Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Three

Joels bok og den laodikeiske syvendedagsadventistkirken - Nummer tre

A Vineyard of Red Wine

En vingård med rød vin

Author

Jeff Pippenger

Published

December 3, 2025

Formats

PDF
Word
Song MP3

We ended the previous article with the question, “With these concepts in place the question may be asked how is it that at 9/11 the book of Joel became the message Peter identified at Pentecost?”

Vi avsluttet den forrige artikkelen med spørsmålet: «Når disse begrepene er på plass, kan spørsmålet stilles: Hvordan kunne det ha seg at Joels bok ved 9/11 ble det budskapet Peter identifiserte på pinsedagen?»

Peter was identifying that Joel was being fulfilled on the day of Pentecost, which is a point in time marking the end of the Pentecostal season. In the Pentecostal season there was a manifestation of the Holy Spirit at the beginning, and then a greater manifestation of the Holy Spirit at the end. By faith understanding that both the Bible and Spirit of Prophecy apply Joel to the time of the latter rain we may know that the book of Joel became present truth at 9/11; and that every element of the book will speak directly of the prophetic history beginning at 9/11 on through to and including the seven last plagues, which Joel identifies as the “day of the Lord.”

Peter påpekte at Joel ble oppfylt på pinsedagen, et tidspunkt som markerer slutten på pinsetiden. I pinsetiden var det en manifestasjon av Den hellige ånd ved begynnelsen, og deretter en større manifestasjon av Den hellige ånd ved slutten. Ved i tro å forstå at både Bibelen og Profetiens Ånd anvender Joel på tiden for sildigregnet, kan vi vite at Joels bok ble nåværende sannhet ved 11. september; og at hvert element i boken vil tale direkte om den profetiske historien som begynner ved 11. september og fortsetter helt frem til og med de sju siste plagene, som Joel betegner som «Herrens dag».

As typified by 1888, on 9/11 the presentation of the Laodicean message became present testing truth. Isaiah typifies that same message in chapter fifty-eight with the trumpet voice showing God’s people their transgressions. The “day” when Isaiah begins sounding his voice like a trumpet is the same day he sings the song of the vineyard.

Slik 1888 var et forbilde på, ble fremstillingen av det laodikeiske budskap den 11. september den nærværende prøvende sannhet. Jesaja fremstiller det samme budskap i kapittel femtiåtte, med basunrøsten som viser Guds folk deres overtredelser. Den «dag» da Jesaja begynner å la sin røst lyde som en basun, er den samme dag da han synger vingårdens sang.

> In that day sing ye unto her, A vineyard of red wine. I the Lord do keep it; I will water it every moment: lest any hurt it, I will keep it night and day. Fury is not in me: who would set the briers and thorns against me in battle? I would go through them, I would burn them together. Or let him take hold of my strength, that he may make peace with me; and he shall make peace with me. He shall cause them that come of Jacob to take root: Israel shall blossom and bud, and fill the face of the world with fruit. Isaiah 27:2–6.

> På den dag skal dere synge om henne: En vingård med rød vin. Jeg, Herren, verner den; hvert øyeblikk vanner jeg den. For at ingen skal skade den, vokter jeg den natt og dag. Harme er ikke i meg. Hvem vil sette torner og tistler opp mot meg i strid? Jeg ville gå løs på dem, jeg ville brenne dem opp alle sammen. Eller la ham gripe min styrke, så han kan slutte fred med meg; ja, fred skal han slutte med meg. Jakob skal slå rot i dem som kommer; Israel skal blomstre og skyte knopper og fylle hele jordens overflate med frukt. Jesaja 27:2–6.

Modern spiritual “Israel shall blossom and bud, and fill the face of the world with fruit” during the period of the latter rain, for the early rain cause the budding and blossoming of a plant, and the latter rain produces the fruit. When the buildings of New York came down on 9/11 the mighty angel of Revelation eighteen descended and the latter rain began to sprinkle. At that time God’s watchmen were to blow the trumpet to the Laodicean church. Isaiah’s message identifying the sins of God’s people is also the song of the vineyard of red wine. The first chapter of Joel is that very message.

Det moderne åndelige «Israel skal blomstre og skyte knopper og fylle verdens overflate med frukt» i tiden for sildigregnet, for tidligregnet får en plante til å skyte knopper og blomstre, og sildigregnet frembringer frukten. Da bygningene i New York falt den 11. september, steg den mektige engelen i Åpenbaringen atten ned, og sildigregnet begynte å dryppe. På den tiden skulle Guds vektere blåse i basunen til den laodikeiske menighet. Jesajas budskap, som identifiserer Guds folks synder, er også sangen om vingården med den røde vin. Joels første kapittel er nettopp dette budskapet.

> The word of the Lord that came to Joel the son of Pethuel.

> Herrens ord som kom til Joel, Petuels sønn.

> Hear this, ye old men, and give ear, all ye inhabitants of the land. Hath this been in your days, or even in the days of your fathers? Tell ye your children of it, and let your children tell their children, and their children another generation.

> Hør dette, I gamle menn, og lytt, alle landets innbyggere. Har dette skjedd i eders dager, eller endog i eders fedres dager? Fortell deres barn om det, og la deres barn fortelle sine barn, og deres barn en annen slekt.

> That which the palmerworm hath left hath the locust eaten; and that which the locust hath left hath the cankerworm eaten; and that which the cankerworm hath left hath the caterpiller eaten.

> Det som gnageren har latt bli tilbake, har gresshoppen ett opp; og det som gresshoppen har latt bli tilbake, har slikkeren ett opp; og det som slikkeren har latt bli tilbake, har eteren ett opp.

> Awake, ye drunkards, and weep; and howl, all ye drinkers of wine, because of the new wine; for it is cut off from your mouth.

> Våkn opp, dere drukkenbolter, og gråt; og jamre, alle dere vindrikkere, på grunn av den nye vinen; for den er tatt bort fra deres munn.

> For a nation is come up upon my land, strong, and without number, whose teeth are the teeth of a lion, and he hath the cheek teeth of a great lion. He hath laid my vine waste, and barked my fig tree: he hath made it clean bare, and cast it away; the branches thereof are made white. Lament like a virgin girded with sackcloth for the husband of her youth. The meat offering and the drink offering is cut off from the house of the Lord; the priests, the Lord’s ministers, mourn. The field is wasted, the land mourneth; for the corn is wasted: the new wine is dried up, the oil languisheth.

> For et folk er kommet opp over mitt land, mektig og uten tall; dets tenner er som løvetenner, og det har kinntenner som en stor løve. Det har lagt min vin øde og skrelt barken av mitt fikentre; det har gjort det fullstendig nakent og kastet det bort; dets grener er blitt hvite. Klag som en jomfru, ombundet med sekkestrie, over sin ungdoms ektemann. Matofferet og drikkofferet er avskåret fra Herrens hus; prestene, Herrens tjenere, sørger. Marken er ødelagt, landet sørger; for kornet er ødelagt, den nye vinen er tørket inn, oljen svinner bort.

> Be ye ashamed, O ye husbandmen; howl, O ye vinedressers, for the wheat and for the barley; because the harvest of the field is perished. The vine is dried up, and the fig tree languisheth; the pomegranate tree, the palm tree also, and the apple tree, even all the trees of the field, are withered: because joy is withered away from the sons of men.

> Skjemmes, dere åkermenn; hyl, dere vingårdsmenn, over hveten og over bygget; for markens høst er gått til grunne. Vintreet er uttørket, og fikentreet visner bort; granatepletreet, også palmetreet, og epletreet, ja, alle markens trær er visnet bort; for gleden er visnet bort fra menneskenes barn.

> Gird yourselves, and lament, ye priests: howl, ye ministers of the altar: come, lie all night in sackcloth, ye ministers of my God: for the meat offering and the drink offering is withholden from the house of your God. Sanctify ye a fast, call a solemn assembly, gather the elders and all the inhabitants of the land into the house of the Lord your God, and cry unto the Lord, Alas for the day! for the day of the Lord is at hand, and as a destruction from the Almighty shall it come. Is not the meat cut off before our eyes, yea, joy and gladness from the house of our God? The seed is rotten under their clods, the garners are laid desolate, the barns are broken down; for the corn is withered. How do the beasts groan! the herds of cattle are perplexed, because they have no pasture; yea, the flocks of sheep are made desolate.

> Omgjord eder og klag, I prester; hyl, I alterets tjenere; kom, ligg natten igjennom i sekk, I min Guds tjenere; for matofferet og drikkofferet er holdt tilbake fra deres Guds hus. Lys ut en faste, kall sammen til en høytidelig forsamling, samle de eldste og alle landets innbyggere i Herren deres Guds hus, og rop til Herren: Ak, for dagen! for Herrens dag er nær, og den kommer som en ødeleggelse fra Den Allmektige. Er ikke maten tatt bort like for våre øyne, ja, glede og fryd fra vår Guds hus? Såkornet er råtnet under sine jordklumper, forrådshusene ligger øde, låvene er revet ned; for kornet er visnet. Hvor dyrene stønner! Storfehjordene er rådville, fordi de ikke har beite; ja, også saueflokkene er gjort til intet.

> O Lord, to thee will I cry: for the fire hath devoured the pastures of the wilderness, and the flame hath burned all the trees of the field. The beasts of the field cry also unto thee: for the rivers of waters are dried up, and the fire hath devoured the pastures of the wilderness. Joel 1:1–20.

> Å, Herre, til deg vil jeg rope; for ilden har fortært beitemarkene i ødemarken, og flammen har oppbrent alle markens trær. Også markens dyr roper til deg; for vannbekkene er uttørket, og ilden har fortært beitemarkene i ødemarken. Joel 1:1–20.

The first chapter of Joel is addressing the destruction of God’s vineyard. Isaiah establishes “that day” as the day when the latter rain begins, for the plants on that day begin to blossom and bud. The fact that Isaiah informs us that God’s people will “take root,” “blossom and bud” and fill the earth with “fruit” is illustrating a progressive history of three steps. A plant takes “root” in the ground. To “take root” therefore means to stand upon the ground, which is the ground floor or the foundation. Those who “come out of Jacob” “take root” and then they are called “Israel.” Those who come out of the Laodicean experience are then called Philadelphians, though to retain that experience requires victory in a testing process that ends at the Sunday law.

Det første kapittelet i Joel handler om ødeleggelsen av Guds vingård. Jesaja fastslår «den dag» som den dagen da sildigregnet begynner, for plantene på den dagen begynner å blomstre og skyte knopper. Det forhold at Jesaja forteller oss at Guds folk skal «slå rot», «blomstre og skyte knopper» og fylle jorden med «frukt», illustrerer en progressiv historie i tre trinn. En plante slår «rot» i jorden. Å «slå rot» betyr derfor å stå på grunnen, som er grunnplanet eller fundamentet. De som «utgår fra Jakob», «slår rot», og deretter kalles de «Israel». De som kommer ut av den laodikeiske erfaringen, kalles deretter filadelfiere, selv om det å bevare den erfaringen krever seier i en prøvelsesprosess som ender ved søndagsloven.

The prophetic relationship of Jacob, (the supplanter) and Israel, (the overcomer) is identifying that at 9/11 those who “take root” by returning to the foundations, there and then enter into a covenant relationship. Prophetically a change of name is a symbol of a covenant, as represented by Abram to Abraham, Sarai to Sarah, Jacob to Israel and others. In the verse those who returned to the old foundational truths at 9/11 entered into a covenant relationship as the rain began to produce blossoms and buds. At the Sunday law the whole world will be filled with “fruit” as the rain is then poured out without measure.

Det profetiske forholdet mellom Jakob, (bedrageren) og Israel, (overvinneren) identifiserer at ved 9/11 vil de som «slår rot» ved å vende tilbake til grunnvollene, da og der tre inn i et paktsforhold. Profetisk er et navneskifte et symbol på en pakt, slik det fremgår av Abram til Abraham, Sarai til Sara, Jakob til Israel og andre. I verset gikk de som ved 9/11 vendte tilbake til de gamle grunnleggende sannhetene, inn i et paktsforhold idet regnet begynte å frembringe blomster og knopper. Ved søndagsloven vil hele verden bli fylt med «frukt», ettersom regnet da blir utøst uten mål.

Isaiah must agree with Isaiah, and of course all the other prophets, but Isaiah is to lift up his voice like a trumpet and show Laodicean Seventh-day Adventists their sins in the context of the song of the vineyard. That song was sung by Jesus in the parable of the vineyard. The vineyard caused him to weep as He for the last time before the cross looked out over Jerusalem; knowing ancient Israel had reached the end of their probationary period and were being passed by as God’s covenant people. Simultaneously Christ was entering into a covenant with a people who would bring forth the appropriate fruits from God’s vineyard. Whether the vineyard story of Joshua at the beginning or of Jesus at the end those who became the new covenant people typified the one hundred and forty-four thousand.

Jesaja må stemme overens med Jesaja, og selvsagt også med alle de andre profetene, men Jesaja skal løfte sin røst som en basun og vise de laodikeiske syvendedagsadventistene deres synder i sammenhengen av sangen om vingården. Denne sangen ble sunget av Jesus i lignelsen om vingården. Vingården fikk ham til å gråte da han for siste gang før korset skuet ut over Jerusalem, vel vitende om at det gamle Israel hadde nådd slutten av sin nådetid og ble forbigått som Guds paktsfolk. Samtidig gikk Kristus inn i en pakt med et folk som ville bære den rette frukt fra Guds vingård. Enten det gjelder fortellingen om vingården hos Josva i begynnelsen eller hos Jesus ved slutten, var de som ble det nye paktsfolket, et forbilde på de hundre og førtifire tusen.

Christ spoke of Isaiah’s vineyard prophecy, as does Sister White.

Kristus talte om Jesajas profeti om vingården, slik også søster White gjør.

> “The parable of the vineyard applies not alone to the Jewish nation. It has a lesson for us. The church in this generation has been endowed by God with great privileges and blessings, and He expects corresponding returns.” Christ Object Lessons, 296.

> «Lignelsen om vingården gjelder ikke bare den jødiske nasjon. Den har en lærdom for oss. Menigheten i denne generasjon er av Gud blitt utrustet med store privilegier og velsignelser, og Han forventer tilsvarende avkastning.» Christ Object Lessons, 296.

It is instructive to read the passage which leads to the last statement from the Spirit of Prophecy.

Det er lærerikt å lese avsnittet som leder frem til den siste uttalelsen fra Profetiens Ånd.

> “Chapter 23—The Lord’s Vineyard

> «Kapittel 23—Herrens vingård»

> “The Jewish Nation

> «Den jødiske nasjon»

> “The parable of the two sons was followed by the parable of the vineyard. In the one, Christ had set before the Jewish teachers the importance of obedience. In the other, He pointed to the rich blessings bestowed upon Israel, and in these showed God’s claim to their obedience. He set before them the glory of God’s purpose, which through obedience they might have fulfilled. Withdrawing the veil from the future, He showed how, by failure to fulfill His purpose, the whole nation was forfeiting His blessing, and bringing ruin upon itself.

> Lignelsen om de to sønnene ble fulgt av lignelsen om vingården. I den ene hadde Kristus stilt fram for de jødiske lærerne hvor viktig lydighet er. I den andre viste Han til de rike velsignelser som var blitt skjenket Israel, og i disse viste Han Guds krav på deres lydighet. Han stilte fram for dem herligheten i Guds hensikt, som de ved lydighet kunne ha oppfylt. Da Han løftet sløret fra framtiden, viste Han hvordan hele folket, ved å unnlate å oppfylle Hans hensikt, gikk glipp av Hans velsignelse og førte ødeleggelse over seg selv.

> “‘There was a certain householder,’ Christ said, ‘which planted a vineyard, and hedged it round about, and digged a winepress in it, and built a tower, and let it out to husbandmen, and went into a far country.’

> «Det var en husbond,» sa Kristus, «som plantet en vingård og satte gjerde omkring den og gravde en vinpresse i den og bygde et tårn, og leide den bort til vingårdsmenn og drog utenlands.»

> “A description of this vineyard is given by the prophet Isaiah: ‘Now will I sing to my wellbeloved a song of my beloved touching His vineyard. My wellbeloved hath a vineyard in a very fruitful hill; and He fenced it, and gathered out the stones thereof, and planted it with the choicest vine, and built a tower in the midst of it, and also made a winepress therein; and He looked that it should bring forth grapes.’ Isaiah 5:1, 2.

> En beskrivelse av denne vingården gis av profeten Jesaja: «Nå vil jeg synge for min elskede en sang om min elskedes vingård. Min elskede hadde en vingård på en svært fruktbar høyde; og Han inngjerdet den og ryddet bort steinene fra den og plantet den med de edleste vintrær, og bygde et tårn midt i den, og hogg også ut en vinpresse der; og Han ventet at den skulle bære druer.» Jesaja 5:1, 2.

> “The husbandman chooses a piece of land from the wilderness; he fences, clears, and tills it, and plants it with choice vines, expecting a rich harvest. This plot of ground, in its superiority to the uncultivated waste, he expects to do him honor by showing the results of his care and toil in its cultivation. So God had chosen a people from the world to be trained and educated by Christ. The prophet says, ‘The vineyard of the Lord of hosts is the house of Israel, and the men of Judah His pleasant plant.’ Isaiah 5:7. Upon this people God had bestowed great privileges, blessing them richly from His abundant goodness. He looked for them to honor Him by yielding fruit. They were to reveal the principles of His kingdom. In the midst of a fallen, wicked world they were to represent the character of God.

> «Vinbonden velger et stykke land fra ødemarken; han gjerder det inn, rydder det og dyrker det, og planter det med utvalgte vinstokker, i forventning om en rik høst. Av denne jordflekken, i dens overlegenhet over det udyrkede ødet, venter han at den skal gjøre ham ære ved å vise resultatene av hans omsorg og møye i dens dyrkning. Slik hadde Gud utvalgt et folk fra verden til å bli opplært og undervist av Kristus. Profeten sier: ‘For Herren, hærskarenes Gud, sin vingård er Israels hus, og Judas menn hans yndlingsplante.’ Jesaja 5:7. Over dette folket hadde Gud skjenket store privilegier og rikt velsignet dem av sin overstrømmende godhet. Han så etter at de skulle ære Ham ved å bære frukt. De skulle åpenbare prinsippene i Hans rike. Midt i en fallen, ond verden skulle de representere Guds karakter.»

> “As the Lord’s vineyard they were to produce fruit altogether different from that of the heathen nations. These idolatrous peoples had given themselves up to work wickedness. Violence and crime, greed, oppression, and the most corrupt practices, were indulged without restraint. Iniquity, degradation, and misery were the fruits of the corrupt tree. In marked contrast was to be the fruit borne on the vine of God’s planting.

> «Som Herrens vingård skulle de bære frukt som var helt forskjellig fra hedningefolkenes. Disse avgudsdyrkende folkene hadde overgitt seg til å øve ondskap. Vold og forbrytelse, grådighet, undertrykkelse og de mest fordervede skikker ble utøvd uten hemning. Urettferdighet, fornedrelse og elendighet var den fordervede treets frukter. I skarp motsetning til dette skulle den frukten være som ble båret på den vintre som Gud hadde plantet.»

> “It was the privilege of the Jewish nation to represent the character of God as it had been revealed to Moses. In answer to the prayer of Moses, ‘Show me Thy glory,’ the Lord promised, ‘I will make all My goodness pass before thee.’ Exodus 33:18, 19. ‘And the Lord passed by before him, and proclaimed, The Lord, the Lord God, merciful and gracious, longsuffering, and abundant in goodness and truth, keeping mercy for thousands, forgiving iniquity and transgression and sin.’ Exodus 34:6, 7. This was the fruit that God desired from His people. In the purity of their characters, in the holiness of their lives, in their mercy and loving-kindness and compassion, they were to show that ‘the law of the Lord is perfect, converting the soul.’ Psalm 19:7.

> «Det var det jødiske folkets privilegium å representere Guds karakter slik den var blitt åpenbart for Moses. Som svar på Moses’ bønn: ‘La meg få se din herlighet’, lovet Herren: ‘Jeg vil la all min godhet gå forbi deg.’ 2 Mosebok 33:18, 19. «Og Herren gikk forbi foran ham og ropte: Herren, Herren Gud, barmhjertig og nådig, langmodig og rik på miskunn og sannhet, som bevarer miskunn mot tusener, som tilgir misgjerning og overtredelse og synd.» 2 Mosebok 34:6, 7. Dette var den frukt Gud ønsket fra sitt folk. I renheten i deres karakter, i helligheten i deres liv, i deres miskunn og kjærlige godhet og medfølelse, skulle de vise at «Herrens lov er fullkommen, den omvender sjelen.» Salme 19:7.»

> “Through the Jewish nation it was God’s purpose to impart rich blessings to all peoples. Through Israel the way was to be prepared for the diffusion of His light to the whole world. The nations of the world, through following corrupt practices, had lost the knowledge of God. Yet in His mercy God did not blot them out of existence. He purposed to give them opportunity for becoming acquainted with Him through His church. He designed that the principles revealed through His people should be the means of restoring the moral image of God in man.

> «Gjennom den jødiske nasjon var det Guds hensikt å formidle rike velsignelser til alle folk. Gjennom Israel skulle veien beredes for utbredelsen av Hans lys til hele verden. Folkene i verden hadde, ved å følge fordervede skikker, mistet kunnskapen om Gud. Likevel utslettet ikke Gud dem i sin barmhjertighet. Han ville gi dem anledning til å lære Ham å kjenne gjennom sin menighet. Han bestemte at de prinsipper som ble åpenbart gjennom Hans folk, skulle være middelet til å gjenopprette Guds moralske bilde i mennesket.»

> “It was for the accomplishment of this purpose that God called Abraham out from his idolatrous kindred and bade him dwell in the land of Canaan. ‘I will make of thee a great nation,’ He said, ‘and I will bless thee, and make thy name great; and thou shalt be a blessing.’ Genesis 12:2.

> «Det var for å virkeliggjøre dette formålet at Gud kalte Abraham bort fra hans avgudsdyrkende slektninger og bød ham å bo i Kanaans land. ‘Jeg vil gjøre deg til et stort folk,’ sa han, ‘og jeg vil velsigne deg og gjøre ditt navn stort; og du skal være en velsignelse.’ 1 Mosebok 12:2.»

> “The descendants of Abraham, Jacob and his posterity, were brought down to Egypt that in the midst of that great and wicked nation they might reveal the principles of God’s kingdom. The integrity of Joseph and his wonderful work in preserving the lives of the whole Egyptian people were a representation of the life of Christ. Moses and many others were witnesses for God.

> Abrahams etterkommere, Jakob og hans ætt, ble ført ned til Egypt, for at de midt iblant den store og ugudelige nasjonen skulle åpenbare prinsippene i Guds rike. Josefs integritet og hans underfulle verk med å bevare livet til hele det egyptiske folk var en fremstilling av Kristi liv. Moses og mange andre var vitner for Gud.

> “In bringing forth Israel from Egypt, the Lord again manifested His power and His mercy. His wonderful works in their deliverance from bondage and His dealings with them in their travels through the wilderness were not for their benefit alone. These were to be as an object lesson to the surrounding nations. The Lord revealed Himself as a God above all human authority and greatness. The signs and wonders He wrought in behalf of His people showed His power over nature and over the greatest of those who worshiped nature. God went through the proud land of Egypt as He will go through the earth in the last days. With fire and tempest, earthquake and death, the great I AM redeemed His people. He took them out of the land of bondage. He led them through the ‘great and terrible wilderness, wherein were fiery serpents, and scorpions, and drought.’ Deuteronomy 8:15. He brought them forth water out of ‘the rock of flint,’ and fed them with ‘the corn of heaven.’ Psalm 78:24. ‘For,’ said Moses, ‘the Lord’s portion is His people; Jacob is the lot of His inheritance. He found him in a desert land, and in the waste howling wilderness; He led him about, He instructed him, He kept him as the apple of His eye. As an eagle stirreth up her nest, fluttereth over her young, spreadeth abroad her wings, taketh them, beareth them on her wings: so the Lord alone did lead him, and there was no strange God with him.’ Deuteronomy 32:9–12. Thus He brought them unto Himself, that they might dwell as under the shadow of the Most High.

> «Da Herren førte Israel ut fra Egypt, åpenbarte Han på ny sin makt og sin miskunnhet. Hans underfulle gjerninger ved deres utfrielse fra trelldommen og Hans handlemåte med dem på deres vandring gjennom ørkenen var ikke bare til gagn for dem selv. Disse skulle tjene som en anskuelsesundervisning for de omkringliggende folk. Herren åpenbarte seg som en Gud hevet over all menneskelig myndighet og storhet. De tegn og under Han gjorde på vegne av sitt folk, viste Hans makt over naturen og over de største blant dem som tilbad naturen. Gud gikk gjennom det stolte landet Egypt slik Han skal gå gjennom jorden i de siste dager. Med ild og storm, jordskjelv og død forløste den store JEG ER sitt folk. Han førte dem ut av trelldommens land. Han ledet dem gjennom den «store og fryktelige ørken, hvor det var giftige slanger og skorpioner og tørke». 5 Mosebok 8:15. Han lot vann strømme fram for dem av «flintklippen» og mettet dem med «himmelkorn». Salme 78:24. «For,» sa Moses, «Herrens del er hans folk, Jakob er hans arvelodds lodd. Han fant ham i et ørkenland, i det øde, hylende villmark; han ledet ham omkring, han lærte ham, han voktet ham som sin øyensten. Som ørnen vekker sitt rede, svever over sine unger, brer sine vinger ut, tar dem og bærer dem på sine vinger, slik ledet Herren alene ham, og ingen fremmed gud var med ham.» 5 Mosebok 32:9–12. Slik førte Han dem til seg, for at de skulle bo under Den Høyestes skygge.»

> “Christ was the leader of the children of Israel in their wilderness wanderings. Enshrouded in the pillar of cloud by day and the pillar of fire by night, He led and guided them. He preserved them from the perils of the wilderness, He brought them into the land of promise, and in the sight of all the nations that acknowledged not God He established Israel as His own chosen possession, the Lord’s vineyard.

> Kristus var Israels barns leder under deres vandring i ørkenen. Innhyllet i skystøtten om dagen og ildstøtten om natten ledet og veiledet Han dem. Han bevarte dem fra ørkenens farer, Han førte dem inn i løftets land, og for øynene på alle de nasjoner som ikke anerkjente Gud, grunnfestet Han Israel som sin egen utvalgte eiendom, Herrens vingård.

> “To this people were committed the oracles of God. They were hedged about by the precepts of His law, the everlasting principles of truth, justice, and purity. Obedience to these principles was to be their protection, for it would save them from destroying themselves by sinful practices. And as the tower in the vineyard, God placed in the midst of the land His holy temple.

> «Til dette folket ble Guds ord betrodd. De var inngjerdet av forskriftene i hans lov, de evige prinsipper om sannhet, rettferdighet og renhet. Lydighet mot disse prinsippene skulle være deres vern, for den ville frelse dem fra å ødelegge seg selv ved syndige skikker. Og lik tårnet i vingården lot Gud sitt hellige tempel reise seg midt i landet.

> “Christ was their instructor. As He had been with them in the wilderness, so He was still to be their teacher and guide. In the tabernacle and the temple His glory dwelt in the holy shekinah above the mercy seat. In their behalf He constantly manifested the riches of His love and patience.

> «Kristus var deres lærer. Slik han hadde vært med dem i ørkenen, slik skulle han fremdeles være deres lærer og veileder. I tabernaklet og templet bodde hans herlighet i den hellige shekina over nådestolen. På deres vegne åpenbarte han stadig rikdommen i sin kjærlighet og tålmodighet. »

> “God desired to make of His people Israel a praise and a glory. Every spiritual advantage was given them. God withheld from them nothing favorable to the formation of character that would make them representatives of Himself.

> «Gud ønsket å gjøre sitt folk Israel til en pris og en herlighet. Enhver åndelig forrett ble gitt dem. Gud holdt ikke noe tilbake fra dem som kunne være gunstig for dannelsen av en karakter som ville gjøre dem til representanter for Ham. »

> “Their obedience to the law of God would make them marvels of prosperity before the nations of the world. He who could give them wisdom and skill in all cunning work would continue to be their teacher, and would ennoble and elevate them through obedience to His laws. If obedient, they would be preserved from the diseases that afflicted other nations, and would be blessed with vigor of intellect. The glory of God, His majesty and power, were to be revealed in all their prosperity. They were to be a kingdom of priests and princes. God furnished them with every facility for becoming the greatest nation on the earth.

> Deres lydighet mot Guds lov ville gjøre dem til underverk i velstand for verdens nasjoner. Han som kunne gi dem visdom og dyktighet i alt kunstferdig arbeid, ville fortsette å være deres lærer og ville foredle og opphøye dem gjennom lydighet mot Hans lover. Dersom de var lydige, ville de bli bevart fra de sykdommer som hjemsøkte andre nasjoner, og ville bli velsignet med åndskraft. Guds herlighet, Hans majestet og makt, skulle åpenbares i all deres fremgang. De skulle være et rike av prester og fyrster. Gud utrustet dem med enhver anledning til å bli den største nasjon på jorden.

> “In the most definite manner Christ through Moses had set before them God’s purpose, and had made plain the terms of their prosperity. ‘Thou art an holy people unto the Lord thy God,’ He said; ‘the Lord thy God hath chosen thee to be a special people unto Himself, above all people that are upon the face of the earth…. Know therefore that the Lord thy God, He is God, the faithful God, which keepeth covenant and mercy with them that love Him and keep His commandments to a thousand generations…. Thou shalt therefore keep the commandments, and the statutes, and the judgments, which I command thee this day, to do them. Wherefore it shall come to pass, if ye hearken to these judgments, and keep, and do them, that the Lord thy God shall keep unto thee the covenant and the mercy which He sware unto thy fathers; and He will love thee, and bless thee, and multiply thee: He will also bless the fruit of thy womb, and the fruit of thy land, thy corn, and thy wine, and thine oil, the increase of thy kine, and the flocks of thy sheep, in the land which He sware unto thy fathers to give thee. Thou shalt be blessed above all people…. And the Lord will take away from thee all sickness, and will put none of the evil diseases of Egypt, which thou knowest, upon thee.’ Deuteronomy 7:6, 9, 11–15.

> «På den mest utvetydige måte hadde Kristus gjennom Moses stilt Guds hensikt fram for dem og gjort vilkårene for deres framgang klare. «Du er et hellig folk for Herren din Gud,» sa han; «Herren din Gud har utvalgt deg til å være et eiendomsfolk for seg selv, framfor alle folkene på jorden…. Så skal du vite at Herren din Gud, han er Gud, den trofaste Gud, som holder pakt og miskunn mot dem som elsker ham og holder hans bud, i tusen slektsledd…. Derfor skal du holde de budene og de forskriftene og de dommene som jeg i dag byr deg å gjøre etter dem. Og det skal skje, dersom dere hører på disse dommene og holder dem og gjør etter dem, da skal Herren din Gud holde den pakt og den miskunn mot deg som han tilsvor dine fedre; og han skal elske deg og velsigne deg og gjøre deg tallrik. Han skal også velsigne ditt livs frukt og ditt lands frukt, ditt korn og din most og din olje, avkastningen av ditt storfe og tillveksten i ditt småfe, i det landet som han med ed lovte dine fedre å gi deg. Du skal være velsignet framfor alle folk…. Og Herren skal ta bort fra deg all sykdom og ikke legge på deg noen av Egypts onde sykdommer, som du kjenner.» 5 Mosebok 7,6.9.11–15.»

> “If they would keep His commandments, God promised to give them the finest of the wheat, and bring them honey out of the rock. With long life would He satisfy them, and show them His salvation.

> «Dersom de ville holde hans bud, lovet Gud å gi dem det fineste av hveten og la dem få honning ut av klippen. Med et langt liv ville han mette dem og la dem se sin frelse.»

> “Through disobedience to God, Adam and Eve had lost Eden, and because of sin the whole earth was cursed. But if God’s people followed His instruction, their land would be restored to fertility and beauty. God Himself gave them directions in regard to the culture of the soil, and they were to co-operate with Him in its restoration. Thus the whole land, under God’s control, would become an object lesson of spiritual truth. As in obedience to His natural laws the earth should produce its treasures, so in obedience to His moral law the hearts of the people were to reflect the attributes of His character. Even the heathen would recognize the superiority of those who served and worshiped the living God.

> «Ved ulydighet mot Gud hadde Adam og Eva mistet Eden, og på grunn av synden var hele jorden blitt forbannet. Men dersom Guds folk fulgte Hans undervisning, skulle deres land bli gjenopprettet til fruktbarhet og skjønnhet. Gud selv ga dem anvisninger med hensyn til dyrkingen av jorden, og de skulle samarbeide med Ham om dens gjenopprettelse. Slik skulle hele landet, under Guds herredømme, bli en anskuelsesundervisning i åndelig sannhet. Likesom jorden i lydighet mot Hans naturlige lover skulle frembringe sine skatter, slik skulle folkets hjerter i lydighet mot Hans moralske lov gjenspeile egenskapene ved Hans karakter. Selv hedningene ville erkjenne overlegenheten hos dem som tjente og tilbad den levende Gud.»

> “‘Behold,’ said Moses, ‘I have taught you statutes and judgments, even as the Lord my God commanded me, that ye should do so in the land whither ye go to possess it. Keep therefore and do them; for this is your wisdom and your understanding in the sight of the nations, which shall hear all these statutes, and say, Surely this great nation is a wise and understanding people. For what nation is there so great, who hath God so nigh unto them, as the Lord our God is in all things that we call upon Him for? And what nation is there so great, that hath statutes and judgments so righteous as all this law, which I set before you this day?’ Deuteronomy 4:5–8.

> «Se,» sa Moses, «jeg har lært dere forskrifter og dommer, slik Herren min Gud bød meg, for at dere skal handle etter dem i det landet dere går inn i for å ta det i eie. Hold dem derfor og gjør etter dem; for dette er deres visdom og deres forstand i folkenes øyne, de som skal høre alle disse forskriftene og si: Sannelig, dette store folk er et vist og forstandig folk. For hvilket stort folk finnes det som har Gud så nær hos seg som Herren vår Gud er hos oss i alt det vi påkaller Ham om? Og hvilket stort folk finnes det som har så rettferdige forskrifter og dommer som hele denne loven, som jeg legger fram for dere i dag?» 5 Mosebok 4:5–8.

> “The children of Israel were to occupy all the territory which God appointed them. Those nations that rejected the worship and service of the true God were to be dispossessed. But it was God’s purpose that by the revelation of His character through Israel men should be drawn unto Him. To all the world the gospel invitation was to be given. Through the teaching of the sacrificial service Christ was to be uplifted before the nations, and all who would look unto Him should live. All who, like Rahab the Canaanite, and Ruth the Moabitess, turned from idolatry to the worship of the true God, were to unite themselves with His chosen people. As the numbers of Israel increased they were to enlarge their borders, until their kingdom should embrace the world.

> Israels barn skulle ta i eie hele det området som Gud hadde anvist dem. De folkene som forkastet tilbedelsen og tjenesten for den sanne Gud, skulle drives bort. Men det var Guds hensikt at menneskene ved åpenbaringen av Hans karakter gjennom Israel skulle dras til Ham. Til hele verden skulle evangeliets innbydelse gis. Gjennom undervisningen i offertjenesten skulle Kristus opphøyes for folkeslagene, og alle som ville se til Ham, skulle leve. Alle som, liksom Rahab, kananittkvinnen, og Rut, moabittkvinnen, vendte seg fra avgudsdyrkelsen til tilbedelsen av den sanne Gud, skulle forene seg med Hans utvalgte folk. Etter hvert som Israels tall økte, skulle de utvide sine grenser, inntil deres rike skulle omfatte verden.

> “God desired to bring all peoples under His merciful rule. He desired that the earth should be filled with joy and peace. He created man for happiness, and He longs to fill human hearts with the peace of heaven. He desires that the families below shall be a symbol of the great family above.

> «Gud ønsket å føre alle folk inn under sitt barmhjertige herredømme. Han ønsket at jorden skulle fylles med glede og fred. Han skapte mennesket for lykke, og han lengter etter å fylle menneskehjertene med himmelens fred. Han ønsker at familiene her nede skal være et symbol på den store familien der oppe.

> “But Israel did not fulfill God’s purpose. The Lord declared, ‘I had planted thee a noble vine, wholly a right seed: how then art thou turned into the degenerate plant of a strange vine unto Me?’ Jeremiah 2:21. ‘Israel is an empty vine, he bringeth forth fruit unto himself.’ Hosea 10:1. ‘And now, O inhabitants of Jerusalem, and men of Judah, judge, I pray you, betwixt Me and My vineyard. What could have been done more to My vineyard, that I have not done in it? Wherefore when I looked that it should bring forth grapes, brought it forth wild grapes? And now go to; I will tell you what I will do to My vineyard: I will take away the hedge thereof, and it shall be eaten up; and break down the wall thereof, and it shall be trodden down: and I will lay it waste; it shall not be pruned nor digged; but there shall come up briers and thorns: I will also command the clouds that they rain no rain upon it. For … He looked for judgment, but behold oppression; for righteousness, but behold a cry.’ Isaiah 5:3–7.

> «Men Israel oppfylte ikke Guds hensikt. Herren erklærte: «Jeg hadde plantet deg som en edel vinstokk, av bare ekte sæd; hvordan er du da blitt forvandlet for meg til en degenerert plante av en fremmed vinstokk?» Jeremia 2:21. «Israel er en tom vinstokk, han bærer frukt for seg selv.» Hosea 10:1. «Og nå, Jerusalems innbyggere og Judas menn, døm, ber jeg dere, mellom meg og min vingård. Hva mer kunne være gjort mot min vingård, som jeg ikke har gjort i den? Hvorfor, da jeg ventet at den skulle bære druer, bar den da villdruer? Og nå velan, jeg vil fortelle dere hva jeg vil gjøre med min vingård: Jeg vil ta bort dens gjerde, og den skal bli oppeten; og rive ned dens mur, og den skal bli nedtrådt. Og jeg vil legge den øde; den skal ikke beskjæres eller hakkes; men det skal vokse opp tornekratt og tistler; jeg vil også befale skyene at de ikke lar regn falle over den. For … Han ventet rett, men se, undertrykkelse; på rettferdighet, men se, et skrik.» Jesaja 5:3–7.

> “The Lord had through Moses set before His people the result of unfaithfulness. By refusing to keep His covenant, they would cut themselves off from the life of God, and His blessing could not come upon them. ‘Beware,’ said Moses, ‘that thou forget not the Lord thy God, in not keeping His commandments, and His judgments, and His statutes, which I command thee this day: lest when thou hast eaten and art full, and hast built goodly houses, and dwelt therein; and when thy herds and thy flocks multiply, and thy silver and thy gold is multiplied, and all that thou hast is multiplied; then thine heart be lifted up, and thou forget the Lord thy God…. And thou say in thine heart, My power and the might of mine hand hath gotten me this wealth…. And it shall be, if thou do at all forget the Lord thy God, and walk after other gods, and serve them, and worship them, I testify against you this day that ye shall surely perish. As the nations which the Lord destroyeth before your face, so shall ye perish; because ye would not be obedient unto the voice of the Lord your God.’ Deuteronomy 8:11–14, 17, 19, 20.

> Herren hadde ved Moses stilt fram for sitt folk følgen av troløshet. Ved å nekte å holde hans pakt ville de avskjære seg selv fra Guds liv, og hans velsignelse kunne ikke komme over dem. «Vokt deg,» sa Moses, «at du ikke glemmer Herren din Gud, så du ikke holder hans bud og hans dommer og hans forskrifter, som jeg byr deg i dag, så det ikke skjer at når du har ett og er mett, og har bygd gode hus og bor i dem, og når ditt storfe og ditt småfe blir mange, og ditt sølv og ditt gull blir mangfoldig, og alt det du har blir mangfoldig, da skal ditt hjerte opphøye seg, og du glemmer Herren din Gud…. Og du sier i ditt hjerte: Min kraft og min hånds styrke har skaffet meg denne rikdommen…. Og det skal skje: Dersom du helt glemmer Herren din Gud og følger andre guder og tjener dem og tilber dem, så vitner jeg mot dere i dag at dere visselig skal gå til grunne. Som de folkene Herren ødelegger for deres ansikt, slik skal dere gå til grunne, fordi dere ikke ville være lydige mot Herren deres Guds røst.» 5 Mosebok 8:11–14, 17, 19, 20.

> “The warning was not heeded by the Jewish people. They forgot God, and lost sight of their high privilege as His representatives. The blessings they had received brought no blessing to the world. All their advantages were appropriated for their own glorification. They robbed God of the service He required of them, and they robbed their fellow men of religious guidance and a holy example. Like the inhabitants of the antediluvian world, they followed out every imagination of their evil hearts. Thus they made sacred things appear a farce, saying, ‘The temple of the Lord, the temple of the Lord, are these’ (Jeremiah 7:4), while at the same time they were misrepresenting God’s character, dishonoring His name, and polluting His sanctuary.

> Advarselen ble ikke tatt til følge av det jødiske folk. De glemte Gud og mistet av syne sitt høye privilegium som Hans representanter. De velsignelser de hadde mottatt, brakte ingen velsignelse til verden. Alle deres fortrinn ble tilegnet til deres egen forherligelse. De ranet Gud for den tjeneste Han krevde av dem, og de fratok sine medmennesker religiøs veiledning og et hellig eksempel. Likesom innbyggerne i den antediluvianske verden fulgte de enhver forestilling i sine onde hjerter. Slik fikk de hellige ting til å fremstå som en farse idet de sa: «Herrens tempel, Herrens tempel, Herrens tempel er dette» (Jeremia 7,4), mens de samtidig fordreide Guds karakter, vanæret Hans navn og besudlet Hans helligdom.

> “The husbandmen who had been placed in charge of the Lord’s vineyard were untrue to their trust. The priests and teachers were not faithful instructors of the people. They did not keep before them the goodness and mercy of God and His claim to their love and service. These husbandmen sought their own glory. They desired to appropriate the fruits of the vineyard. It was their study to attract attention and homage to themselves.

> «Vinbøndene som var satt til å ha tilsyn med Herrens vingård, var troløse mot det ansvar som var betrodd dem. Prestene og lærerne var ikke trofaste veiledere for folket. De holdt ikke fram for dem Guds godhet og barmhjertighet og Hans krav på deres kjærlighet og tjeneste. Disse vinbøndene søkte sin egen ære. De ønsket å tilegne seg vingårdens frukter. Det var deres mål å trekke oppmerksomhet og hyllest til seg selv.»

> “The guilt of these leaders in Israel was not like the guilt of the ordinary sinner. These men stood under the most solemn obligation to God. They had pledged themselves to teach a ‘Thus saith the Lord’ and to bring strict obedience into their practical life. Instead of doing this they were perverting the Scriptures. They laid heavy burdens upon men, enforcing ceremonies that reached to every step in life. The people lived in continual unrest, for they could not fulfill the requirements laid down by the rabbis. As they saw the impossibility of keeping man-made commandments, they became careless in regard to the commandments of God.

> Skylden til disse lederne i Israel var ikke som skylden til den alminnelige synder. Disse menn sto under den mest høytidelige forpliktelse overfor Gud. De hadde forpliktet seg til å forkynne et «Så sier Herren» og til å bringe streng lydighet inn i sitt praktiske liv. I stedet for å gjøre dette, forvansket de Skriftene. De la tunge byrder på menneskene og håndhevet seremonier som strakte seg til hvert skritt i livet. Folket levde i stadig uro, for de kunne ikke oppfylle de krav som rabbinene hadde fastsatt. Da de så umuligheten av å holde menneskelagde bud, ble de likegyldige når det gjaldt Guds bud.

> “The Lord had instructed His people that He was the owner of the vineyard, and that all their possessions were given them in trust to be used for Him. But the priests and teachers did not perform the work of their sacred office as if they were handling the property of God. They were systematically robbing Him of the means and facilities entrusted to them for the advancement of His work. Their covetousness and greed caused them to be despised even by the heathen. Thus the Gentile world was given occasion to misinterpret the character of God and the laws of His kingdom.

> Herren hadde undervist sitt folk om at Han var vingårdens eier, og at alle deres eiendeler var gitt dem i forvaltning for å brukes for Ham. Men prestene og lærerne utførte ikke sitt hellige embetes gjerning som om de forvaltet Guds eiendom. De frarøvet Ham systematisk de midler og de ressurser som var betrodd dem til fremme av Hans verk. Deres havesyke og griskhet gjorde at de ble foraktet selv av hedningene. Slik fikk hedningeverdenen anledning til å mistolke Guds karakter og lovene i Hans rike.

> “With a father’s heart, God bore with His people. He pleaded with them by mercies given and mercies withdrawn. Patiently He set their sins before them, and in forbearance waited for their acknowledgment. Prophets and messengers were sent to urge God’s claim upon the husbandmen; but instead of being welcomed, they were treated as enemies. The husbandmen persecuted and killed them. God sent still other messengers, but they received the same treatment as the first, only that the husbandmen showed still more determined hatred.

> Med et fars hjerte bar Gud over med sitt folk. Han bønnfalt dem ved barmhjertighet som ble gitt, og barmhjertighet som ble holdt tilbake. Tålmodig stilte Han deres synder fram for dem, og i langmodighet ventet Han på deres erkjennelse. Profeter og sendebud ble utsendt for å gjøre Guds krav gjeldende overfor vingårdsmennene; men i stedet for å bli tatt imot, ble de behandlet som fiender. Vingårdsmennene forfulgte og drepte dem. Gud sendte ennå andre sendebud, men de fikk den samme behandling som de første, bare at vingårdsmennene viste et enda mer besluttsomt hat.

> “As a last resource, God sent His Son, saying, ‘They will reverence My Son.’ But their resistance had made them vindictive, and they said among themselves, ‘This is the heir; come, let us kill Him, and let us seize on His inheritance.’ We shall then be left to enjoy the vineyard, and to do as we please with the fruit.

> «Som en siste utvei sendte Gud sin Sønn og sa: ‘De vil vise Min Sønn ærbødighet.’ Men deres motstand hadde gjort dem hevngjerrige, og de sa seg imellom: ‘Dette er arvingen; kom, la oss drepe Ham, så kan vi ta Hans arv i eie.’ Da vil vi bli overlatt til å nyte vingården og gjøre med frukten som det passer oss.»

> “The Jewish rulers did not love God; therefore they cut themselves away from Him, and rejected all His overtures for a just settlement. Christ, the Beloved of God, came to assert the claims of the Owner of the vineyard; but the husbandmen treated Him with marked contempt, saying, We will not have this man to rule over us. They envied Christ’s beauty of character. His manner of teaching was far superior to theirs, and they dreaded His success. He remonstrated with them, unveiling their hypocrisy, and showing them the sure results of their course of action. This stirred them to madness. They smarted under the rebukes they could not silence. They hated the high standard of righteousness which Christ continually presented. They saw that His teaching was placing them where their selfishness would be uncloaked, and they determined to kill Him. They hated His example of truthfulness and piety and the elevated spirituality revealed in all He did. His whole life was a reproof to their selfishness, and when the final test came, the test which meant obedience unto eternal life or disobedience unto eternal death, they rejected the Holy One of Israel. When they were asked to choose between Christ and Barabbas, they cried out, ‘Release unto us Barabbas!’ Luke 23:18. And when Pilate asked, ‘What shall I do then with Jesus?’ they cried fiercely, ‘Let Him be crucified.’ Matthew 27:22. ‘Shall I crucify your King?’ Pilate asked, and from the priests and rulers came the answer, ‘We have no king but Caesar.’ John 19:15. When Pilate washed his hands, saying, ‘I am innocent of the blood of this just person,’ the priests joined with the ignorant mob in declaring passionately, ‘His blood be on us, and on our children.’ Matthew 27:24, 25.

> De jødiske lederne elsket ikke Gud; derfor skilte de seg selv fra Ham og forkastet alle Hans henvendelser om en rettferdig ordning. Kristus, Guds Elskede, kom for å hevde vingårdseierens rett; men vingårdsmennene behandlet Ham med åpenbar forakt og sa: Vi vil ikke ha denne mann til å herske over oss. De misunte Kristus Hans skjønne karakter. Hans måte å undervise på var dem langt overlegen, og de fryktet Hans fremgang. Han talte dem imot, avdekket deres hykleri og viste dem de sikre følgene av deres handlemåte. Dette vakte deres raseri. De vred seg under de irettesettelser de ikke kunne bringe til taushet. De hatet den høye rettferdighetsnorm som Kristus stadig holdt frem. De så at Hans undervisning stilte dem slik at deres selviskhet ville bli avkledd, og de besluttet å drepe Ham. De hatet Hans eksempel på sannferdighet og gudsfrykt og den opphøyde åndelighet som ble åpenbart i alt Han gjorde. Hele Hans liv var en refselse av deres selviskhet, og da den siste prøven kom, prøven som innebar lydighet til evig liv eller ulydighet til evig død, forkastet de Israels Hellige. Da de ble bedt om å velge mellom Kristus og Barabbas, ropte de: «Gi oss Barabbas fri!» Lukas 23:18. Og da Pilatus spurte: «Hva skal jeg da gjøre med Jesus?» ropte de rasende: «La Ham bli korsfestet!» Matteus 27:22. «Skal jeg korsfeste deres konge?» spurte Pilatus, og fra prestene og rådsherrene kom svaret: «Vi har ingen annen konge enn keiseren.» Johannes 19:15. Da Pilatus tvettet sine hender og sa: «Jeg er uskyldig i denne rettferdiges blod», stemte prestene i sammen med den uvitende hopen og erklærte lidenskapelig: «Hans blod komme over oss og over våre barn.» Matteus 27:24, 25.

> “Thus the Jewish leaders made their choice. Their decision was registered in the book which John saw in the hand of Him that sat upon the throne, the book which no man could open. In all its vindictiveness this decision will appear before them in the day when this book is unsealed by the Lion of the tribe of Judah.

> Slik traff de jødiske lederne sitt valg. Deres beslutning ble innført i den bok som Johannes så i hånden på Ham som satt på tronen, den bok som ingen kunne åpne. I all sin hevngjerrighet skal denne beslutning tre fram for dem på den dag da denne bok blir åpnet av Løven av Judas stamme.

> “The Jewish people cherished the idea that they were the favorites of heaven, and that they were always to be exalted as the church of God. They were the children of Abraham, they declared, and so firm did the foundation of their prosperity seem to them that they defied earth and heaven to dispossess them of their rights. But by lives of unfaithfulness they were preparing for the condemnation of heaven and for separation from God.

> Det jødiske folk næret den forestilling at de var himmelens yndlinger, og at de alltid skulle opphøyes som Guds menighet. De var Abrahams barn, erklærte de, og så fast syntes grunnvollen for deres velstand å være for dem at de trosset både jord og himmel til å berøve dem deres rettigheter. Men ved liv i utroskap forberedte de seg på himmelens fordømmelse og på adskillelse fra Gud.

> “In the parable of the vineyard, after Christ had portrayed before the priests their crowning act of wickedness, He put to them the question, ‘When the Lord therefore of the vineyard cometh, what will he do unto those husbandmen?’ The priests had been following the narrative with deep interest, and without considering the relation of the subject to themselves they joined with the people in answering, ‘He will miserably destroy those wicked men, and will let out His vineyard unto other husbandmen, which shall render Him the fruits in their seasons.’

> «I lignelsen om vingården, etter at Kristus hadde fremstilt for prestene deres kronende ugjerning, stilte Han dem spørsmålet: «Når da vingårdens herre kommer, hva vil han gjøre med disse vingårdsarbeiderne?» Prestene hadde fulgt fremstillingen med dyp interesse, og uten å overveie emnets forhold til seg selv, sluttet de seg til folket i svaret: «Han vil på det ynkeligste ødelegge disse onde menn og overlate sin vingård til andre vingårdsarbeidere, som skal gi ham fruktene i rette tid.»

> “Unwittingly they had pronounced their own doom. Jesus looked upon them, and under His searching gaze they knew that He read the secrets of their hearts. His divinity flashed out before them with unmistakable power. They saw in the husbandmen a picture of themselves, and they involuntarily exclaimed, ‘God forbid!’

> «Uforvarende hadde de uttalt sin egen dom. Jesus så på dem, og under Hans granskende blikk visste de at Han leste deres hjertes hemmeligheter. Hans guddom lyste frem for dem med umiskjennelig kraft. De så i vingårdsmennene et bilde av seg selv, og uvilkårlig utbrøt de: «Måtte Gud forhindre det!»»

> “Solemnly and regretfully Christ asked, ‘Did ye never read in the scriptures, The stone which the builders rejected, the same is become the head of the corner; this is the Lord’s doing, and it is marvelous in our eyes? Therefore say I unto you, The kingdom of God shall be taken from you, and given to a nation bringing forth the fruits thereof. And whosoever shall fall on this stone shall be broken; but on whomsoever it shall fall, it will grind him to powder.’

> Høytidelig og sorgfullt spurte Kristus: «Har dere aldri lest i skriftene: Den stein som bygningsmennene forkastet, den er blitt hjørnesteinen; dette er Herrens verk, og det er underfullt i våre øyne? Derfor sier jeg dere: Guds rike skal bli tatt fra dere og gitt til et folk som bærer dets frukter. Og hver den som faller på denne steinen, skal bli knust; men den som den faller på, skal den male til støv.»

> “Christ would have averted the doom of the Jewish nation if the people had received Him. But envy and jealousy made them implacable. They determined that they would not receive Jesus of Nazareth as the Messiah. They rejected the Light of the world, and thenceforth their lives were surrounded with darkness as the darkness of midnight. The doom foretold came upon the Jewish nation. Their own fierce passions, uncontrolled, wrought their ruin. In their blind rage they destroyed one another. Their rebellious, stubborn pride brought upon them the wrath of their Roman conquerors. Jerusalem was destroyed, the temple laid in ruins, and its site plowed like a field. The children of Judah perished by the most horrible forms of death. Millions were sold, to serve as bondmen in heathen lands.

> «Kristus ville ha avverget den jødiske nasjons undergang dersom folket hadde tatt imot Ham. Men misunnelse og sjalusi gjorde dem uforsonlige. De bestemte at de ikke ville ta imot Jesus fra Nasaret som Messias. De forkastet verdens Lys, og fra da av var deres liv omgitt av mørke som midnattens mørke. Den forutsagte undergang kom over den jødiske nasjon. Deres egne ville lidenskaper, uten tømme, voldte deres ruin. I sitt blinde raseri ødela de hverandre. Deres opprørske, gjenstridige stolthet førte over dem deres romerske erobreres vrede. Jerusalem ble ødelagt, tempelet lagt i ruiner, og dets sted pløyd som en åker. Judas barn omkom ved de mest fryktelige former for død. Millioner ble solgt for å tjene som treller i hedenske land.»

> “As a people the Jews had failed of fulfilling God’s purpose, and the vineyard was taken from them. The privileges they had abused, the work they had slighted, was entrusted to others.

> Som folk hadde jødene unnlatt å oppfylle Guds hensikt, og vingården ble tatt fra dem. De privilegiene de hadde misbrukt, det arbeidet de hadde ringeaktet, ble betrodd til andre.

> “The parable of the vineyard applies not alone to the Jewish nation. It has a lesson for us. The church in this generation has been endowed by God with great privileges and blessings, and He expects corresponding returns.” Christ’s Object Lessons. 284–296.

> «Lignelsen om vingården gjelder ikke bare den jødiske nasjon. Den har en lærdom for oss. Menigheten i denne generasjon er blitt utrustet av Gud med store privilegier og velsignelser, og Han forventer en tilsvarende avkastning.» Christ’s Object Lessons, 284–296.

The book of Joel identifies the history of the latter rain at the end of the world. The latter rain is God’s final warning message of the third angel of Revelation fourteen. Although the latter rain represents the message of the third angel, it also represents the communication process between Divinity and humanity as symbolized by Zechariah’s golden oil, the early and latter rains, the fire from the altar and other representations. The latter rain is not only a message, and the communication process between God and man, but it is also the only sanctified “methodology” of Bible study sustained in God’s Word. That methodology is Isaiah’s “line upon line” found in chapter twenty-eight.

Joels bok identifiserer historien om senregnet ved verdens ende. Senregnet er Guds siste advarselsbudskap, den tredje engels budskap i Åpenbaringen fjorten. Selv om senregnet representerer den tredje engels budskap, representerer det også kommunikasjonsprosessen mellom Guddommen og menneskeheten, slik den er symbolisert ved Sakarjas gyldne olje, tidligregnet og senregnet, ilden fra alteret og andre fremstillinger. Senregnet er ikke bare et budskap og kommunikasjonsprosessen mellom Gud og mennesket, men det er også den eneste helligede «metodologi» for bibelstudium som opprettholdes i Guds Ord. Den metodologien er Jesajas «linje på linje», slik den finnes i kapittel tjueåtte.

At the beginning of ancient and also modern Israel, God, “the husbandman” brought Israel “from the wilderness.” Whether the captivity of four hundred and thirty years captivity in Egypt or the captivity of the Dark Ages from 538 unto 1798, Israel was taken out of “the wilderness,” for a “wilderness” is a symbol of slavery and captivity. Whether ancient literal Israel or modern spiritual Israel God delivered them out of a wilderness captivity and “established” them “as His own chosen possession, the Lord’s vineyard” called to be priests and princes who “were committed” with the privilege of representing “the oracles of God.” The “oracles” for ancient Israel being the Law and to modern Israel being both the Law and the prophecies.

Ved begynnelsen av det gamle og også det moderne Israel førte Gud, «husbonden», Israel «ut av ørkenen». Enten det var fangenskapet på fire hundre og tretti år i Egypt eller fangenskapet i den mørke middelalder fra 538 til 1798, ble Israel ført ut av «ørkenen», for en «ørken» er et symbol på slaveri og fangenskap. Enten det gjelder det gamle, bokstavelige Israel eller det moderne, åndelige Israel, utfriet Gud dem fra et ørkenfangenskap og «grunnfestet» dem «som sin egen utvalgte eiendom, Herrens vingård», kalt til å være prester og fyrster, som «ble betrodd» privilegiet å representere «Guds ord». «Guds ord» var for det gamle Israel Loven, og for det moderne Israel både Loven og profetiene.

> “God has called His church in this day, as He called ancient Israel, to stand as a light in the earth. By the mighty cleaver of truth, the messages of the first, second, and third angels, He has separated them from the churches and from the world to bring them into a sacred nearness to Himself. He has made them the depositaries of His law and has committed to them the great truths of prophecy for this time. Like the holy oracles committed to ancient Israel, these are a sacred trust to be communicated to the world. The three angels of Revelation 14 represent the people who accept the light of God’s messages and go forth as His agents to sound the warning throughout the length and breadth of the earth.” Testimonies, volume 5, 455.

> «Gud har kalt sin menighet i denne tid, slik Han kalte det gamle Israel, til å stå som et lys på jorden. Ved sannhetens mektige kløver, budskapene fra den første, andre og tredje engel, har Han skilt dem fra kirkene og fra verden for å føre dem inn i en hellig nærhet til seg selv. Han har gjort dem til betrodde forvaltere av sin lov og har overgitt dem de store profetiske sannheter for denne tid. Liksom de hellige gudsord som ble betrodd det gamle Israel, er disse en hellig tillit som skal meddeles verden. De tre englene i Åpenbaringen 14 representerer det folk som tar imot lyset fra Guds budskaper og går ut som Hans sendebud for å forkynne advarselen over hele jordens lengde og bredde.» Testimonies, bind 5, 455.

Modern Israel was ordained to proclaim the loud cry of the third angel under the power of the latter rain, while manifesting the character of Christ in their personal experience under the power of the Holy Spirit. The loud cry of the third angel is fulfilled during the outpouring of the latter rain, during a time when a false peace and safety latter rain message is being promoted by a class of men who are drunken with the wine of Babylon. These are Isaiah’s drunkards of Ephraim and Joel’s drinkers of wine who have the new wine cut off from their mouths. Those receiving the true latter rain message are represented by Daniel, Mishael, Hananiah and Azariah who rejected the Babylonian food for heavenly fare. These are the one hundred and forty-four thousand who sing the song of Moses and the Lamb, but also of the vineyard, for the vineyard parable was fulfilled in the history of Moses in the beginning of ancient Israel’s covenant relationship, and it was fulfilled again at the end of ancient Israel’s covenant relationship in the history of the Lamb.

Det moderne Israel ble ordinert til å forkynne den tredje engels høye rop under den sene regns kraft, samtidig som de åpenbarte Kristi karakter i sin personlige erfaring under Den Hellige Ånds kraft. Den tredje engels høye rop blir oppfylt under utgytelsen av det sene regn, i en tid da et falskt budskap om fred og trygghet knyttet til det sene regn blir fremmet av en klasse menn som er drukne av Babylons vin. Dette er Jesajas Efraims drukkenbolter og Joels vindrikkere som den nye vinen er avskåret fra deres munn. De som mottar det sanne budskap om det sene regn, er fremstilt ved Daniel, Misael, Hananja og Asarja, som forkastet den babylonske mat til fordel for himmelsk føde. Dette er de hundre og førtifire tusen som synger Moses’ og Lammets sang, men også vingårdens sang, for lignelsen om vingården ble oppfylt i Moses’ historie ved begynnelsen av det gamle Israels paktsforhold, og den ble oppfylt igjen ved slutten av det gamle Israels paktsforhold i Lammets historie.

The song of the vineyard concludes with a former covenant people being passed by when a new covenant people are being married to the Lord. The Lord passed by those who died in the forty-year wilderness wandering and entered into covenant with Joshua at the very same time he was divorcing those who would die. The Lord was divorcing ancient Israel at the very same time He was marrying the Christian church. The alpha or beginning history is represented by Moses and the omega is represented by the Lamb. The history they both represent is the history of the vineyard parable, thus Isaiah’s song of the vineyard is John the Revelator’s song of Moses and the Lamb.

Sangen om vingården avsluttes med at et tidligere paktsfolk blir gått forbi idet et nytt paktsfolk blir viet til Herren. Herren gikk forbi dem som døde under den førtiårige ørkenvandringen og inngikk pakt med Josva på samme tid som han skilte seg fra dem som skulle dø. Herren skilte seg fra det gamle Israel på nøyaktig samme tid som han giftet seg med den kristne menighet. Alfa, eller begynnelseshistorien, er representert ved Moses, og omega er representert ved Lammet. Den historien som de begge representerer, er historien i lignelsen om vingården; således er Jesajas sang om vingården Johannes åpenbarerens sang om Moses og Lammet.

We will continue these thoughts in the next article.

Vi vil fortsette disse tankene i den neste artikkelen.

> “These are not the words of Sister White, but the words of the Lord, and His messenger has given them to me to give to you. God calls upon you to no longer work at cross purposes with Him. Much instruction was given in regard to men claiming to be Christian when they are revealing the attributes of Satan, counteracting in spirit, word, and action the advancement of truth, and are surely following the path where Satan is leading them. In their hardness of heart they have grasped authority which in no way belongs to them, and which they should not exercise. Saith the great Teacher, ‘I will overturn, overturn, overturn.’ Men say in Battle Creek, ‘The temple of the Lord, the temple of the Lord are we’ but they are using common fire. Their hearts are not softened and subdued by the grace of God.” Manuscript Releases, volume 13, 222.

> «Dette er ikke Søster Whites ord, men Herrens ord, og Hans sendebud har gitt dem til meg for at jeg skal gi dem til dere. Gud kaller dere til ikke lenger å arbeide på tvers av Hans hensikt. Mye undervisning ble gitt angående menn som gjør krav på å være kristne, mens de åpenbarer Satans egenskaper, motarbeider i ånd, ord og handling sannhetens fremgang, og visselig følger den sti hvor Satan leder dem. I sitt hjertes hardhet har de tiltatt seg myndighet som på ingen måte tilhører dem, og som de ikke burde utøve. Så sier den store Lærer: ‘Jeg vil omstyrte, omstyrte, omstyrte.’ Mennesker sier i Battle Creek: ‘Herrens tempel, Herrens tempel er vi’, men de bruker vanlig ild. Deres hjerter er ikke myknet og underlagt ved Guds nåde.» Manuscript Releases, bind 13, 222.

> “The patience of God has an object, but you are defeating it. He is allowing a state of things to come that you would fain see counteracted by and by, but it will be too late. God commanded Elijah to anoint the cruel and deceitful Hazael king over Syria, that he might be a scourge to idolatrous Israel. Who knows whether God will not give you up to the deceptions you love? Who knows but that the preachers who are faithful, firm, and true may be the last who shall offer the gospel of peace to our unthankful churches? It may be that the destroyers are already training under the hand of Satan and only wait the departure of a few more standard-bearers to take their places, and with the voice of the false prophet cry, ‘Peace, peace,’ when the Lord hath not spoken peace. I seldom weep, but now I find my eyes blinded with tears; they are falling upon my paper as I write. It may be that erelong all prophesyings among us will be at an end, and the voice which has stirred the people may no longer disturb their carnal slumbers.

> «Guds tålmodighet har et mål, men dere motarbeider det. Han lar en tilstand få utvikle seg som dere gjerne siden ville se motvirket, men da vil det være for sent. Gud befalte Elia å salve den grusomme og svikefulle Hasael til konge over Syria, for at han skulle være en svøpe for det avgudsdyrkende Israel. Hvem vet om ikke Gud vil overgi dere til de bedrag dere elsker? Hvem vet om ikke de forkynnere som er trofaste, faste og sanne, kan være de siste som skal tilby fredens evangelium til våre utakknemlige menigheter? Det kan hende at ødeleggerne allerede blir opplært under Satans hånd og bare venter på at enda noen få fanebærere skal forlate sine plasser, for så å tre inn i deres sted og med den falske profets røst rope: ‘Fred, fred,’ når Herren ikke har talt fred. Jeg gråter sjelden, men nå kjenner jeg at mine øyne blindes av tårer; de faller på papiret mens jeg skriver. Det kan hende at all profetisk tale iblant oss snart vil ta slutt, og at røsten som har vekket folket, ikke lenger skal forstyrre deres kjødelige slummer.»

> “When God shall work His strange work on the earth, when holy hands bear the ark no longer, woe will be upon the people. Oh, that thou hadst known, even thou, in this thy day, the things that belong unto thy peace! Oh, that our people may, as did Nineveh, repent with all their might and believe with all their heart, that God may turn away His fierce anger from them.” Testimonies, volume 5, 77.

> «Når Gud skal utføre sitt fremmede verk på jorden, når hellige hender ikke lenger bærer arken, skal ve være over folket. Å, om du hadde kjent, ja, også du, på denne din dag, de ting som hører din fred til! Å, måtte vårt folk, slik Nineve gjorde, omvende seg av all sin makt og tro av hele sitt hjerte, for at Gud må vende sin brennende vrede bort fra dem.» Testimonies, bind 5, 77.

> “If you indulge stubbornness of heart, and through pride and self-righteousness do not confess your faults, you will be left subject to Satan’s temptations. If when the Lord reveals your errors you do not repent or make confession, his providence will bring you over the ground again and again. You will be left to make mistakes of a similar character, you will continue to lack wisdom, and will call sin righteousness, and righteousness sin. The multitude of deceptions that will prevail in these last days will encircle you, and you will change leaders, and not know that you have done so.” Review and Herald, December 16, 1890.

> «Dersom du gir etter for hjertets gjenstridighet, og på grunn av stolthet og egenrettferdighet ikke bekjenner dine feil, vil du bli stående underlagt Satans fristelser. Når Herren åpenbarer dine feil for deg, og du ikke omvender deg eller avlegger bekjennelse, vil hans forsyn føre deg over den samme grunn igjen og igjen. Du vil bli overlatt til å gjøre feil av lignende karakter, du vil fortsatt mangle visdom og vil kalle synd rettferdighet og rettferdighet synd. De mange bedrag som vil gjøre seg gjeldende i disse siste dager, vil omslutte deg, og du vil skifte leder uten å vite at du har gjort det.» Review and Herald, 16. desember 1890.

Back to Articles