Article

# Panium - Number Nineteen

Panium – nummer nitten

The Greats: Antiochus, Constantine, and the Last President

De store: Antiokus, Konstantin og den siste presidenten

Author

Jeff Pippenger

Published

March 1, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

The key to rightly dividing verses ten through sixteen of Daniel eleven is found in the basic prophetic applications that were employed over thirty years ago, in 1996, when The Time of the End magazine was published. Thirty years later, the Lord has revealed that another prophetic message is to be formalized as was the Millerite message formalized in 1831. In the omega history of these thirty years the message to be formalized is represented as a correction of a previous message of Islam, as represented by Josiah Litch and also a corrected message of the closed door, as represented by Samuel Snow, which is the symbol of the parable of the ten virgins. A message of Islam, accompanied with a warning of the progressive closing doors of probation as Christ finishes His work of judgment will be proclaimed. The message is twofold, possessing and internal and external line, which in turn represent the first two steps of the three-step testing process that always occurs when a prophecy is unsealed, as was the revelation of Jesus Christ on December 31, 2023.

Nøkkelen til rett å dele vers ti til seksten i Daniel elleve finnes i de grunnleggende profetiske anvendelsene som ble benyttet for over tretti år siden, i 1996, da tidsskriftet The Time of the End ble utgitt. Tretti år senere har Herren åpenbart at et annet profetisk budskap skal formaliseres, slik det millerittiske budskapet ble formalisert i 1831. I omega-historien til disse tretti årene er budskapet som skal formaliseres fremstilt som en korrigering av et tidligere budskap om islam, slik dette er representert ved Josiah Litch, og også som et korrigert budskap om den lukkede dør, slik dette er representert ved Samuel Snow, som er symbolet på lignelsen om de ti jomfruer. Et budskap om islam, ledsaget av en advarsel om prøvetidens gradvise lukkede dører idet Kristus fullfører sitt domsverk, skal bli forkynt. Budskapet er todelt og besitter en indre og en ytre linje, som igjen representerer de to første trinnene i den tretrinns prøveprosessen som alltid finner sted når en profeti blir avforseglet, slik som Jesu Kristi åpenbaring den 31. desember 2023.

The Time of the End magazine contains the basic overview of the future for America as represented in the last six verses of Daniel eleven which were unsealed at the time of the end in 1989. The magazine has been in the public record for thirty years and no one saw that a main theme of the magazine was the religious struggle between communism and the churches under the influence of Catholicism, especially in the Ukraine. That religious battle from the period of 1989, explains the context of the religious demise of Putin as represented by Ptolemy and Uzziah in the rebellion they both manifested at the temple in Jerusalem. The temple in Jerusalem was Uzziah’s temple, not Ptolemy’s temple. Both Putin and Zelenskyy desecrate the same temple in two different ways; one as an Egyptian and one as a Jew.

Tidsskriftet The Time of the End inneholder den grunnleggende oversikten over Amerikas framtid slik den er framstilt i de siste seks versene i Daniel elleve, som ble avforseglet ved endetiden i 1989. Tidsskriftet har vært en del av offentlig dokumentasjon i tretti år, og ingen så at et hovedtema i tidsskriftet var den religiøse kampen mellom kommunismen og kirkene under innflytelse av katolisismen, særlig i Ukraina. Den religiøse striden fra perioden omkring 1989 forklarer sammenhengen for Putins religiøse undergang, slik den er framstilt ved Ptolemaios og Ussia i det opprøret som de begge ga uttrykk for ved tempelet i Jerusalem. Tempelet i Jerusalem var Ussias tempel, ikke Ptolemaios’ tempel. Både Putin og Zelenskyj vanhelliger det samme tempelet på to forskjellige måter; den ene som en egypter og den andre som en jøde.

The church that was struggling against the king of the south in 1989 was the Catholic church. And why not? Atheism of France delivered the deadly wound to the king of the north in 1798, so why wouldn’t the papacy retaliate against atheism’s long-drawn-out persecution of the Catholic church, especially in the Ukraine? More significant is that this clear testimony about the Ukraine came from a publication in 1996, that was citing the secular historians about the history of 1989. Now that the Lord is unsealing the hidden history of verse forty, He has pointed to the struggle between two orthodox churches to provide the prophetic and historical context of the battle of Raphia and its aftermath, and He had already included the necessary insights in The Time of the End magazine that was published thirty years ago.

Kirken som kjempet mot Sydens konge i 1989, var den katolske kirke. Og hvorfor ikke? Frankrikes ateisme påførte Nordens konge det dødelige sår i 1798, så hvorfor skulle ikke pavedømmet gjengjelde ateismens langvarige forfølgelse av den katolske kirke, særlig i Ukraina? Enda mer betydningsfullt er det at dette klare vitnesbyrdet om Ukraina kom fra en publikasjon i 1996, som siterte de sekulære historikerne om historien fra 1989. Nå som Herren avforsegler den skjulte historien i vers førti, har Han pekt på kampen mellom to ortodokse kirker for å tilveiebringe den profetiske og historiske konteksten for slaget ved Rafia og dets etterspill, og Han hadde allerede innbefattet de nødvendige innsiktene i magasinet The Time of the End, som ble utgitt for tretti år siden.

The demise of Napoleon aligns with the progressive demise of Lenin, Stalin and the system of the Soviet Union. When the prophetic southern kingdom moved its capital to Russia there were two major revolutions in 1917. The first is what is called the Russian revolution when the Czar was overthrown, and then in the same year the Bolshevik Revolution followed, which led to the civil war of 1917 unto 1922. In 1922 the Soviet Union was formed.

Napoleons fall er i samsvar med Lenins, Stalins og Sovjetunionens systems gradvise fall. Da det profetiske sørlige riket flyttet sin hovedstad til Russland, fant det sted to store revolusjoner i 1917. Den første er det som kalles den russiske revolusjon, da tsaren ble styrtet, og deretter fulgte bolsjevikrevolusjonen samme år, noe som førte til borgerkrigen fra 1917 til 1922. I 1922 ble Sovjetunionen dannet.

The beginning of Russia as the spiritual king of the south represented a two-step revolution that led to civil war, then the formation of a confederacy of countries. The collapse of the Soviet Union was also two steps, beginning with the tearing down of the Berlin wall on November 9, 1989, which then led to the dissolution of the Soviet Union on December 31, 1991. As the last ruler of Russia, the king of the south, Vladimir Putin was typified by the first Russian ruler—Vladimir Lenin.

Begynnelsen på Russland som den åndelige kongen i sør representerte en totrinns revolusjon som førte til borgerkrig, og deretter til dannelsen av et forbund av land. Sovjetunionens sammenbrudd skjedde også i to trinn, idet det begynte med rivningen av Berlinmuren den 9. november 1989, som deretter førte til oppløsningen av Sovjetunionen den 31. desember 1991. Som Russlands siste hersker, kongen i sør, ble Vladimir Putin forutbildet ved den første russiske herskeren—Vladimir Lenin.

Vladimir means “a great leader” and Putin means “the path.” Lenin means “a great river,” but Vladimir Lenin chose the name of Lenin to hide his real name, which was Vladimir Ilyich Ulyanov. Ilyich means “son of Elijah,” and Ulyanov means “youthful son of Elijah.”

Vladimir betyr «en stor leder», og Putin betyr «veien». Lenin betyr «en stor elv», men Vladimir Lenin valgte navnet Lenin for å skjule sitt egentlige navn, som var Vladimir Iljitsj Uljanov. Iljitsj betyr «sønn av Elia», og Uljanov betyr «ung sønn av Elia».

The great Russian leader on the path, in the history represented by the battle of Raphia in 217 BC, was typified by the first leader of Russia, who as Vladimir Lenin was the great leader of the mighty river, but who hid his name. A name is a symbol of character, and for Vladimir to hide his two names represents a character that chose a great river of political thought, over a character represented by Elijah, which means “God is Jehovah.” The root of atheism is the denial of God, and atheism is a prime characteristic of the king of the south. The second and third given name of Lenin emphasize Elijah and his son, and the end of Russia as the king of the south is represented by Ptolemy IV, who was victorious at the battle of Raphia, but when Antiochus returned in 200 BC at the battle of Panium Ptolemy’s five-year-old son was then ruling. Lenin’s two original names identify Elijah and his son, and align with Ptolemy and his son. Elijah and the message to his children occurs in the latter days, just before “the great and dreadful day of the Lord;” which is where the battles of Raphia and Panium are also located.

Den store russiske lederen på denne vandringen, i historien fremstilt ved slaget ved Raphia i 217 f.Kr., ble foregrepet ved Russlands første leder, som som Vladimir Lenin var den store leder ved den mektige elven, men som skjulte sitt navn. Et navn er et symbol på karakter, og at Vladimir skjulte sine to navn, fremstiller en karakter som valgte en stor elv av politisk tenkning fremfor en karakter fremstilt ved Elia, som betyr «Gud er Jehova». Ateismens rot er fornektelsen av Gud, og ateisme er et fremtredende kjennetegn ved sydens konge. Lenins andre og tredje fornavn fremhever Elia og hans sønn, og Russlands ende som sydens konge fremstilles ved Ptolemaios IV, som seiret i slaget ved Raphia, men da Antiokus vendte tilbake i 200 f.Kr. i slaget ved Panium, var det da Ptolemaios’ fem år gamle sønn som regjerte. Lenins to opprinnelige navn identifiserer Elia og hans sønn, og svarer til Ptolemaios og hans sønn. Elia og budskapet til hans barn forekommer i de siste dager, like før «Herrens store og forferdelige dag»; hvilket også er der slagene ved Raphia og Panium er plassert.

> Behold, I will send you Elijah the prophet before the coming of the great and dreadful day of the Lord: And he shall turn the heart of the fathers to the children, and the heart of the children to their fathers, lest I come and smite the earth with a curse. Malachi 4:5, 6.

> Se, jeg sender dere profeten Elia før Herrens store og fryktelige dag kommer. Og han skal vende fedrenes hjerte til barna og barnas hjerte til deres fedre, for at jeg ikke skal komme og slå landet med bann. Malaki 4:5, 6.

The testimony of Uzziah and Ptolemy align in verse eleven of Daniel eleven, and Uzziah lived for eleven years after his rebellion and leprosy; whereas, Ptolemy ruled for a total of seventeen years, which is the same number of years between the battles of verse eleven and verse fifteen. The 250-year prophecy that began in 457 BC, ended in 207 BC in the middle of those two battles; ten years after Raphia and seven before Panium. Ptolemy IV’s reign began in 221 BC, and he died in 204 BC, so the seventeen years of Ptolemy are not the same line as the seventeen years from Raphia to Panium. Nor are they the same seventeen years that are represented by the conclusion of the 250-year prophecy beginning with Nero in 64 and ending in 313. From 313 to the first Sunday law in 321 is eight years, and nine years later in 330 Constantine divided the kingdom into east and west.

Vitnesbyrdene om Ussia og Ptolemaios samsvarer i vers elleve i Daniel elleve, og Ussia levde i elleve år etter sitt opprør og sin spedalskhet; mens Ptolemaios regjerte i til sammen sytten år, hvilket er det samme antall år som mellom slagene i vers elleve og vers femten. Den 250-årige profetien som begynte i 457 f.Kr., endte i 207 f.Kr. midt mellom disse to slagene; ti år etter Rafia og syv før Panion. Ptolemaios IVs regjeringstid begynte i 221 f.Kr., og han døde i 204 f.Kr., så de sytten årene til Ptolemaios er ikke den samme linjen som de sytten årene fra Rafia til Panion. Heller ikke er de de samme sytten årene som er representert ved avslutningen av den 250-årige profetien som begynner med Nero i 64 og ender i 313. Fra 313 til den første søndagsloven i 321 er det åtte år, og ni år senere, i 330, delte Konstantin riket i øst og vest.

In the very near future Putin and Russia will defeat Ukraine and the footsteps of Ptolemy and Uzziah will begin to repeat in the history represented by verse twelve. The two biblical witnesses place the final crisis for Putin in a church and state crisis. Their rebellion was manifested at the temple in Jerusalem, thus identifying Uzziah’s temple and religion as the point of prophetic reference.

I den aller nærmeste fremtid vil Putin og Russland beseire Ukraina, og fotsporene til Ptolemaios og Ussia vil begynne å gjenta seg i den historie som er framstilt i vers tolv. De to bibelske vitnene plasserer den endelige krisen for Putin i en krise mellom kirke og stat. Deres opprør ble manifestert i tempelet i Jerusalem, og identifiserer således Ussias tempel og religion som punktet for den profetiske referansen.

Zelenskyy, which means “green,” is the puppet of the globalist bureaucrats of the European Union and the United Nations, whose globalist agenda is aptly represented by the green political movement that worships mother earth. It is fitting that Zelenskyy was an actor, for he is clearly a proxy of other powers, and his name meaning “green” identifies the political philosophy that guides his movements on the chess board of human history. Checkmate is right around the corner for Zelenskyy.

Zelenskyj, som betyr «grønn», er marionetten til de globalistiske byråkratene i Den europeiske union og De forente nasjoner, hvis globalistiske agenda treffende representeres av den grønne politiske bevegelsen som tilber moder jord. Det er passende at Zelenskyj var skuespiller, for han er åpenbart en stedfortreder for andre makter, og det at navnet hans betyr «grønn», identifiserer den politiske filosofien som styrer hans bevegelser på menneskehetens histories sjakkbrett. Sjakk matt er like om hjørnet for Zelenskyj.

In this final history the rebellion of Uzziah and Ptolemy will once again be acted out, but Ptolemy (Putin) died four years before the battle of Panium, and the last ruler of the king of the south is represented by a five-year-old child who is being handled by a series of corrupt and incompetent regents.

I denne avsluttende historien vil Ussias og Ptolemaios’ opprør igjen bli utspilt, men Ptolemaios (Putin) døde fire år før slaget ved Panion, og den siste herskeren over sydens konge er fremstilt ved et fem år gammelt barn som blir styrt av en rekke korrupte og inkompetente regenter.

Ptolemy V was only about 5–6 years old when he ascended the throne in 204 BC (after his father’s mysterious death), and the Ptolemaic kingdom was paralyzed by a series of incompetent or corrupt regencies during his reign. The initial regency was from 204–202 BC, after Ptolemy IV’s death was concealed and his mother Arsinoe III murdered. The court favorites Sosibius, a longtime minister under Ptolemy IV, and Agathocles the brother of Ptolemy IV’s mistress Agathoclea, declared themselves regents. They forged or presented a will making them guardians, placed the young king under the care of Agathoclea and her family, and purged potential rivals. Sosibius handled much of the early administration.

Ptolemaios V var bare omkring 5–6 år gammel da han besteg tronen i 204 f.Kr. (etter sin fars mystiske død), og det ptolemeiske riket var lammet av en rekke inkompetente eller korrupte regentskap under hans regjeringstid. Det første regentskapet varte fra 204–202 f.Kr., etter at Ptolemaios IVs død var blitt holdt skjult og hans mor Arsinoe III myrdet. Hoffgunstlingene Sosibios, en mangeårig minister under Ptolemaios IV, og Agathokles, broren til Ptolemaios IVs elskerinne Agathokleia, erklærte seg selv som regenter. De forfalsket eller la frem et testament som gjorde dem til verger, satte den unge kongen under Agathokleias og hennes families omsorg, og rensket ut mulige rivaler. Sosibios tok hånd om en stor del av den tidlige administrasjonen.

A shift occurred around 202 BC, when Agathocles became the dominant regent, but was widely hated for debauchery and mismanagement. A popular uprising in Alexandria led to his brutal lynching by a mob, with the boy-king nominally approving. Subsequent regents were Tlepolemus the governor of Pelusium, and then Aristomenes. By the time of the battle of Panium in 200 BC, the kingdom was under this rotating series of regents and court advisors.

Et skifte fant sted omkring 202 f.Kr., da Agathokles ble den dominerende regenten, men var vidt forhatt for utsvevelser og vanstyre. Et folkelig opprør i Alexandria førte til at han brutalt ble lynsjet av en mobb, med guttekongen som nominelt godkjennende. De påfølgende regentene var Tlepolemos, guvernøren i Pelusion, og deretter Aristomenes. På tidspunktet for slaget ved Panion i 200 f.Kr. var riket underlagt denne skiftende rekken av regenter og hoffrådgivere.

At the battle of Panium the Ptolemaic forces were led in the field by the general Scopas of Aetolia, a mercenary commander appointed under the regency, not by Ptolemy V himself. The young king had no real control—the decisions, military strategy, and kingdom’s overall weakness stemmed from the regents’ paralysis, internal revolts (like the native Egyptian uprisings), and court intrigue. This instability allowed Antiochus III the Great to decisively defeat Scopas at Panium, seizing Coele-Syria, including Judea permanently from Ptolemaic control.

I slaget ved Panion ble de ptolemeiske styrkene i felten ledet av generalen Skopas fra Aitolia, en leiesoldatkommandant utnevnt under regentskapet, ikke av Ptolemaios V selv. Den unge kongen hadde ingen virkelig kontroll — beslutningene, den militære strategien og rikets samlede svakhet sprang ut av regentenes lammelse, indre opprør (slik som de innfødte egyptiske oppstandene) og hoffintriger. Denne ustabiliteten gjorde det mulig for Antiokhos III den store å påføre Skopas et avgjørende nederlag ved Panion og å bemektige seg Koilesyria, deriblant Judea, og dermed for bestandig rive det løs fra ptolemeisk herredømme.

Historians discuss the probability that Ptolemy IV’s death was by poisoning, which is also part of the historical speculation concerning Vladimir Lenin, Joseph Stalin, as well as the queen of the south, Cleopatra. Putin prevails in the Ukrainian War, but then his demise begins with his desire to implement the controlling relationship that the Soviet Union formerly had with the Ukrainian church, which when removed in 1989, was the symbol of the victory of the king of the north over the king of the south.

Historikere drøfter sannsynligheten for at Ptolemaios IVs død skyldtes forgiftning, noe som også inngår i de historiske spekulasjonene omkring Vladimir Lenin, Josef Stalin, så vel som sydens dronning, Kleopatra. Putin seirer i den ukrainske krigen, men deretter begynner hans undergang med hans ønske om å gjennomføre det kontrollerende forholdet som Sovjetunionen tidligere hadde til den ukrainske kirken, hvilket, da det ble fjernet i 1989, var symbolet på kongen i nordens seier over kongen i syd.

The Ukraine is the cradle of Eastern Slavic Orthodoxy. The baptism of Vladimir the Great took place in 988 in Kyiv. Moscow later claimed the title “Third Rome” after Constantinople fell, positioning itself as the rightful heir and spiritual guardian of all Russian lands, including the Ukraine as its “canonical territory”.

Ukraina er den østslaviske ortodoksiens vugge. Vladimir den stores dåp fant sted i 988 i Kyiv. Moskva gjorde senere krav på tittelen «Det tredje Roma» etter Konstantinopels fall, og posisjonerte seg som den rettmessige arvtaker og åndelige beskytter for alle russiske land, deriblant Ukraina som sitt «kanoniske territorium».

The Moscow Patriarchate has always viewed Ukraine as spiritually inseparable from Russia with the motto of “One people, one faith,” which is a phrase Putin himself has repeatedly used. Ukraine, especially since 2014/2022, increasingly sees Moscow’s oversight as colonial and imperial domination rather than true spiritual motherhood. As of February 2026, there are two competing Orthodox structures. One is the Orthodox Church of Ukraine, which since 2019 has been independent from Ecumenical Patriarch Bartholomew of Constantinople. In Kyiv the Orthodox Church of Ukraine is considered as the truly national church.

Moskva-patriarkatet har alltid betraktet Ukraina som åndelig uatskillelig fra Russland, med mottoet «Ett folk, én tro», et uttrykk Putin selv gjentatte ganger har brukt. Ukraina, særlig siden 2014/2022, ser i stadig større grad Moskvas overoppsyn som kolonial og imperial dominans snarere enn sant åndelig moderskap. Per februar 2026 finnes det to konkurrerende ortodokse strukturer. Den ene er Den ortodokse kirke i Ukraina, som siden 2019 har vært uavhengig under økumenisk patriark Bartholomeus av Konstantinopel. I Kyiv blir Den ortodokse kirke i Ukraina ansett som den virkelig nasjonale kirke.

Reader beware: the Orthodox Church of Ukraine is a different church than the Ukrainian Orthodox church. The Ukrainian Orthodox church is connected with Russia’s orthodox church, and for this reason Zelenskyy has been attacking it. The Vatican opposes the attacks of Zelenskyy that are already underway, but Putin’s rebellion of verse twelve follows his victory at Raphia, and is yet future.

Leseren bør være på vakt: Den ortodokse kirke i Ukraina er en annen kirke enn den ukrainske ortodokse kirke. Den ukrainske ortodokse kirke er knyttet til Russlands ortodokse kirke, og av denne grunn har Zelenskyj angrepet den. Vatikanet motsetter seg Zelenskyjs angrep, som allerede er i gang, men Putins opprør i vers tolv følger hans seier ved Rafia og ligger ennå i fremtiden.

The Ukrainian Orthodox Church was historically linked to the Moscow body. In the aftermath of the invasion of 2022, the Ukrainian Orthodox Church declared full autonomy in May 2022, but Ukrainian state investigations (DESS) have repeatedly argued it remains canonically and legally affiliated with Moscow. Ukraine passed a law in August 2024 (signed by Zelenskyy) banning any religious body tied to the Russian Orthodox Church (the “aggressor state”). The Ukrainian Orthodox Church has been ordered to fully sever ties or face court-ordered dissolution of its Kyiv Metropolis. As of late 2025 and early 2026, there are ongoing raids, parish transfers to the Ukrainian Orthodox Church (over 1,300 since 2022), court cases, and UN experts warning of religious-freedom concerns regarding the Ukrainian Orthodox Church.

Den ukrainske ortodokse kirke var historisk knyttet til Moskva-patriarkatet. I kjølvannet av invasjonen i 2022 erklærte Den ukrainske ortodokse kirke full autonomi i mai 2022, men ukrainske statlige undersøkelser (DESS) har gjentatte ganger hevdet at den fortsatt er kanonisk og juridisk tilknyttet Moskva. Ukraina vedtok en lov i august 2024 (undertegnet av Zelenskyj) som forbyr ethvert religiøst samfunn knyttet til Den russisk-ortodokse kirke (»aggressorstaten«). Den ukrainske ortodokse kirke er blitt pålagt å bryte alle bånd fullstendig, ellers risikerer den at Kyiv-metropolien blir oppløst etter rettslig kjennelse. Per slutten av 2025 og begynnelsen av 2026 pågår det fortsatt razziaer, overføringer av menigheter til Den ortodokse kirke i Ukraina (over 1 300 siden 2022), rettssaker og advarsler fra FN-eksperter om bekymringer knyttet til religionsfriheten for Den ukrainske ortodokse kirke.

The Vatican has publicly opposed any forced dissolution of the Ukrainian Orthodox Church. Russia and Putin frame this as outright persecution of canonical Orthodoxy and have made protection of the “Russian Orthodox churches” an explicit demand in any peace negotiations. Russian propaganda consistently ties the Ukrainian Orthodox Church and the Ukrainian state attacks upon it as “Nazism” and as part of their “denazification” justification.

Vatikanet har offentlig motsatt seg enhver tvungen oppløsning av den ukrainske ortodokse kirke. Russland og Putin fremstiller dette som direkte forfølgelse av den kanoniske ortodoksi og har gjort beskyttelsen av de «russisk-ortodokse kirkene» til et uttrykkelig krav i enhver fredsforhandling. Russisk propaganda knytter konsekvent den ukrainske ortodokse kirke og den ukrainske statens angrep mot den til «nazisme» og som en del av deres begrunnelse om «avnazifisering».

Putin will presumptuously “enter the temple” and claim full spiritual dominion over Ukrainian Orthodoxy in attempt to re-subordinate the entire Ukrainian church structure under Moscow, demanding recognition as the rightful spiritual head of the Russian orthodox world.

Putin vil egenmektig «gå inn i tempelet» og gjøre krav på fullt åndelig herredømme over ukrainsk ortodoksi i et forsøk på å underordne hele den ukrainske kirkestrukturen under Moskva på nytt, idet han krever å bli anerkjent som det russisk-ortodokse verdens rette åndelige overhode.

This is the exact parallel to Ptolemy entering the Most Holy Place, while Uzziah is Zelenskyy seeking to burn incense. Ptolemy’s rebellion was in the Most Holy Place and Uzziah’s was in the holy place. A southern king, flushed with the victory of the “borderline,” ending the proxy-power of Nazism, and then overstepping into the place that belongs only to the realm of religion. Then will come a sudden providential humbling, and Putin will disappear from the scene (as Ptolemy IV died in 204 BC). After the power vacuum of a ‘weak-successors phase,’ the northern king returns with greater force and prevails at the modern battle of Panium in verse 15.

Dette er den nøyaktige parallellen til at Ptolemaios gikk inn i Det Aller Helligste, mens Ussia er Zelenskyj som søker å tenne røkelse. Ptolemaios’ opprør fant sted i Det Aller Helligste, og Ussias i det hellige. En sydens konge, oppglødd av seieren ved «grenselandet», idet Nazismens stedfortredende makt ble avsluttet, og deretter overskrider han inn i det sted som tilhører religionens område alene. Deretter vil det komme en plutselig, forsynsmessig ydmykelse, og Putin vil forsvinne fra skueplassen (slik Ptolemaios IV døde i 204 f.Kr.). Etter maktvakuumet i en «svake-etterfølgere-fase» vender kongen i nord tilbake med større kraft og seirer i det moderne slaget ved Panion i vers 15.

## Seventeen

Sytten

Seventeen years occurs three times in the history where the battles of Raphia and Panium merge together, line upon line. The seventeen years from the edict of Milan where the eastern and western thrones of the empire were brought together through marriage, until the kingdom was divided and divorced in 330. The seventeen years beginning and ending are waymarks of two other related prophetic periods. Beginning with Nero in the year 64 a period of persecution is marked that ended in the history of Constantine the Great. The transition from Nero’s period of persecution unto the compromise represented by Constantine identifies the transition from the church of Smyrna unto the church of Pergamos. 313 and the edict of Milan identify the end of the church of Smyrna, and the end of the seventeen-year period is the year 330, which was the fulfillment of the three-hundred-and-sixty-year prophecy of Daniel 11:24.

Sytten år forekommer tre ganger i historien der slagene ved Raphia og Panium smelter sammen, linje på linje. De sytten årene fra Milano-ediktet, da rikets østlige og vestlige troner ble ført sammen gjennom ekteskap, inntil riket ble delt og skilt i 330. De sytten årene som begynner og ender, er veimerker for to andre beslektede profetiske perioder. Med begynnelse hos Nero i året 64 markeres en forfølgelsesperiode som endte i Konstantin den stores historie. Overgangen fra Neros forfølgelsesperiode til det kompromiss som er representert ved Konstantin, identifiserer overgangen fra menigheten i Smyrna til menigheten i Pergamon. 313 og Milano-ediktet identifiserer slutten på menigheten i Smyrna, og slutten på syttenårsperioden er året 330, som var oppfyllelsen av den tre hundre og seksti år lange profetien i Daniel 11:24.

> He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:24.

> Han skal trenge fredelig inn selv på de rikeste stedene i provinsen; og han skal gjøre det som hans fedre ikke har gjort, heller ikke hans fedres fedre; han skal spre blant dem bytte og rov og rikdommer; ja, han skal legge sine planer mot festningene, men bare for en tid. Daniel 11:24.

The seventeen years from 313 and the edict of Milan, begins with a fulfillment of prophecy and ends at the fulfillment of another prophecy. The first prophetic fulfillment which marks the beginning, identifies the transition from the church of Smyrna unto the church of Pergamos, and the prophecy that marks the end of those seventeen years, identifies the division of Rome into eastern and western Rome. The seventeen years is identified by prophetic history, not by any specific seventeen-year proclamation. The alpha of the division of the second church from the third church aligned with the division of the empire into east and west at the fulfillment of the time prophecy of 360 years. Those two prophecies establish a period of seventeen years, and they need to be established as a legitimate prophetic period based upon the witness of two or three; if seventeen is a valid prophetic symbol.

De sytten årene fra 313 og Milanoediktet begynner med en oppfyllelse av profetien og ender ved oppfyllelsen av en annen profeti. Den første profetiske oppfyllelsen, som markerer begynnelsen, identifiserer overgangen fra menigheten i Smyrna til menigheten i Pergamon, og profetien som markerer slutten på disse sytten årene, identifiserer delingen av Roma i det østlige og det vestlige Roma. De sytten årene identifiseres ved profetisk historie, ikke ved noen særskilt syttenårig proklamasjon. Alfa for delingen av den andre menighet fra den tredje menighet var på linje med delingen av riket i øst og vest ved oppfyllelsen av tidsprofetien på 360 år. Disse to profetiene etablerer en periode på sytten år, og de må stadfestes som en legitim profetisk periode på grunnlag av vitnesbyrdet fra to eller tre; dersom sytten er et gyldig profetisk symbol.

Those witnesses exist in another 250-year period which began in 457 BC. On that date the 2,300-year prophecy of Daniel 8:14 began. 457 BC is a prophetic starting point, and an established prophetic waymark. Extending 250 years into the future brings you to 207 BC, which is the history between the battles of Raphia and Panium. The battle of Raphia and Panium cannot be separated, for they are both engaged in by Antiochus the Great. From the battle of Raphia in 217 BC unto the battle of Panium in 200 BC is seventeen years. The 2,300-year prophecy identifies a change of dispensation at the beginning, when the third decree restored Judah’s national sovereignty and then at the ending there was a change of dispensation when Christ moved from the holy place to the Most Holy Place. 207 BC represents the change of dispensation of Egyptian rule over Judea, unto the Seleucid dispensation of rule over the glorious land. The dispensation of Seleucid control over the glorious land produced the revolt of the Maccabees in 167 BC.

Disse vitnene finnes i en annen 250-årsperiode som begynte i 457 f.Kr. På den dato begynte Daniels 2 300-årsprofeti i Daniel 8,14. 457 f.Kr. er et profetisk utgangspunkt og et etablert profetisk veimerke. Når man strekker seg 250 år inn i fremtiden, kommer man til 207 f.Kr., som er historien mellom slagene ved Rafia og Panium. Slaget ved Rafia og Panium kan ikke skilles fra hverandre, for de ble begge utkjempet av Antiokus den store. Fra slaget ved Rafia i 217 f.Kr. til slaget ved Panium i 200 f.Kr. er det sytten år. 2 300-årsprofetien identifiserer en dispensasjonsforandring ved begynnelsen, da det tredje dekret gjenopprettet Judas nasjonale suverenitet, og deretter ved avslutningen var det en dispensasjonsforandring da Kristus gikk fra Det hellige til Det aller helligste. 207 f.Kr. representerer dispensasjonsforandringen fra egyptisk herredømme over Judea til det selevkidiske styres dispansasjon over det herlige land. Dispensasjonen med selevkidisk kontroll over det herlige land frembrakte makkabeernes opprør i 167 f.Kr.

The Nero period of 250 years ends with the history of Constantine the GREAT and the 250 years that conclude between the two battles is the history of Antiochus the GREAT. At the battle of Raphia, Ptolemy IV defeated Antiochus the Great and Ptolemy reigned for seventeen years. Both 250-year periods contain a distinct seventeen-year period. Both end in the history of a ruler who is known as the GREAT. Both 250-year periods begin at an established prophetic waymark and they both end at an established prophetic waymark.

Nero-perioden på 250 år ender med historien om Konstantin den STORE, og de 250 årene som avsluttes mellom de to slagene, er historien om Antiokus den STORE. I slaget ved Rafia beseiret Ptolemaios IV Antiokus den store, og Ptolemaios regjerte i sytten år. Begge periodene på 250 år inneholder en særskilt periode på sytten år. Begge ender i historien om en hersker som er kjent som den STORE. Begge periodene på 250 år begynner ved et etablert profetisk veimerke, og de ender begge ved et etablert profetisk veimerke.

The United States began on July 4, 1776 and 250 years later brings you to July 4, 2026 when Donald Trump, who is known as the one seeking to make America “great,” is going to celebrate those 250 years. 2026, like unto the 250 years from 457 BC concludes in the middle of the history of the modern battles of Raphia and Panium, known as the Ukrainian and Third World War. The reign of a southern king, the period of the first Sunday law and the period from the battle of Raphia to Panium provide three periods of seventeen years that are all connected with the same prophetic history. Three 250-year periods all arrive together in the same prophetic histories. The three periods of 250 years establish three lines of prophetic truth with history associated with Donald Trump, represented as either Constantine the Great, or Antiochus the Great.

De forente stater begynte den 4. juli 1776, og 250 år senere bringer deg til 4. juli 2026, når Donald Trump, som er kjent som den som søker å gjøre Amerika «stort», kommer til å feire disse 250 årene. 2026, likesom de 250 årene fra 457 f.Kr., avsluttes midt i historien om de moderne slagene ved Rafia og Panium, kjent som den ukrainske og den tredje verdenskrig. En sydlig konges regjeringstid, perioden med den første søndagsloven og perioden fra slaget ved Rafia til Panium frembringer tre perioder på sytten år som alle er forbundet med den samme profetiske historien. Tre perioder på 250 år ankommer alle samtidig i de samme profetiske historiene. De tre periodene på 250 år etablerer tre linjer av profetisk sannhet med historie knyttet til Donald Trump, fremstilt enten som Konstantin den store eller Antiokus den store.

The three lines of 250 years provide three different, but complementary illustrations of the latter days. Nero’s line identifies the seventeen-year history of compromise that perfectly speaks to the prophetic characteristics of the formation of the image of the beast.

De tre linjene på 250 år gir tre forskjellige, men komplementære, illustrasjoner av de siste dager. Neros linje identifiserer den syttenårige historien om kompromiss som taler fullkomment til de profetiske kjennetegnene ved dannelsen av dyrets bilde.

> “The Lord has shown me clearly that the image of the beast will be formed before probation closes; for it is to be the great test for the people of God, by which their eternal destiny will be decided. Your position is such a jumble of inconsistencies that but few will be deceived.

> «Herren har vist meg tydelig at dyrets bilde vil bli dannet før nådetiden avsluttes; for det skal være den store prøve for Guds folk, hvorved deres evige skjebne skal bli avgjort. Din stilling er et slikt virvar av inkonsekvenser at bare få vil bli bedratt. »

> “In Revelation 13 this subject is plainly presented; [Revelation 13:11–17, quoted].

> «I Åpenbaringen 13 blir dette emnet tydelig framstilt; [Åpenbaringen 13,11–17, sitert].»

> “This is the test that the people of God must have before they are sealed. All who proved their loyalty to God by observing His law, and refusing to accept a spurious sabbath, will rank under the banner of the Lord God Jehovah, and will receive the seal of the living God. Those who yield the truth of heavenly origin and accept the Sunday sabbath, will receive the mark of the beast.” Manuscript Releases, volume 15, 15.

> «Dette er den prøven som Guds folk må gjennomgå før de blir beseglet. Alle som har bevist sin troskap mot Gud ved å holde Hans lov og ved å nekte å godta en falsk sabbat, vil stille seg under Herren Gud Jehovas banner og vil motta den levende Guds segl. De som oppgir sannheten av himmelsk opprinnelse og godtar søndagssabbaten, vil motta dyrets merke.» Manuscript Releases, bind 15, s. 15.

The image of the beast is the combination of church and state, with the church in control of the relationship. The compromise of Constantine in attempting to bring paganism together with Christianity is the classic example of the compromise of the latter days.

Dyrets bilde er sammenslutningen av kirke og stat, der kirken har kontroll over forholdet. Konstantins kompromiss i forsøket på å forene hedenskap med kristendommen er det klassiske eksempel på de siste dagers kompromiss.

> “In the movements now in progress in the United States to secure for the institutions and usages of the church the support of the state, Protestants are following in the steps of papists. Nay, more, they are opening the door for the papacy to regain in Protestant America the supremacy which she has lost in the Old World. And that which gives greater significance to this movement is the fact that the principal object contemplated is the enforcement of Sunday observance—a custom which originated with Rome, and which she claims as the sign of her authority. It is the spirit of the papacy—the spirit of conformity to worldly customs, the veneration for human traditions above the commandments of God—that is permeating the Protestant churches and leading them on to do the same work of Sunday exaltation which the papacy has done before them.

> «I de bevegelser som nå er i gang i De forente stater for å sikre statens støtte til kirkens institusjoner og ordninger, følger protestantene i papistenes fotspor. Ja, mer enn det: de åpner døren for pavedømmet til å gjenvinne i det protestantiske Amerika det overherredømme som det har mistet i den gamle verden. Og det som gir denne bevegelsen større betydning, er det faktum at det viktigste målet man tar sikte på, er håndhevelsen av søndagshelligholdelse—en skikk som hadde sin opprinnelse i Roma, og som hun gjør krav på som tegnet på sin myndighet. Det er pavedømmets ånd—ånden av tilpasning til verdslige skikker, ærbødigheten for menneskelige tradisjoner over Guds bud—som gjennomtrenger de protestantiske kirkene og fører dem videre til å utføre det samme arbeid med opphøyelse av søndagen som pavedømmet har gjort før dem.»

> “If the reader would understand the agencies to be employed in the soon-coming contest, he has but to trace the record of the means which Rome employed for the same object in ages past. If he would know how papists and Protestants united will deal with those who reject their dogmas, let him see the spirit which Rome manifested toward the Sabbath and its defenders.

> «Dersom leseren vil forstå hvilke redskaper som skal tas i bruk i den snart kommende strid, behøver han bare å følge beretningen om de midler som Roma benyttet for det samme formål i tidligere tider. Dersom han vil vite hvordan papister og protestanter, forent, vil behandle dem som forkaster deres dogmer, la ham se den ånd som Roma viste overfor sabbaten og dens forsvarere.»

> “Royal edicts, general councils, and church ordinances sustained by secular power were the steps by which the pagan festival attained its position of honor in the Christian world. The first public measure enforcing Sunday observance was the law enacted by Constantine. (A.D. 321) This edict required townspeople to rest on ‘the venerable day of the sun,’ but permitted countrymen to continue their agricultural pursuits. Though virtually a heathen statute, it was enforced by the emperor after his nominal acceptance of Christianity.” The Great Controversy, 574.

> «Kongelige påbud, allmenne konsiler og kirkelige forordninger opprettholdt av verdslig makt var de trinnene hvorved den hedenske høytiden oppnådde sin hedersplass i den kristne verden. Det første offentlige tiltak som håndhevet søndagshelligholdelse, var loven vedtatt av Konstantin. (A.D. 321) Dette ediktet påla byfolk å hvile på «solens ærverdige dag», men tillot folk på landet å fortsette sitt jordbruksarbeid. Selv om det i realiteten var en hedensk lov, ble den håndhevet av keiseren etter hans nominelle antagelse av kristendommen.» The Great Controversy, 574.

The progression of compromise that led to, and will again lead to the Sunday law is represented with the seventeen-year period from 313 to 330, with the first Sunday law of 321 as the midpoint of the history. At the beginning was a marriage of east and west, and at the end was the divorce of east and west. The first Sunday law is the middle waymark representing rebellion, just as the thirteenth letter of the Hebrew alphabet, when preceded by the first letter and followed by the twenty-second and last letter of the alphabet makes up the Hebrew word truth. Marriage at the beginning and divorce at the end identifies the alpha letter in agreement with the omega letter. The period of 250-years that began with Nero has the signature of Christ, and it speaks to a subject of present truth in the latter days.

Den fremadskridende kompromiss som førte til, og igjen vil føre til, søndagsloven, fremstilles ved den syttenårige perioden fra 313 til 330, med den første søndagsloven i 321 som historiens midtpunkt. Ved begynnelsen var det et ekteskap mellom øst og vest, og ved slutten var det skilsmissen mellom øst og vest. Den første søndagsloven er det midtre veimerket som representerer opprør, på samme måte som den trettende bokstaven i det hebraiske alfabetet, når den står etter den første bokstaven og før den tjueandre og siste bokstaven i alfabetet, danner det hebraiske ordet for sannhet. Ekteskapet ved begynnelsen og skilsmissen ved slutten identifiserer alfa-bokstaven i samklang med omega-bokstaven. Perioden på 250 år som begynte med Nero, bærer Kristi signatur, og den taler om et emne av nåværende sannhet i de siste dager.

The 250-year period that begins with 457 BC is emphasizing the statecraft represented by Antiochus the Great as he stands within the seventeen-year period from Raphia to Panium. We understand it as statecraft, for in 457 BC a prophecy of 2,300 years also began. The 2,300 years is the internal line of prophecy that speaks to God’s work of redemption, which aligns with a symbol of churchcraft. Unlike the 250-year period that began with Nero, the period that begins in 457 BC is addressing the political role of the last American president who is seeking to make America and then the world great, as he promotes the erroneous Catholic concept of a golden age of a thousand years of peace.

Den 250-årige perioden som begynner i 457 f.Kr., fremhever den statskunst som er representert ved Antiochos den store, idet han står innenfor den syttenårige perioden fra Rafia til Panion. Vi forstår dette som statskunst, for i 457 f.Kr. begynte også en profeti på 2 300 år. De 2 300 årene er den indre profetiske linjen som taler om Guds gjenløsningsverk, hvilket svarer til et symbol på kirkekunst. I motsetning til den 250-årige perioden som begynte med Nero, omhandler perioden som begynner i 457 f.Kr., den politiske rollen til den siste amerikanske presidenten som søker å gjøre Amerika og deretter verden stor, idet han fremmer det feilaktige katolske konseptet om en gyllen tidsalder med tusen år av fred.

The 250 years of the United States, who is the earth beast of Revelation thirteen identifies the conclusion of the sixth kingdom of Bible prophecy, that ends where it began, in the midst of war. The victors of history, define the record of history that is preserved. The globalist dragon powered Democrats, view the current anarchy as a revolution, and the all-talk and no action Republicans view this current history as a civil war. The Democrats are representatives of the dragon of Bible prophecy, and the Republicans are represented as apostate Protestants, or in the terms of John in Revelation sixteen, they are the false prophet. The United States began in a war of revolution and it ends with a war of revolution. The Republican party began in a civil war and they end in a civil war. Republicans see the civil war that Democrats call a revolution.

De 250 årene for Amerikas forente stater, som er jorddyret i Åpenbaringen tretten, identifiserer avslutningen på det sjette riket i Bibelens profeti, som ender der det begynte, midt under krig. Historiens seierherrer definerer den historiske beretning som blir bevart. De globalistiske, dragekraftdrevne demokratene betrakter det nåværende anarkiet som en revolusjon, og republikanerne, som bare taler og ikke handler, betrakter denne nåværende historien som en borgerkrig. Demokratene er representanter for dragen i Bibelens profeti, og republikanerne fremstilles som frafalne protestanter, eller, med Johannes’ ord i Åpenbaringen seksten, er de den falske profet. Amerikas forente stater begynte i en revolusjonskrig, og det ender med en revolusjonskrig. Det republikanske parti begynte i en borgerkrig, og de ender i en borgerkrig. Republikanerne ser den borgerkrig som demokratene kaller en revolusjon.

Trump, as the last Republican president possesses the prophetic attributes of the first Republican president, who arrived in the external history of the Civil War. Lincoln’s external Civil War was also the internal history of Isaiah’s prophecy of chapter seven, verse eight that ended in 1863, the very year of the Emancipation Proclamation. The distinction between the two parties is a primary and foundational prophetic principle. It began with Cain and Abel, who in the time of Christ were represented by the Sadducees and the Pharisees, two classes of Cain who were to murder one Abel.

Trump, som den siste republikanske presidenten, besitter de profetiske kjennetegnene til den første republikanske presidenten, som trådte frem i borgerkrigens ytre historie. Lincolns ytre borgerkrig var også den indre historien i Jesajas profeti i kapittel sju, vers åtte, som endte i 1863, selve året for Emancipation Proclamation. Skillet mellom de to partiene er et primært og grunnleggende profetisk prinsipp. Det begynte med Kain og Abel, som på Kristi tid var representert ved saddukeerne og fariseerne, to klasser av Kain som skulle myrde én Abel.

The Pharisees and Sadducees represent those who agreed to crucify their Messiah, for different reasons, but agreement—just the same. The Pharisees professed to uphold the law, but didn’t, as with Republicans. The Pharisees professed to uphold the original divine law, but interpreted the law through their own bigoted logic. The original Law for the Pharisees is the Constitution for the Republicans, the very Constitution they claim to support, but don’t. The Sadducees rejected the power of God, and though a smaller sect than the Pharisees, the Sadducees controlled the religious and political landscape of Judea in the time of Christ. The Democrats are a smaller sect than the Republicans, so small they must cheat to stay in power, but stay in power they do, for their opponents who profess to uphold equal justice for all, do nothing to enforce the principles of the law they profess to uphold.

Fariseerne og saddukeerne representerer dem som gikk med på å korsfeste sin Messias, av forskjellige grunner, men like fullt i enighet. Fariseerne bekjente at de ville opprettholde loven, men gjorde det ikke, slik tilfellet er med republikanerne. Fariseerne bekjente at de ville opprettholde den opprinnelige guddommelige lov, men fortolket loven gjennom sin egen fordomsfulle logikk. Den opprinnelige lov for fariseerne er Konstitusjonen for republikanerne, nettopp den Konstitusjonen de hevder å støtte, men ikke gjør. Saddukeerne forkastet Guds kraft, og skjønt de var en mindre sekt enn fariseerne, behersket saddukeerne det religiøse og politiske landskapet i Judea på Kristi tid. Demokratene er en mindre sekt enn republikanerne, så liten at de må bedra for å bli ved makten, men ved makten blir de, for deres motstandere, som bekjenner å opprettholde lik rettferdighet for alle, gjør intet for å håndheve de prinsipper i loven som de bekjenner å opprettholde.

There is nothing new under the sun, and the two political parties in the United States are as much a part of the prophetic landscape as were the Pharisees and Sadducees. There are of course many other parallels along this prophetic line, but it is only when you see the prophetic relationship of the two unholy powers, who though adversaries, become united against holiness, that you then see Ptolemy and Uzziah in the proper light. Both southern kings attempted to sacrifice at the same temple, but Ptolemy, from Egypt represents a dragon power—the Democrats. Uzziah, as king of Judea is the leader of the glorious land, who is apostate Protestantism, or the false prophet—the Republicans.

Det er intet nytt under solen, og de to politiske partiene i De forente stater er like mye en del av det profetiske landskapet som fariseerne og saddukeerne var. Det finnes naturligvis mange andre paralleller langs denne profetiske linjen, men det er først når du ser det profetiske forholdet mellom de to ugudelige maktene, som, skjønt de er motstandere, blir forent mot helligheten, at du da ser Ptolemaios og Ussia i det rette lys. Begge de sørlige kongene forsøkte å ofre ved det samme tempelet, men Ptolemaios, fra Egypt, representerer en dragemakt—demokratene. Ussia, som konge av Judea, er lederen for det herlige landet, som er frafallen protestantisme, eller den falske profeten—republikanerne.

The relationship of the dragon and false prophet is classically represented at Mount Carmel. At the mount, Ahab represented the dragon and Jezebel’s prophets of Baal and Ashtaroth represented the false prophets who stood against Elijah. The beast that is Jezebel was still behind the scenes in Samaria. The dragon united with the false prophet was also represented by pagan Rome and the Jews unification at the cross, as will be the unification of the Democrats and the Republicans at the Sunday law. The elements of a united power are represented by the Democrats and Republicans within the Republican horn of the earth beast. Those two unholy political powers are represented by Cain, and the line of Abel also possesses a twofold division.

Forholdet mellom dragen og den falske profet er klassisk framstilt på Karmel-fjellet. På fjellet representerte Akab dragen, og Jesabels profeter for Ba’al og Astarte representerte de falske profetene som sto imot Elia. Dyret, som er Jesabel, befant seg fremdeles i bakgrunnen i Samaria. Dragen forent med den falske profet ble også representert ved hedensk Roma og jødenes forening ved korset, slik det vil være ved demokratenes og republikanernes forening ved søndagsloven. Elementene i en forent makt er representert ved Demokratene og Republikanerne innenfor jorddyrets republikanske horn. Disse to ugudelige politiske maktene er representert ved Kain, og Abels linje har også en todelt inndeling.

Abel’s line, which in relation to Cain’s external line is the internal line, and is represented by two classes of virgins. The progression of the Protestant horn of the earth beast that is the United States is represented by a series of religious purging’s beginning with the church of Sardis in 1798, when the United States became the sixth kingdom of Bible prophecy. Sardis was a church who had a name claiming that it lived, but it was dead. By 1798 the Protestant sects that had broken away from the papal church were already returning to Rome. Christians were first named Christians in Antioch.

Abels linje, som i forhold til Kains ytre linje er den indre linjen, og som er framstilt ved to klasser av jomfruer. Utviklingen av det protestantiske hornet på dyret fra jorden, som er De forente stater, er framstilt ved en rekke religiøse renselser som begynner med menigheten i Sardes i 1798, da De forente stater ble det sjette riket i Bibelens profeti. Sardes var en menighet som hadde et navn og hevdet at den levde, men den var død. Innen 1798 var de protestantiske sektene som hadde brutt ut fra pavemakten, allerede i ferd med å vende tilbake til Roma. De kristne ble først kalt kristne i Antiokia.

> “It was in Antioch that the disciples were first called Christians. The name was given them because Christ was the main theme of their preaching, their teaching, and their conversation. Continually they were recounting the incidents that had occurred during the days of His earthly ministry, when His disciples were blessed with His personal presence. Untiringly they dwelt upon His teachings and His miracles of healing. With quivering lips and tearful eyes they spoke of His agony in the garden, His betrayal, trial, and execution, the forbearance and humility with which He had endured the contumely and torture imposed upon Him by His enemies, and the Godlike pity with which He had prayed for those who persecuted Him. His resurrection and ascension, and His work in heaven as the Mediator for fallen man, were topics on which they rejoiced to dwell. Well might the heathen call them Christians, since they preached Christ and addressed their prayers to God through Him.

> Det var i Antiokia at disiplene for første gang ble kalt kristne. Navnet ble gitt dem fordi Kristus var hovedtemaet i deres forkynnelse, deres undervisning og deres samtaler. Uavlatelig gjenfortalte de begivenhetene som hadde funnet sted under dagene for Hans jordiske tjeneste, da Hans disipler var blitt velsignet med Hans personlige nærvær. Utrettelig dvelet de ved Hans lære og Hans helbredelsesmirakler. Med skjelvende lepper og tårefylte øyne talte de om Hans angst i hagen, Hans forræderi, rettergang og henrettelse, den langmodighet og ydmykhet hvormed Han hadde utholdt den hån og tortur som var blitt påført Ham av Hans fiender, og den guddommelige medlidenhet hvormed Han hadde bedt for dem som forfulgte Ham. Hans oppstandelse og himmelfart, og Hans gjerning i himmelen som mellommann for falne mennesker, var emner som de med glede dvelet ved. Med rette kunne hedningene kalle dem kristne, siden de forkynte Kristus og rettet sine bønner til Gud ved Ham.

> “It was God who gave to them the name of Christian. This is a royal name, given to all who join themselves to Christ. It was of this name that James wrote later, ‘Do not rich men oppress you, and draw you before the judgment seats? Do not they blaspheme that worthy name by the which ye are called?’ James 2:6, 7. And Peter declared, ‘If any man suffer as a Christian, let him not be ashamed; but let him glorify God on this behalf.’ ‘If ye be reproached for the name of Christ, happy are ye; for the spirit of glory and of God resteth upon you.’ 1 Peter 4:16, 14.” Acts of the Apostles, 157.

> «Det var Gud som gav dem navnet kristen. Dette er et kongelig navn, gitt til alle som slutter seg til Kristus. Det var om dette navnet Jakob senere skrev: «Undertrykker ikke de rike dere, og drar de dere ikke fram for domstolene? Er det ikke de som spotter det gode navn som er nevnt over dere?» Jakobs brev 2:6, 7. Og Peter erklærte: «Men lider noen som kristen, da skal han ikke skamme seg, men prise Gud for dette navns skyld.» «Blir dere hånet for Kristi navns skyld, er dere salige; for herlighetens og Guds Ånd hviler over dere.» 1 Peters brev 4:16, 14.» Apostlenes gjerninger, 157.

The church of Ephesus was given the name of Christian which led to the persecuted church of Smyrna, that was followed by the church of compromise in the history of Pergamos. When the papacy took the throne, a separation identified God’s true church as the church in the wilderness. The Roman church was Thyatira. At the ending of the wilderness of twelve hundred and sixty years, the church of Protestantism arose, and from that point onward the Protestant horn is represented by a divine series of tests and purges.

Menigheten i Efesos fikk navnet kristen, noe som førte til den forfulgte menighet i Smyrna, som ble etterfulgt av kompromissets menighet i Pergamos’ historie. Da pavedømmet inntok tronen, identifiserte en adskillelse Guds sanne menighet som menigheten i ørkenen. Den romerske kirke var Tyatira. Ved avslutningen av ørkenen på ett tusen to hundre og seksti år oppstod protestantismens kirke, og fra dette tidspunkt og fremover er det protestantiske horn fremstilt ved en guddommelig rekke av prøver og renselser.

Protestantism began when Martin Luther nailed his 95 theses upon the door in 1517, and “23” years later in 1540 the Jesuit order began. In 2013 the 95th and final presentation of Habakkuk’s Tables was nailed to the door, and on March 13, 2013¸ the first Jesuit pope was inaugurated. Martin Luther was excommunicated in that very history by pope Leo. Go figure…

Protestantismen begynte da Martin Luther spikret sine 95 teser på døren i 1517, og «23» år senere, i 1540, begynte jesuittordenen. I 2013 ble den 95. og siste presentasjonen av Habakkuks tavler spikret på døren, og den 13. mars 2013 ble den første jesuittpaven innsatt. Martin Luther ble ekskommunisert i nettopp denne historien av pave Leo. Tenk på det …

In 1798 the church of Sardis claimed to hold to the name of “Protestant,” but by returning to Rome they were already failing to uphold their name. When Millerite Adventism took the torch of Protestantism in 1844, they represented a rebuke against Jeroboam the first king of Israel, a nation who were blood relatives of the tribe in Judah, where God had placed His temple. Jeroboam set up a counterfeit, based upon the religion that represented his nation’s former bondage. He repeated Aaron’s foundational rebellion of erecting an image of a beast with all the prophetic significance associated with the story. But at his dedication service Millerite Adventism rebuked his unwillingness to continue to direct true worship to the sanctuary where God lives. Jeroboam, wanted the focus of worship to be in Bethel and Dan, representing those from Sardis in 1844 who refused to follow Christ into the Most Holy Place.

I 1798 gjorde menigheten i Sardes krav på å bære navnet «protestant», men ved å vende tilbake til Roma unnlot de allerede å opprettholde sitt navn. Da millerittisk adventisme tok opp protestantismens fakkel i 1844, representerte de en irettesettelse mot Jeroboam, Israels første konge, et folk som var blodsslektninger av stammen i Juda, hvor Gud hadde plassert sitt tempel. Jeroboam opprettet en forfalskning, basert på den religionen som representerte hans nasjons tidligere trelldom. Han gjentok Arons grunnleggende opprør ved å reise et bilde av et dyr med all den profetiske betydning som er knyttet til fortellingen. Men ved sin innvielsesgudstjeneste irettesatte millerittisk adventisme hans uvillighet til fortsatt å lede den sanne tilbedelsen til helligdommen hvor Gud bor. Jeroboam ønsket at tilbedelsens sentrum skulle være i Betel og Dan, noe som representerer dem fra Sardes i 1844 som nektet å følge Kristus inn i Det Aller Helligste.

Millerite Adventism chose to return to the religion of Rome, and took up the very doctrinal arguments of those who had just been exposed as false prophets through their rejection of Miller’s message; as their theological masters in order to justify their rejection of the prophetic message of the seven times. Millerite Adventism, as with the disobedient prophet chose their own path, instead of following God’s direction. The path that is chosen by the foolish in all the tests and purges of the wise and foolish virgins from the Protestant reformation onward in prophetic history is the path which returns to the worship of the land that you were delivered from, and as they say, “all roads lead to Rome.” All roads except Jeremiah’s old paths.

Millerittisk adventisme valgte å vende tilbake til Romas religion, og tok opp selve de læremessige argumentene til dem som nettopp var blitt avslørt som falske profeter ved sin forkastelse av Millers budskap, som sine teologiske læremestere for å rettferdiggjøre sin forkastelse av det profetiske budskapet om de syv tider. Millerittisk adventisme valgte, i likhet med den ulydige profeten, sin egen vei i stedet for å følge Guds ledelse. Den vei som de dårlige velger i alle prøvelsene og utrensningene av de kloke og dårlige jomfruer fra den protestantiske reformasjonen og fremover i den profetiske historie, er den vei som vender tilbake til dyrkelsen av det land du ble utfridd fra, og som man sier: «alle veier fører til Roma.» Alle veier unntatt Jeremias gamle stier.

The Protestant reformation had been typified by Moses’ return to Egypt in order to lead God’s people into the Promised Land. Once out of the land of captivity God purposed to give His chosen people His law. In the line of Moses and the Protestant reformation rebellion was manifested immediately after the deliverance. God tested Sardis, a people who claimed to have a living name, but were dead by the time of the message of William Miller. Two purging’s took place in 1844; the first was the purge of the church of Sardis, who had claimed to be Protestants, but were proven to be dead; and then the Millerite’s were purged in the same year, in fulfillment of the parable of the ten virgins.

Den protestantiske reformasjonen var blitt foregrepet ved Moses’ tilbakevending til Egypt for å lede Guds folk inn i det lovede land. Da de var kommet ut av trelldommens land, hadde Gud til hensikt å gi sitt utvalgte folk sin lov. I Moses’ linje og i den protestantiske reformasjonen ble opprør åpenbart umiddelbart etter utfrielsen. Gud prøvde Sardes, et folk som hevdet å ha et levende navn, men som var døde på tidspunktet for William Millers budskap. To renselser fant sted i 1844; den første var renselsen av menigheten i Sardes, som hadde hevdet å være protestanter, men ble påvist å være døde; og deretter ble millerittene renset i det samme året, som oppfyllelse av lignelsen om de ti jomfruer.

The Democrats and Republicans represent two political classes that together make up the Republican horn on the earth beast of Revelation thirteen. The wise and foolish virgins are two religious classes that together make up the Protestant horn on the earth beast. The wise virgins possess the first name given at Antioch. The wise virgins are Christians, but they are also Philadelphians who have the promise of receiving a name.

Demokratene og republikanerne representerer to politiske klasser som til sammen utgjør det republikanske hornet på jorddyret i Åpenbaringen tretten. De vise og de dårlige jomfruene er to religiøse klasser som til sammen utgjør det protestantiske hornet på jorddyret. De vise jomfruene eier det første navnet som ble gitt i Antiokia. De vise jomfruene er kristne, men de er også filadelfiere som har løftet om å få et navn.

> Him that overcometh will I make a pillar in the temple of my God, and he shall go no more out: and I will write upon him the name of my God, and the name of the city of my God, which is new Jerusalem, which cometh down out of heaven from my God: and I will write upon him my new name. Revelation 3:12.

> Den som seirer, vil jeg gjøre til en søyle i min Guds tempel, og han skal aldri mer gå ut; og jeg vil skrive på ham min Guds navn og navnet på min Guds stad, det nye Jerusalem, som kommer ned fra himmelen fra min Gud; og jeg vil skrive på ham mitt nye navn. Åpenbaringen 3:12.

The first time God named His people Christian was at Antioch, and the history where the Laodicean movement of the one hundred and forty-four thousand changes unto the Philadelphian movement of the one hundred and forty-four thousand is also the history of Antiochus the Great, who the city of Antioch is named after, and who is represented at the end of a 250-year period between the battles of Raphia and Panium.

Første gang Gud gav sitt folk navnet kristen, var i Antiokia, og den historien der den laodikeiske bevegelsen til de hundre og førtifire tusen forvandles til den filadelfiske bevegelsen til de hundre og førtifire tusen, er også historien om Antiokos den store, som byen Antiokia er oppkalt etter, og som fremstilles ved slutten av en 250-årsperiode mellom slagene ved Rafia og Panion.

We will continue these things in the next article.

Vi vil fortsette med disse tingene i den neste artikkelen.

Back to Articles