four identifies the Heavenly Father as the one who “is, and which was, and which is to come.” Verse eight identifies Christ as the one who “is, and which was, and which is to come.”

Vers fire begynner åpningen av seglene, og vers fire begynner med Johannes’ vitnesbyrd: «Jeg, Johannes», og deretter er det i vers åtte Kristus som identifiserer seg selv. Et menneskelig vitne i det første av de fem versene og et guddommelig vitne ved slutten. Vers fire identifiserer den himmelske Far som den som «er, og som var, og som kommer». Vers åtte identifiserer Kristus som den som «er, og som var, og som kommer».

The key to unsealing the Revelation of Jesus Christ is the principle of alpha and omega. As the first and last, Christ also exists in the present, though He was in the past and will be in the future. The fact that Jesus and the Father are both the God who was, and is, and is yet to come is another presentation of Christ as Alpha and Omega. He is Alpha and Omega, the First and the Last, the Beginning and Ending and He was in the beginning and will be in the ending. The “keys” of the kingdom, that are given to the church at Caesarea Philippi, is also the “key” placed upon Eliakim’s shoulder in Isaiah 22:22. The alpha of the book of Revelation is chapter one and the omega is chapter twenty-two, so we find all the Hebrew alphabet, in the chapters of Revelation. Chapter thirteen represents the rebellion of the United States and thereafter the world. Chapter one presents Christ as Alpha and Omega and chapter twenty-two identifies the same truth, but in connection with the unsealing mentioned in chapter one. Chapters one, thirteen and twenty-two represent the three Hebrew letters that together form the word “truth.”

Nøkkelen til å åpne Jesu Kristi åpenbaring er prinsippet om alfa og omega. Som den første og den siste eksisterer Kristus også i nåtiden, selv om Han var i fortiden og vil være i fremtiden. Det forhold at både Jesus og Faderen er den Gud som var, og er, og som kommer, er en annen framstilling av Kristus som Alfa og Omega. Han er Alfa og Omega, den Første og den Siste, Begynnelsen og Enden, og Han var i begynnelsen og vil være ved enden. «Nøklene» til riket, som blir gitt til menigheten i Cæsarea Filippi, er også den «nøkkelen» som blir lagt på Eljakims skulder i Jesaja 22:22. Alfa i Johannes’ åpenbaring er kapittel én og omega er kapittel tjue-to, så vi finner hele det hebraiske alfabetet i kapitlene i Johannes’ åpenbaring. Kapittel tretten representerer De forente staters opprør og deretter verdens. Kapittel én framstiller Kristus som Alfa og Omega, og kapittel tjue-to identifiserer den samme sannhet, men i forbindelse med åpningen som er nevnt i kapittel én. Kapitlene én, tretten og tjue-to representerer de tre hebraiske bokstavene som sammen danner ordet «sannhet».

In chapter twenty-three of Matthew Jesus sets forth eight woes upon the Pharisees and Sadducees. In the final verse of chapter twenty-two the interaction of Christ with the quibbling Jews ended with the enigma of David, an enigma that can only be solve if you understand the principle of alpha and omega.

I kapittel tjuetre i Matteus uttaler Jesus åtte verop over fariseerne og saddukeerne. I det siste verset i kapittel tjueto endte Kristi samhandling med de ordkløyvende jødene med Davids gåte, en gåte som bare kan løses dersom du forstår prinsippet om alfa og omega.

> While the Pharisees were gathered together, Jesus asked them, Saying, What think ye of Christ? whose son is he?

> Mens fariseerne var samlet, spurte Jesus dem og sa: Hva tenker dere om Kristus? Hvem er han sønn av?

> They say unto him, The Son of David.

> De sier til ham: Davids Sønn.

> He saith unto them, How then doth David in spirit call him Lord, saying, The Lord said unto my Lord, Sit thou on my right hand, till I make thine enemies thy footstool? If David then call him Lord, how is he his son?

> Han sier til dem: Hvordan kan da David i Ånden kalle ham Herre når han sier: Herren sa til min Herre: Sett deg ved min høyre hånd til jeg får lagt dine fiender under dine føtter? Dersom da David kaller ham Herre, hvordan kan han da være hans sønn?

> And no man was able to answer him a word, neither durst any man from that day forth ask him any more questions. Matthew 22:41–46.

> Og ingen kunne svare ham et ord, og heller ikke våget noen fra den dag av å stille ham flere spørsmål. Matteus 22:41–46.

The conclusion of chapter twenty-two identifies a waymark of covenant history. Jeremiah addresses this line of truth as well:

Avslutningen av kapittel tjue-to identifiserer et veimerke i paktshistorien. Jeremias omtaler også denne sannhetslinjen:

> The word that came to Jeremiah from the Lord, saying, Stand in the gate of the Lord’s house, and proclaim there this word, and say, Hear the word of the Lord, all ye of Judah, that enter in at these gates to worship the Lord. Thus saith the Lord of hosts, the God of Israel, Amend your ways and your doings, and I will cause you to dwell in this place. Trust ye not in lying words, saying, The temple of the Lord, The temple of the Lord, The temple of the Lord, are these.

> Ordet som kom til Jeremia fra Herren, og lød således: Stå i porten til Herrens hus og rop der ut dette ord, og si: Hør Herrens ord, alle dere av Juda som går inn gjennom disse porter for å tilbe Herren. Så sier Herren, hærskarenes Gud, Israels Gud: Bedre deres veier og deres gjerninger, så vil jeg la dere bo på dette sted. Sett ikke deres lit til løgnaktige ord, når det sies: Herrens tempel, Herrens tempel, Herrens tempel er dette.

> For if ye throughly amend your ways and your doings; if ye throughly execute judgment between a man and his neighbour; If ye oppress not the stranger, the fatherless, and the widow, and shed not innocent blood in this place, neither walk after other gods to your hurt: Then will I cause you to dwell in this place, in the land that I gave to your fathers, for ever and ever. Behold, ye trust in lying words, that cannot profit. Will ye steal, murder, and commit adultery, and swear falsely, and burn incense unto Baal, and walk after other gods whom ye know not; And come and stand before me in this house, which is called by my name, and say, We are delivered to do all these abominations?

> For dersom dere virkelig forbedrer deres veier og deres gjerninger, dersom dere virkelig lar retten skje mellom en mann og hans neste, dersom dere ikke undertrykker den fremmede, den farløse og enken, og ikke utøser uskyldig blod på dette sted, og heller ikke følger andre guder til deres egen skade, da vil jeg la dere bo på dette sted, i det land som jeg gav deres fedre, fra evighet til evighet. Se, dere stoler på løgnaktige ord, som ikke kan gagne. Vil dere stjele, myrde og drive hor, og sverge falskt, og tenne røkelse for Ba’al, og følge andre guder som dere ikke kjenner, og så komme og tre fram for mitt ansikt i dette hus, som er kalt ved mitt navn, og si: Vi er utfridd, så vi kan gjøre alle disse vederstyggeligheter?

> Is this house, which is called by my name, become a den of robbers in your eyes? Behold, even I have seen it, saith the Lord. But go ye now unto my place which was in Shiloh, where I set my name at the first, and see what I did to it for the wickedness of my people Israel.

> Er dette hus, som er kalt ved mitt navn, blitt en røverhule i deres øyne? Se, også jeg har sett det, sier Herren. Men gå nå til mitt sted som var i Sjilo, hvor jeg først lot mitt navn bo, og se hva jeg gjorde med det på grunn av ondskapen hos mitt folk Israel.

> And now, because ye have done all these works, saith the Lord, and I spake unto you, rising up early and speaking, but ye heard not; and I called you, but ye answered not; Therefore will I do unto this house, which is called by my name, wherein ye trust, and unto the place which I gave to you and to your fathers, as I have done to Shiloh. And I will cast you out of my sight, as I have cast out all your brethren, even the whole seed of Ephraim. Therefore pray not thou for this people, neither lift up cry nor prayer for them, neither make intercession to me: for I will not hear thee. Jeremiah 7:1–16.

> Og nå, fordi dere har gjort alle disse gjerninger, sier Herren, og jeg talte til dere, tidlig oppe og talende, men dere hørte ikke; og jeg kalte på dere, men dere svarte ikke; derfor vil jeg gjøre med dette hus, som er kalt ved mitt navn, som dere setter deres lit til, og med det sted som jeg gav dere og deres fedre, slik som jeg har gjort med Sjilo. Og jeg vil drive dere bort fra mitt åsyn, slik som jeg har drevet bort alle deres brødre, hele Efraims ætt. Derfor skal du ikke be for dette folk, og heller ikke opphøye rop eller bønn for dem, og ikke gå i forbønn for meg: for jeg vil ikke høre deg. Jeremias 7:1–16.

Jeremiah was told to not pray for ancient Israel, for they had reached a point of no return, as did the quibbling Jews at the end of chapter twenty-two. When Moses, (a covenant man) was confronted with God’s decision to destroy the chosen covenant people, Moses interceded with prayer. In chapter seven, Jeremiah is told not to pray for the very same covenant people. The prophetic history of Shiloh is identified as the line upon line evidence of God rejecting a chosen covenant people when their sin reaches an unredeemable point, as expressed in one verse.

Jeremia fikk beskjed om ikke å be for det gamle Israel, for de hadde nådd et punkt hvor det ikke var noen vei tilbake, slik også de kverulerende jødene ved slutten av kapittel tjueto hadde gjort. Da Moses, (en paktsmann), ble stilt overfor Guds beslutning om å ødelegge det utvalgte paktsfolket, gikk Moses i forbønn med bønn. I kapittel sju får Jeremia beskjed om ikke å be for det samme paktsfolket. Shilos profetiske historie blir identifisert som bevis, linje på linje, for at Gud forkaster et utvalgt paktsfolk når deres synd når et punkt som ikke kan gjenløses, slik det uttrykkes i ett vers.

> Ephraim is joined to idols: let him alone. Hosea 4:17.

> Efraim har sluttet seg til avgudene; la ham være alene. Hosea 4,17.

In covenant history the point where God ends His covenant relationship is a specific waymark. The rejection of the report of Joshua and Caleb marking the tenth test is another example. Jeremiah is also told to not pray for this people a few chapters later.

I pakthistorien er det punkt hvor Gud avslutter sitt paktsforhold, et bestemt veimerke. Forkastelsen av rapporten fra Josva og Kaleb, som markerte den tiende prøven, er et annet eksempel. Noen kapitler senere blir også Jeremia befalt ikke å be for dette folket.

> Therefore pray not thou for this people, neither lift up a cry or prayer for them: for I will not hear them in the time that they cry unto me for their trouble. Jeremiah 11:14.

> Derfor skal du ikke be for dette folket og ikke oppsende rop eller bønn for dem; for jeg vil ikke høre dem når de roper til meg i sin nød. Jeremia 11:14.

In chapter seven, the spewing out of the Laodiceans at the Sunday law as represented by the symbolism of Shiloah and is identifying what He “will do,” in the near future.

I kapittel sju blir utspyingen av laodikeerne ved søndagsloven framstilt ved symbolikken knyttet til Siloa, og Han angir hva Han «vil gjøre» i den nære framtid.

> Therefore will I do unto this house, which is called by my name, wherein ye trust, and unto the place which I gave to you and to your fathers, as I have done to Shiloh. And I will cast you out of my sight, as I have cast out all your brethren, even the whole seed of Ephraim. Therefore pray not thou for this people, neither lift up cry nor prayer for them, neither make intercession to me: for I will not hear thee. Jeremiah 7:14–16.

> Derfor vil jeg gjøre med dette hus, som er kalt med mitt navn, som dere setter deres lit til, og med det sted som jeg gav til dere og deres fedre, slik som jeg gjorde med Sjilo. Og jeg vil kaste dere bort fra mitt åsyn, slik som jeg har kastet bort alle deres brødre, hele Efraims ætt. Be derfor ikke for dette folk, og opphev verken klagerop eller bønn for dem, og gå ikke i forbønn for meg; for jeg vil ikke høre på deg. Jeremia 7:14–16.

In chapter eleven, the command to not pray is about the fear that shall overtake the Laodiceans when they find themselves in the time of trouble that follows the Sunday law. The fear they experience is set within the history of their rejection of the covenant.

I kapittel elleve gjelder påbudet om ikke å be den frykt som skal overta laodikeerne når de befinner seg i trengselstiden som følger etter søndagsloven. Den frykt de opplever, er innrammet i historien om deres forkastelse av pakten.

> Hear ye the words of this covenant, and speak unto the men of Judah, and to the inhabitants of Jerusalem; And say thou unto them,

> Hør ordene i denne pakt, og tal til Judas menn og til Jerusalems innbyggere; og du skal si til dem,

> Thus saith the Lord God of Israel;

> Så sier Herren, Israels Gud;

> Cursed be the man that obeyeth not the words of this covenant, Which I commanded your fathers in the day that I brought them forth out of the land of Egypt, from the iron furnace, saying, Obey my voice, and do them, according to all which I command you: so shall ye be my people, and I will be your God: That I may perform the oath which I have sworn unto your fathers, to give them a land flowing with milk and honey, as it is this day.

> Forbannet være den mann som ikke adlyder ordene i denne pakten, den som jeg bød deres fedre den dagen jeg førte dem ut av landet Egypt, ut fra jernovnen, idet jeg sa: Hør på min røst og gjør etter alt det jeg befaler dere; så skal dere være mitt folk, og jeg vil være deres Gud, for at jeg kan oppfylle den eden som jeg har svoret deres fedre, å gi dem et land som flyter med melk og honning, slik det er på denne dag.

> Then answered I, and said, So be it, O Lord. Then the Lord said unto me,

> Da svarte jeg og sa: Så skje, Herre. Da sa Herren til meg,

> Proclaim all these words in the cities of Judah, and in the streets of Jerusalem, saying, Hear ye the words of this covenant, and do them. For I earnestly protested unto your fathers in the day that I brought them up out of the land of Egypt, even unto this day, rising early and protesting, saying, Obey my voice. Yet they obeyed not, nor inclined their ear, but walked everyone in the imagination of their evil heart: therefore I will bring upon them all the words of this covenant, which I commanded them to do; but they did them not.

> Forkynn alle disse ord i Judas byer og i Jerusalems gater og si: Hør denne pakts ord og gjør etter dem. For jeg har alvorlig formant deres fedre fra den dag da jeg førte dem opp fra landet Egypt og helt til denne dag, idet jeg tidlig og sent formante dem og sa: Adlyd min røst. Men de adlød ikke og vendte ikke øret til, men vandret hver og en etter sitt onde hjertes gjenstridighet. Derfor vil jeg føre over dem alle denne pakts ord, som jeg bød dem å gjøre; men de gjorde dem ikke.

> And the Lord said unto me, A conspiracy is found among the men of Judah, and among the inhabitants of Jerusalem. They are turned back to the iniquities of their forefathers, which refused to hear my words; and they went after other gods to serve them: the house of Israel and the house of Judah have broken my covenant which I made with their fathers.

> Og Herren sa til meg: En sammensvergelse er blitt funnet blant Judas menn og blant Jerusalems innbyggere. De har vendt tilbake til sine forfedres misgjerninger, de som nektet å høre mine ord; og de fulgte andre guder for å tjene dem. Israels hus og Judas hus har brutt min pakt, den som jeg gjorde med deres fedre.

> Therefore thus saith the Lord, Behold, I will bring evil upon them, which they shall not be able to escape; and though they shall cry unto me, I will not hearken unto them. Then shall the cities of Judah and inhabitants of Jerusalem go, and cry unto the gods unto whom they offer incense: but they shall not save them at all in the time of their trouble. For according to the number of thy cities were thy gods, O Judah; and according to the number of the streets of Jerusalem have ye set up altars to that shameful thing, even altars to burn incense unto Baal.

> Derfor sier Herren så: Se, jeg vil føre ulykke over dem, som de ikke skal kunne unnslippe; og om de roper til meg, vil jeg ikke høre på dem. Da skal Judas byer og Jerusalems innbyggere gå bort og rope til de guder som de tenner røkelse for; men de skal slett ikke frelse dem i deres nødens tid. For etter tallet på dine byer var dine guder, du Juda; og etter tallet på Jerusalems gater har dere reist altere for denne skammelige ting, altere til å brenne røkelse for Ba’al.

> Therefore pray not thou for this people, neither lift up a cry or prayer for them: for I will not hear them in the time that they cry unto me for their trouble. Jeremiah 11:1–14.

> Derfor skal du ikke be for dette folk og heller ikke oppsende rop eller bønn for dem; for jeg vil ikke høre dem når de roper til meg i sin nød. Jeremia 11:1–14.

The resurrection of the candidates, to be among the one hundred and forty-four thousand, is identified in Revelation 11:11; and their final gathering is identified in Isaiah 11:11; and the external line of the dragon, the beast and the false prophet is identified in Daniel 11:11; The Sunday law judgment of the tares is identified in Ezekiel 11:11 and the punishment and fear that comes upon the foolish virgins is identified in Jeremiah 11:11.

Oppstandelsen av kandidatene til å være blant de hundre og førtifire tusen er identifisert i Åpenbaringen 11:11; og deres endelige samling er identifisert i Jesaja 11:11; og dragens, dyrets og den falske profetens ytre linje er identifisert i Daniel 11:11; dommen over ugresset ved søndagsloven er identifisert i Esekiel 11:11, og den straff og frykt som kommer over de dårlige jomfruene er identifisert i Jeremia 11:11.

The command to not pray for this people is the waymark in the last verses of Matthew chapter twenty-two, and chapter twenty-three identifies eight woes upon Adventism. Chapter twenty-three is either October 22, 1844, or the Sunday law. Both of those waymarks are a fulfillment of the marriage, and the marriage is between a bride and a husband, who come together as one flesh. The consummation of the marriage represents atonement, or “at-one-ment.” Man was created in the image of God, and He created male and female. Their offspring are represented by twenty-three chromosomes from the man and twenty-three from the woman. Together their forty-six chromosomes make up the temple. Each individual is a temple, for know ye not that ye are the temple of the Lord?

Befalingen om ikke å be for dette folk er veimerket i de siste versene av Matteus kapittel tjue-to, og kapittel tjue-tre identifiserer åtte verop over adventismen. Kapittel tjue-tre er enten 22. oktober 1844 eller søndagsloven. Begge disse veimerkene er en oppfyllelse av ekteskapet, og ekteskapet er mellom en brud og en ektemann, som kommer sammen og blir ett kjød. Fullbyrdelsen av ekteskapet representerer soning, eller «at-one-ment». Mennesket ble skapt i Guds bilde, og Han skapte mann og kvinne. Deres avkom er representert ved tjue-tre kromosomer fra mannen og tjue-tre fra kvinnen. Sammen utgjør deres førtiseks kromosomer templet. Hvert individ er et tempel, for vet dere ikke at dere er Herrens tempel?

The consummation of the marriage, when the two become one is the combination of two temples of twenty-three, to form one temple of forty-six. Christ is the one who builds the temple, and He builds His church as the female temple that is to join with His male temple. The connection is when the human temple is joined with the Divine in the Most Holy Place of God’s temple. “Twenty-three” is a symbol of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, and that work began at the end of the twenty-three hundred year prophecy. Matthew twenty-three is the pronouncement against Laodicean Seventh-day Adventists, who are a counterfeit of the one hundred and forty-four thousand.

Fullbyrdelsen av ekteskapet, når de to blir ett, er sammenføyningen av to templer på tjuetre, for å danne ett tempel på førtiseks. Kristus er den som bygger templet, og Han bygger sin menighet som det kvinnelige templet som skal forenes med Hans mannlige tempel. Forbindelsen skjer når det menneskelige templet forenes med det guddommelige i Det Aller Helligste i Guds tempel. «Tjuetre» er et symbol på beseglingen av de hundre og førtifire tusen, og det verket begynte ved slutten av den tjuetre hundre år lange profetien. Matteus tjuetre er kunngjøringen mot laodikeiske syvendedagsadventister, som er en forfalskning av de hundre og førtifire tusen.

The one hundred and forty-four thousand are the eighth that is of the seven, and they are those who are resurrected on the eighth day, and the are the eight souls on Noah’s ark, they are the eight descendants of Seth and the seal upon their foreheads was typified by circumcision, that was carried out on the eighth day. They are the priests that are anointed for service on the eighth day, and the pronouncement of eight woes upon Adventism in chapter twenty-three, is a pronouncement against the counterfeit eight.

De ett hundre og førtifire tusen er den åttende som er av de sju, og de er dem som blir oppreist på den åttende dag, og de er de åtte sjeler i Noahs ark, de er Sets åtte etterkommere, og seglet på deres panner ble forbildet ved omskjærelsen, som ble utført på den åttende dag. De er prestene som salves til tjeneste på den åttende dag, og kunngjøringen av åtte veer over adventismen i kapittel tjuetre er en kunngjøring mot den forfalskede åtte.

The pronouncement of woe upon the foolish virgins is proceeded by the sealing of God’s people in the final verse of chapter twenty-two. Chapter twenty-two aligns with chapter twenty-two in Genesis, for the first book of the Old Testament typifies the first book of the New Testament. In the heart of the prophetic line of Matthew eleven through chapter twenty-two representing twelve chapters, and the sixth of those twelve chapters is chapter sixteen, where Simon Barjona’s name was changed to Peter.

Ve-ropet over de dårlige jomfruer innledes av beseglingen av Guds folk i det siste verset i kapittel tjueto. Kapittel tjueto svarer til kapittel tjueto i Første Mosebok, for den første boken i Det gamle testamente er et forbilde på den første boken i Det nye testamente. I hjertet av den profetiske linjen fra Matteus elleve til kapittel tjueto, som utgjør tolv kapitler, og det sjette av disse tolv kapitlene er kapittel seksten, der Simon Barjona fikk sitt navn forandret til Peter.

> And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. Matthew 16:18.

> Og jeg sier også deg at du er Peter, og på denne klippe vil jeg bygge min menighet, og dødsrikets porter skal ikke få makt over den. Matteus 16:18.

There are 459 verses in Matthew eleven through twenty-two. The middle verse is verse seventeen, of chapter sixteen, but that verse cannot be separated from verses eighteen and nineteen, for they are one statement.

Det er 459 vers i Matteus elleve til og med tjueto. Det midterste verset er vers sytten i kapittel seksten, men dette verset kan ikke skilles fra vers atten og nitten, for de utgjør ett utsagn.

> And Jesus answered and said unto him, Blessed art thou, Simon Barjona: for flesh and blood hath not revealed it unto thee, but my Father which is in heaven. And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Matthew 16:17–19.

> Og Jesus svarte og sa til ham: Salig er du, Simon Barjona; for kjøtt og blod har ikke åpenbart dette for deg, men min Far som er i himlene. Og jeg sier også til deg at du er Peter, og på denne klippe vil jeg bygge min kirke, og dødsrikets porter skal ikke få makt over den. Og jeg vil gi deg nøklene til himlenes rike; og hva du enn binder på jorden, skal være bundet i himlene; og hva du enn løser på jorden, skal være løst i himlene. Matteus 16:17–19.

The very center of chapters eleven unto twenty-two is the foundational covenant statement for Christianity. In that statement, Simon’s name is changed to Peter, which; when you apply the numerical position that each letter of the English language holds; such as “a” is one, and “z” is twenty-six—you find “p” is 16, “e” is 5, and “t” is 20, and another “e” is 5 and “r” is 18. When you multiply 16 X 5 X 20 X 5 X 18 it equals 144,000, and the reference to Peter’s name change, a symbol of covenant relationship, is found in chapter 16 verse 18, and the first letter of Peter is the number 16 and the last letter is the number 18. All of this is in the center of twelve chapters that begin with the symbol of eleven and end with the symbol of twenty-two.

Selve sentrum av kapittel elleve til og med tjue-to inneholder den grunnleggende pakterklæringen for kristendommen. I denne erklæringen blir Simons navn forandret til Peter, hvilket; når man anvender den numeriske plasseringen hver bokstav i det engelske språket har; slik at «a» er én og «z» er tjue-seks—viser at «p» er 16, «e» er 5, og «t» er 20, og enda en «e» er 5 og «r» er 18. Når man multipliserer 16 X 5 X 20 X 5 X 18, blir resultatet 144 000, og henvisningen til Peters navneforandring, et symbol på paktsforhold, finnes i kapittel 16 vers 18, og den første bokstaven i Peter er tallet 16 og den siste bokstaven er tallet 18. Alt dette befinner seg i sentrum av tolv kapitler som begynner med symbolet elleve og ender med symbolet tjue-to.

That line is also found in Genesis chapters eleven through twenty-two, and in that line, there are 305 verses, which identifies chapter seventeen and verse eleven as the center of that line. That line of twelve chapters of the first book of the Old Testament identifies the covenant with Abraham, and represents the alpha line that meets the omega line, in the same chapters of the first book of the New Testament. The center of the line of the omega in Matthew is the high point of the covenant relationship of the one hundred and forty-four thousand, who are the covenant sign that is lifted up at the Sunday law. The center verse of Genesis’s line identifies not only the center verse, but also the second or middle step of the threefold covenant with Abraham, and just as significantly the sign of the covenant.

Den linjen finnes også i Første Mosebok, kapitlene elleve til tjueto, og i den linjen er det 305 vers, noe som utpeker kapittel sytten og vers elleve som sentrum i den linjen. Den linjen på tolv kapitler i Det gamle testamentes første bok identifiserer pakten med Abraham, og representerer alfa-linjen som møter omega-linjen i de samme kapitlene i Det nye testamentes første bok. Sentrum i omega-linjen i Matteus er høydepunktet i paktsforholdet til de hundre og førtifire tusen, som er paktsmerket som løftes opp ved søndagsloven. Midtverset i Første Moseboks linje identifiserer ikke bare sentrumverset, men også det andre, eller midterste, trinnet i den trefoldige pakten med Abraham, og like betydningsfullt paktens tegn.

> And ye shall circumcise the flesh of your foreskin; and it shall be a token of the covenant betwixt me and you. Genesis 17:11.

> Og dere skal omskjære forhuden på deres kjød; og det skal være et tegn på pakten mellom meg og dere. 1 Mosebok 17:11.

We will continue these things in the next article.

Vi vil fortsette med disse tingene i den neste artikkelen.

> “Then, while he brushed the dirt and rubbish, false jewels and counterfeit coin, all rose and went out of the window like a cloud, and the wind carried them away. In the bustle I closed my eyes for a moment; when I opened them, the rubbish was all gone. The precious jewels, the diamonds, the gold and silver coins, lay scattered in profusion all over the room.

> «Så, mens han børstet bort smuss og skrap, falske juveler og falske mynter, steg alt sammen opp og fór ut gjennom vinduet som en sky, og vinden bar det bort. I virvaret lukket jeg øynene et øyeblikk; da jeg åpnet dem, var alt skrapet borte. De kostbare juvelene, diamantene, gull- og sølvmyntene, lå strødd i overflod over hele rommet.

> “He then placed on the table a casket, much larger and more beautiful than the former, and gathered up the jewels, the diamonds, the coins, by the handful, and cast them into the casket, till not one was left, although some of the diamonds were not bigger than the point of a pin.

> «Deretter satte han på bordet et skrin, langt større og vakrere enn det forrige, og samlet juvelene, diamantene, myntene opp i håndfuller og kastet dem ned i skrinet, inntil ikke én eneste var tilbake, selv om noen av diamantene ikke var større enn spissen på en nål.»

> “He then called upon me to ‘come and see.’

> «Så kalte han på meg for å ‘komme og se’.»

> “I looked into the casket, but my eyes were dazzled with the sight. They shone with ten times their former glory. I thought they had been scoured in the sand by the feet of those wicked persons who had scattered and trod them in the dust. They were arranged in beautiful order in the casket, every one in its place, without any visible pains of the man who cast them in. I shouted with very joy, and that shout awoke me.” Early Writings, 83.

> «Jeg så ned i kisten, men øynene mine ble blendet av synet. De skinte med ti ganger sin tidligere herlighet. Jeg trodde de var blitt skurt i sanden av føttene til de ugudelige personene som hadde spredt dem og trådt dem ned i støvet. De var ordnet i skjønn orden i kisten, hver og en på sin plass, uten noe synlig strev fra mannen som kastet dem inn. Jeg ropte av ren glede, og det ropet vekket meg.» Early Writings, 83.

> “You are getting the coming of the Lord too far off. I saw the latter rain was coming as [suddenly as] the midnight cry, and with ten times the power.” Spalding and Magan, 5.

> «Dere skyver Herrens komme for langt ut i fremtiden. Jeg så at senregnet kom like [plutselig som] midnattsropet, og med ti ganger så stor kraft.» Spalding and Magan, 5.

> And in all matters of wisdom and understanding, that the king inquired of them, he found them ten times better than all the magicians and astrologers that were in all his realm. Daniel 1:20.

> Og i alle spørsmål om visdom og innsikt som kongen forela dem, fant han dem ti ganger bedre enn alle spåmennene og stjernetyderne som var i hele hans rike. Daniel 1:20.

Back to Articles