Article

# The Book of Joel and The Laodicean Seventh-day Adventist Church - Number Thirty-Nine

Joels bok og den laodikeiske syvendedags adventistkirke – nummer trettini

Number Thirty-Nine

Nummer trettini

Author

Jeff Pippenger

Published

February 2, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

The internal omega capstone test that follows the external alpha foundation test of 2024, requires a definition of the “storehouse,” and of the “meat” that is kept in the storehouse. The test is prophetic, and has an internal and external line of truth. Are the jewels James White’s remnant, or are they the truths if God’s Word? They are both.

Den indre omega-kronesteinsprøven som følger den ytre alfa-grunnvollsprøven i 2024, krever en definisjon av «forrådshuset» og av den «mat» som oppbevares i forrådshuset. Prøven er profetisk og har en indre og ytre sannhetslinje. Er juvelene James Whites rest, eller er de sannhetene i Guds Ord? De er begge deler.

At 9/11, God’s people were called to eat the little book and return to Jeremiah’s old paths, where the foundations were then laid. At 9/11, it was seen that when John, in Revelation chapter eleven was told to measure, he was told to measure two things. He was told to measure both the temple, and the worshippers therein. He was told to leave off the courtyard of the 1,260 years of the Gentiles trampling down the sanctuary and host. The sanctuary and the host are the temple and the worshippers therein.

Ved 9/11 ble Guds folk kalt til å ete den lille boken og vende tilbake til Jeremias gamle stier, hvor grunnvollene da ble lagt. Ved 9/11 ble det sett at da Johannes i Åpenbaringen kapittel elleve fikk beskjed om å måle, fikk han beskjed om å måle to ting. Han fikk beskjed om å måle både templet og dem som tilber der. Han fikk beskjed om å la forgården til de 1 260 årene, da hedningene tråkket ned helligdommen og hæren, være. Helligdommen og hæren er templet og dem som tilber der.

In 2023, the same angel that had descended at 9/11 descended again, unsealing the message of the Midnight Cry, and then in 2024 the external foundational test of whether the symbol of Rome still establishes the vision as it had for the Millerites.

I 2023 steg den samme engelen som hadde steget ned ved 9/11, ned igjen og forseglet opp budskapet om Midnattsropet, og deretter i 2024 den ytre grunnleggende prøven på om symbolet Roma fortsatt stadfester synet slik det hadde gjort for millerittene.

The “open windows” of heaven identify the arrival of the internal omega test of the temple and the call to “return.” The test requires identifying two symbols. When the third angel arrived in 1844, and then again at 9/11, John is told to measure the temple and the worshippers therein, thus identifying a prophetic work of measuring the temple and worshippers in 2023. Malachi raises the question of what is the “storehouse,” and what is the “meat?” These same questions in Miller’s dream would be, what is “the casket,” and what is “the jewels.”

Himmelens «åpne vinduer» angir ankomsten av templets indre omega-prøve og kallet til å «vende tilbake». Prøven krever at to symboler identifiseres. Da den tredje engel kom i 1844, og deretter igjen ved 11. september, blir Johannes befalt å måle templet og dem som tilber der, og dermed identifiseres et profetisk verk med å måle templet og de tilbedende i 2023. Malaki reiser spørsmålet om hva «forrådshuset» er, og hva «maten» er. De samme spørsmålene i Millers drøm ville være: hva er «skrinet», og hva er «juvelene».

Miller’s dream identifies the open windows of heaven as the point where the church triumphant in Revelation nineteen is raised up in white linen to ride upon the white horses of the army of the Lord of hosts. The open windows are where Malachi’s blessing or curse is poured out. Miller’s open window is where the rubbish is removed and the jewels are gathered into the casket.

Millers drøm identifiserer himmelens åpne vinduer som det punkt hvor den triumferende menighet i Åpenbaringen nitten blir reist opp i hvitt lin for å ri på de hvite hestene i Herren, hærskarenes Guds, hær. De åpne vinduene er stedet hvor Malakis velsignelse eller forbannelse blir utøst. Millers åpne vindu er stedet hvor skrapet blir fjernet og juvelene blir samlet i skrinet.

The first reference to the windows of heaven is in the story of Noah, and when those windows were opened, there was rain for forty days and forty nights. When the windows are opened eight souls are on the ark. The baptism at the Red Sea introduced forty years of wandering until the Jordan was crossed. When Christ was later baptized at that very spot, He was driven into the wilderness for forty days. When He was resurrected, as typified by His baptism He taught the disciples for forty days before He ascended to heaven.

Den første henvisningen til himmelens sluser finnes i fortellingen om Noah, og da disse slusene ble åpnet, kom det regn i førti dager og førti netter. Når slusene åpnes, er åtte sjeler på arken. Dåpen ved Rødehavet innledet førti års vandring inntil Jordan ble krysset. Da Kristus senere ble døpt på nettopp det stedet, ble Han drevet ut i ørkenen i førti dager. Da Han ble oppreist, slik Hans dåp var et forbilde på, underviste Han disiplene i førti dager før Han fór opp til himmelen.

When the church changes from the church militant unto the church triumphant, thirty-year-old king David will reign for forty years. The church triumphant is represented with a prophet, a priest and a king. The prophet who was thirty years old when he began his ministry of twenty-two years was Ezekiel, and he began that ministry, when the heavens were opened.

Når kirken forvandles fra den stridende kirke til den triumferende kirke, skal kong David, tretti år gammel, regjere i førti år. Den triumferende kirke er fremstilt ved en profet, en prest og en konge. Profeten som var tretti år gammel da han begynte sin tjeneste på tjueto år, var Esekiel, og han begynte den tjenesten da himlene ble åpnet.

> Now it came to pass in the thirtieth year, in the fourth month, in the fifth day of the month, as I was among the captives by the river of Chebar, that the heavens were opened, and I saw visions of God. Ezekiel 1:1.

> Og det skjedde i det trettiende året, i den fjerde måneden, på månedens femte dag, mens jeg var blant de bortførte ved elven Kebar, at himlene ble åpnet, og jeg så syner fra Gud. Esekiel 1:1.

At thirty years old Joseph began to reign as priest and he was confronted with the east wind of Islam bringing an escalating crisis that allowed Egypt, the dragon that lieth in the sea, to implement a one-world government. In that crisis Joseph gathered the meat into the storehouses.

Da Josef var tretti år gammel, begynte han å regjere som prest, og han ble konfrontert med Islams østavind, som førte med seg en tiltagende krise som gjorde det mulig for Egypt, dragen som ligger i havet, å innføre en verdensregjering. I denne krisen samlet Josef føden i forrådshusene.

In July of 2023, a voice was heard in the wilderness, then the Lion of the tribe of Judah began to unseal the message of the Midnight Cry. In 2024, the foundational external alpha test separated two classes, and the process of unsealing continued. Now in 2026, the temple internal omega test that will once again separate two classes has arrived.

I juli 2023 ble en røst hørt i ødemarken; deretter begynte Løven av Judas stamme å åpne budskapet i Midnattsropet. I 2024 skilte den grunnleggende ytre alfa-prøven to klasser, og prosessen med å åpne fortsatte. Nå, i 2026, er den indre omega-prøven for templet, som på ny skal skille to klasser, kommet.

The sacred week that Christ, as the Messenger of the Covenant, confirmed the covenant with many is the courtyard, and the holy place. October 22, 1844 until Michael stands up (as He did at the end of that sacred week when Stephen was stoned) is the Most Holy Place. The spring feasts were fulfilled in the sacred week, and are the alpha of the feasts, and the fall feasts of the trumpets on the first day, the day of Atonement on the tenth day, and then the feast of tabernacles from the fifteenth to twenty-second day are the omega of the feasts.

Den hellige uken da Kristus, som Paktens Budbærer, stadfestet pakten med de mange, er forgården og det hellige. Fra 22. oktober 1844 og inntil Mikael står fram (slik Han gjorde ved slutten av den hellige uken da Stefanus ble steinet), er Det Aller Helligste. Vårhøytidene ble oppfylt i den hellige uken og er høytidenes alfa, og høsthøytidene med basunenes høytid på den første dagen, soningsdagen på den tiende dagen, og deretter løvhyttefesten fra den femtende til den tjueandre dagen, er høytidenes omega.

> “In like manner the types which relate to the second advent must be fulfilled at the time pointed out in the symbolic service. Under the Mosaic system the cleansing of the sanctuary, or the great Day of Atonement, occurred on the tenth day of the seventh Jewish month (Leviticus 16:29–34), when the high priest, having made an atonement for all Israel, and thus removed their sins from the sanctuary, came forth and blessed the people. So it was believed that Christ, our great High Priest, would appear to purify the earth by the destruction of sin and sinners, and to bless His waiting people with immortality. The tenth day of the seventh month, the great Day of Atonement, the time of the cleansing of the sanctuary, which in the year 1844 fell upon the twenty-second of October, was regarded as the time of the Lord’s coming. This was in harmony with the proofs already presented that the 2300 days would terminate in the autumn, and the conclusion seemed irresistible.

> På samme måte må de forbilder som gjelder det annet komme, oppfylles på den tid som er angitt i den symbolske tjenesten. Under det mosaiske system fant renselsen av helligdommen, eller den store forsoningsdagen, sted på den tiende dag i den sjuende jødiske måned (3 Mosebok 16:29–34), da ypperstepresten, etter å ha gjort soning for hele Israel og således fjernet deres synder fra helligdommen, trådte fram og velsignet folket. Slik trodde man at Kristus, vår store Yppersteprest, ville åpenbare seg for å rense jorden ved tilintetgjørelsen av synd og syndere, og for å velsigne sitt ventende folk med udødelighet. Den tiende dag i den sjuende måned, den store forsoningsdagen, tiden for helligdommens renselse, som i året 1844 falt på den tjueandre oktober, ble ansett som tiden for Herrens komme. Dette stemte overens med de bevis som allerede var framlagt for at de 2300 dager ville ende om høsten, og slutningen syntes uimotståelig.

> “In the parable of Matthew 25 the time of waiting and slumber is followed by the coming of the bridegroom. This was in accordance with the arguments just presented, both from prophecy and from the types. They carried strong conviction of their truthfulness; and the ‘midnight cry’ was heralded by thousands of believers.

> «I lignelsen i Matteus 25 blir tiden med venting og slummer etterfulgt av brudgommens komme. Dette var i samsvar med de argumentene som nettopp var blitt fremlagt, både ut fra profetien og forbildene. De bar sterk overbevisning om sin sannhet; og «midnattsropet» ble forkynt av tusener av troende.»

> “Like a tidal wave the movement swept over the land. From city to city, from village to village, and into remote country places it went, until the waiting people of God were fully aroused. Fanaticism disappeared before this proclamation like early frost before the rising sun. Believers saw their doubt and perplexity removed, and hope and courage animated their hearts. The work was free from those extremes which are ever manifested when there is human excitement without the controlling influence of the word and Spirit of God. It was similar in character to those seasons of humiliation and returning unto the Lord which among ancient Israel followed messages of reproof from His servants. It bore the characteristics that mark the work of God in every age. There was little ecstatic joy, but rather deep searching of heart, confession of sin, and forsaking of the world. A preparation to meet the Lord was the burden of agonizing spirits. There was persevering prayer and unreserved consecration to God.” The Great Controversy, 400.

> «Som en flodbølge feide bevegelsen over landet. Fra by til by, fra landsby til landsby, og inn i avsidesliggende bygder gikk den, inntil Guds ventende folk var fullt ut vekket. Fanatismen forsvant for denne forkynnelsen som rimfrost for den oppadstigende solen. De troende så sin tvil og rådvillhet bli fjernet, og håp og mot fylte deres hjerter med liv. Verket var fritt for de ytterligheter som alltid kommer til syne når det er menneskelig opphisselse uten den styrende innflytelsen fra Guds ord og Ånd. Det hadde samme karakter som de tider med ydmykelse og omvendelse til Herren som i det gamle Israel fulgte budskapene om irettesettelse fra Hans tjenere. Det bar de kjennetegn som merker Guds verk i enhver tidsalder. Det var lite ekstatisk glede, men snarere dyp hjertegranskning, syndsbekjennelse og forsakelse av verden. En forberedelse til å møte Herren var byrden som hvilte på anfektede sjeler. Det var vedholdende bønn og uforbeholden overgivelse til Gud.» The Great Controversy, 400.

The spring feasts were fulfilled in the sacred week, and the early or alpha rain was then poured out at Pentecost, thus typifying the outpouring of the latter rain in the fall feasts. Those spring feasts are set forth in Leviticus 23, verses one through twenty-two. The fall feasts are in verses 23 to 44. 2300 years brings you to 1844. Twenty-two verses for the spring feasts and twenty-two verses for the fall feasts. Two sets of twenty-two in chapter twenty-three.

Vårhøytidene ble oppfylt i den hellige uken, og det tidlige regnet, eller alfaregn, ble da utøst ved pinse, og var således et forbilde på utgytelsen av det sene regnet i høsthøytidene. Disse vårhøytidene er fremstilt i 3 Mosebok 23, vers én til tjueto. Høsthøytidene finnes i vers 23 til 44. 2300 år fører deg til 1844. Tjueto vers for vårhøytidene og tjueto vers for høsthøytidene. To sett med tjueto i kapittel tjuetre.

The feast of trumpets was a warning that judgment would occur in ten days, and the feast of tabernacles was a celebration of joy for sins that were forgiven on the Day of Atonement. The Sabbath and eighth day after the feast represent the earth’s thousand-year Sabbath rest.

Basunhøytiden var en advarsel om at dommen ville finne sted om ti dager, og løvhyttefesten var en feiring av glede over synder som var tilgitt på forsoningsdagen. Sabbaten og den åttende dagen etter høytiden representerer jordens tusenårige sabbatshvile.

> But, beloved, be not ignorant of this one thing, that one day is with the Lord as a thousand years, and a thousand years as one day. 2 Peter 3:8.

> Men, mine kjære, vær ikke uvitende om dette ene, at én dag er for Herren som tusen år, og tusen år som én dag. 2 Peter 3:8.

The first angel announced the opening of the judgment, and at that prophetic level, 1798, which was Daniel’s “time of the end,” is the fulfillment of the feast of trumpets, but on August 11, 1840, the unsealed message of the first angel of 1798, was empowered with the fulfillment of the prophecy of the second woe. Islam is part of the warning of the feast of trumpets, that announces the approaching day of judgment.

Den første engelen kunngjorde åpningen av dommen, og på dette profetiske nivået er 1798, som var Daniels «endetid», oppfyllelsen av basunhøytiden; men den 11. august 1840 ble den uforseglede første engels budskap fra 1798 gitt kraft ved oppfyllelsen av profetien om det annet ve. Islam er en del av advarselen i basunhøytiden, som kunngjør den forestående dommens dag.

For those who are willing to see, the fall feasts of trumpets and tabernacles represent alpha and omega feasts, with judgment in the middle. It is not an accident that these feasts are identified in Leviticus twenty-three. Twenty-three is the symbol of the atonement. It is not an accident that the first feast is on the first day of the seventh month and that the last feast ends on the twenty-second day. The feast of trumpets is the first letter of the Hebrew alphabet, the day of Atonement is middle letter and the feast of tabernacles is the twenty-second letter of the Hebrew alphabet.

For dem som er villige til å se, representerer høsthøytidene basuner og løvhytter alfa- og omega-høytider, med dom i midten. Det er ikke tilfeldig at disse høytidene er angitt i Tredje Mosebok tjuetre. Tjuetre er symbolet på soningen. Det er ikke tilfeldig at den første høytiden er på den første dagen i den sjuende måneden, og at den siste høytiden ender på den tjueandre dagen. Basunhøytiden er den første bokstaven i det hebraiske alfabetet, soningsdagen er den midterste bokstaven, og løvhyttehøytiden er den tjueandre bokstaven i det hebraiske alfabetet.

Chapter twenty-three, verses 23 through 44 of Leviticus is twenty-two verses set within the “framework of truth.” The tenth day in the middle identifies a test, for ten is a symbol of a test, and the day of Atonement is where the rebellion of the lost is registered and resolved, and that rebellion is represented by the thirteenth letter of the Hebrew alphabet. The middle letter of the Hebrew word truth is the thirteenth, and it aligns with the tenth day of the seventh month, and as a waymark it possesses the prophetic attributes of the Hebrew alphabet and specific day. Ten plus thirteen is twenty-three. Seventy is the sum of 10 times 7, and the tenth day of the seventh month also equates to seventy, which is a symbol of the end of probation.

Tjuetredje kapittel, vers 23 til og med 44 i Tredje Mosebok, utgjør tjueto vers satt innenfor «sannhetens rammeverk». Den tiende dagen i midten angir en prøve, for ti er et symbol på en prøve, og forsoningsdagen er der de fortaptes opprør blir registrert og avgjort, og dette opprøret er representert ved den trettende bokstaven i det hebraiske alfabetet. Midtbokstaven i det hebraiske ordet for sannhet er den trettende, og den svarer til den tiende dagen i den sjuende måneden, og som et veimerke besitter den de profetiske egenskapene til det hebraiske alfabetet og den bestemte dagen. Ti pluss tretten er tjuetre. Sytti er summen av 10 ganger 7, og den tiende dagen i den sjuende måneden tilsvarer også sytti, som er et symbol på nådetidens avslutning.

> Then came Peter to him, and said, Lord, how oft shall my brother sin against me, and I forgive him? till seven times? Jesus saith unto him, I say not unto thee, Until seven times: but, Until seventy times seven. Matthew 18:21, 22.

> Da kom Peter til ham og sa: Herre, hvor mange ganger skal min bror synde mot meg, og jeg tilgi ham? Inntil sju ganger? Jesus sier til ham: Jeg sier deg: ikke inntil sju ganger, men inntil sytti ganger sju. Matteus 18:21, 22.

Four hundred and ninety years were cut off for ancient Israel. Those years were cut off from the twenty-three hundred years and were represented as seventy weeks, so Jesus identified that the limit of probationary time is four hundred and ninety, that is represented by “seventy” weeks in Daniel nine.

Fire hundre og nitti år ble avskåret for det gamle Israel. Disse årene ble avskåret fra de to tusen tre hundre årene og ble fremstilt som sytti uker; slik identifiserte Jesus at grensen for nådetiden er fire hundre og nitti, hvilket er fremstilt ved «sytti» uker i Daniel ni.

> Seventy weeks are determined upon thy people and upon thy holy city, to finish the transgression, and to make an end of sins, and to make reconciliation for iniquity, and to bring in everlasting righteousness, and to seal up the vision and prophecy, and to anoint the most Holy. Daniel 9:24.

> Sytti uker er fastsatt over ditt folk og over din hellige stad, for å fullende overtredelsen og gjøre ende på syndene og gjøre soning for misgjerning og føre inn evig rettferdighet og besegle syn og profeti og salve det aller helligste. Daniel 9:24.

The Hebrew word translated as “cut off” is only used in this verse in the Old Testament, and it means “determined or decreed.” It is different than the word typically employed that is translated as “cut off,” which is based on Abram cutting the offerings in the first step of the covenant in Genesis fifteen. It was “determined” and “decreed” that Israel would have four hundred and ninety years of probationary time, and then they would be cut off as God’s covenant people. Two different “cut offs;” one that represents the period as a probationary period that was “cut off” of a larger number by the number seventy, and when Joel’s “new wine” is “cut off” from their mouths, probation closes. Seventy represents the close of probation.

Det hebraiske ordet som er oversatt med «avskåret», brukes bare i dette verset i Det gamle testamente, og det betyr «fastsatt eller besluttet». Det er forskjellig fra det ordet som vanligvis brukes og oversettes med «avskåret», hvilket bygger på at Abram skar stykkene av offerdyrene i det første trinnet av pakten i 1 Mosebok femten. Det var «fastsatt» og «besluttet» at Israel skulle ha fire hundre og nitti år som prøvetid, og deretter skulle de bli avskåret som Guds paktsfolk. To forskjellige «avskjæringer»; den ene som fremstiller perioden som en prøvetid som ble «skåret av» fra et større tall ved tallet sytti, og når Joels «ny vin» blir «avskåret» fra deres munn, lukkes prøvetiden. Sytti representerer prøvetidens avslutning.

The fall feasts possess the three steps of the Hebrew word “truth.” The fall feasts begin in Leviticus 23:23, the middle waymark of the Day of Atonement is the tenth day and the thirteenth letter, equating to 23, and the feast of Tabernacles ends on the twenty-second day, and then a high Sabbath that follows the feast, and the passage ends at 23:44.

Høsthøytidene besitter de tre trinnene i det hebraiske ordet «sannhet». Høsthøytidene begynner i 3. Mosebok 23:23, det midtre waymark for Forsoningsdagen er den tiende dagen og den trettende bokstaven, som tilsvarer 23, og løvhyttefesten ender på den tjueandre dagen, og deretter følger en høy sabbat etter høytiden, og avsnittet ender ved 23:44.

Leviticus means the Levitical priesthood. The spring feasts are represented in chapter 23:1–22, then the fall feasts are represented in 23:23–44. The spring feasts are represented by twenty-two verses, and the Hebrew alphabet is twenty-two letters. The fall feasts are also set forth in twenty-two verses. The feast of trumpets announces the approach of judgment at the Day of Atonement. Then the feast of Tabernacles lasts for seven days, that ends on the twenty-second day of the seventh month. The first of the seven days was a ceremonial Sabbath, as was the eighth day, which was the day after the seven-day feast. The first and eighth day make the eighth day a symbol of the eighth that is of the seven.

Tredje Mosebok betyr det levittiske prestedømmet. Vårhøytidene er fremstilt i kapittel 23:1–22, deretter er høsthøytidene fremstilt i 23:23–44. Vårhøytidene er fremstilt ved tjuefire vers, og det hebraiske alfabetet har tjue to bokstaver. Også høsthøytidene er fremsatt i tjue to vers. Basunhøytiden kunngjør at dommen nærmer seg på forsoningsdagen. Deretter varer løvhyttehøytiden i sju dager, og den ender på den tjueandre dagen i den sjuende måneden. Den første av de sju dagene var en seremoniell sabbat, likeså den åttende dagen, som var dagen etter den sju dager lange høytiden. Den første og den åttende dagen gjør den åttende dagen til et symbol på den åttende som er av de sju.

> Speak unto the children of Israel, saying, The fifteenth day of this seventh month shall be the feast of tabernacles for seven days unto the Lord. On the first day shall be an holy convocation: ye shall do no servile work therein. Seven days ye shall offer an offering made by fire unto the Lord: on the eighth day shall be an holy convocation unto you; and ye shall offer an offering made by fire unto the Lord: it is a solemn assembly; and ye shall do no servile work therein. … Also in the fifteenth day of the seventh month, when ye have gathered in the fruit of the land, ye shall keep a feast unto the Lord seven days: on the first day shall be a sabbath, and on the eighth day shall be a sabbath. Leviticus 23:34–36, 39.

> Tal til Israels barn og si: På den femtende dag i denne sjuende måned skal løvhyttefesten holdes for Herren i sju dager. På den første dag skal det være en hellig sammenkomst; dere skal ikke gjøre noe tjenestearbeid. I sju dager skal dere bære fram et ildoffer for Herren; på den åttende dag skal dere ha en hellig sammenkomst, og dere skal bære fram et ildoffer for Herren. Det er en høytidelig samling; dere skal ikke gjøre noe tjenestearbeid den dagen. … Likeså, på den femtende dag i den sjuende måned, når dere har samlet inn landets grøde, skal dere holde høytid for Herren i sju dager; på den første dag skal det være sabbat, og på den åttende dag skal det være sabbat. 3 Mosebok 23:34–36, 39.

The eighth-day ceremonial Sabbath, represents the Sabbath of the millennium, which follows the feast of Tabernacles. Ancient Israel’s wandering in the wilderness for forty years is commemorated by living in booths during the days of the feast of Tabernacles, and it represents not only the outpouring of the latter rain, but the time of Jacob’s trouble, when angels have led God’s faithful into the hills and mountains for protection.

Den seremonielle sabbaten på den åttende dag representerer tusenårsrikets sabbat, som følger etter løvhyttefesten. Det gamle Israels vandring i ørkenen i førti år minnes ved at en bor i løvhytter under løvhyttefestens dager, og den representerer ikke bare utgytelsen av senregnet, men også Jakobs trengselstid, når engler har ledet Guds trofaste opp i høydene og fjellene til vern.

> “In the time of trouble, we all fled from the cities and villages, but were pursued by the wicked, who entered the houses of the saints with the sword. They raised the sword to kill us, but it broke, and fell as powerless as a straw. Then we all cried day and night for deliverance, and the cry came up before God. The sun came up, and the moon stood still. The streams ceased to flow. Dark heavy clouds came up, and clashed against each other. But there was one clear place of settled glory, from whence came the voice of God like many waters, which shook the heavens, and the earth. The sky opened and shut, and was in commotion. The mountains shook like a reed in the wind, and cast out ragged rocks all around. The sea boiled like a pot, and cast out stones upon the land. And as God spake the day and hour of Jesus’ coming, and delivered the everlasting covenant to his people, he spake one sentence, and then paused, while the words were rolling through the earth. The Israel of God stood with their eyes fixed upwards, listening to the words as they came from the mouth of Jehovah, and rolled through the earth like peals of loudest thunder. It was awfully solemn. At the end of every sentence, the saints shouted, Glory! Hallelujah! Their countenances were lighted up with the glory of God; and they shone with the glory as Moses’ face did when he came down from Sinai. The wicked could not look on them for the glory. And when the never-ending blessing was pronounced on those who had honored God, in keeping his Sabbath holy, there was a mighty shout of victory over the Beast, and over his Image.

> «I trengselens tid flyktet vi alle fra byene og landsbyene, men ble forfulgt av de ugudelige, som trengte inn i de helliges hus med sverd. De løftet sverdet for å drepe oss, men det brast og falt maktesløst som et strå. Da ropte vi alle dag og natt om utfrielse, og ropet steg opp for Gud. Solen gikk opp, og månen sto stille. Beekkene sluttet å renne. Mørke, tunge skyer steg opp og støtte sammen mot hverandre. Men det var ett klart sted med fast herlighet, hvorfra Guds røst kom som mange vann, og rystet himmelen og jorden. Himmelen åpnet og lukket seg, og var i opprør. Fjellene skalv som et siv i vinden og kastet ut forrevne klipper omkring seg på alle kanter. Havet kokte som en gryte og kastet steiner opp på landet. Og idet Gud talte dagen og timen for Jesu komme, og overgav den evige pakt til sitt folk, talte han én setning, og stanset så, mens ordene rullet gjennom jorden. Guds Israel sto med øynene festet oppover og lyttet til ordene idet de kom fra Jehovas munn og rullet gjennom jorden som de sterkeste tordenskrall. Det var fryktelig høytidelig. Ved slutten av hver setning ropte de hellige: Ære! Halleluja! Deres ansikter ble opplyst av Guds herlighet, og de strålte av herligheten slik Moses’ ansikt gjorde da han kom ned fra Sinai. De ugudelige kunne ikke se på dem for herlighetens skyld. Og da den uendelige velsignelsen ble uttalt over dem som hadde æret Gud ved å holde hans sabbat hellig, lød et mektig seiersrop over Dyret og over dets Bilde.»

> “Then commenced the jubilee, when the land should rest.” Review and Herald, July 21, 1851.

> «Da begynte jubelåret, da landet skulle hvile.» Review and Herald, 21. juli 1851.

Jesus returns and the earth rests for one thousand years, as typified by the seventh-year Sabbath of the land and the jubilee. In verse three, of Leviticus twenty-three the seventh-day Sabbath for man is identified as the introduction of the chapter that ends with the eighth, that is of the seven, and represents the seventh-year-Sabbath for the land resting.

Jesus vender tilbake, og jorden hviler i ett tusen år, slik dette er forbildet ved landets sabbat i det sjuende året og ved jubelåret. I tredje vers i Tredje Mosebok tjuetre identifiseres sabbaten på den sjuende dag for mennesket som innledningen til kapitlet, som ender med den åttende, det vil si av de sju, og representerer sabbaten i det sjuende året, da landet hviler.

> And the Lord spake unto Moses, saying, Speak unto the children of Israel, and say unto them, Concerning the feasts of the Lord, which ye shall proclaim to be holy convocations, even these are my feasts. Six days shall work be done: but the seventh day is the sabbath of rest, an holy convocation; ye shall do no work therein: it is the sabbath of the Lord in all your dwellings. Leviticus 23:1–3.

> Og Herren talte til Moses og sa: Tal til Israels barn og si til dem: Dette er Herrens høytider, som dere skal utrope til hellige sammenkomster, disse er mine høytider. I seks dager skal arbeid gjøres, men den sjuende dagen er hvilesabbat, en hellig sammenkomst; dere skal ikke gjøre noe arbeid på den. Det er Herrens sabbat i alle deres boliger. 3 Mosebok 23:1–3.

The alpha of chapter twenty-three is the seventh-day Sabbath, and the omega of the chapter is the thousand years of the earth being empty, which has been typified by the seventh-year Sabbath for the land and the jubilee. The alpha of the chapter is the spring feasts that begins with the seventh-day Sabbath and ends in verse twenty-two; whereas, the omega of the chapter ends on the twenty-second day of the seventh month, followed by the eighth day ceremonial Sabbath that represents the seventh-year Sabbath of the land.

Alfaen i kapittel tjuetre er sabbaten på den sjuende dag, og omegaen i kapitlet er de tusen år da jorden er øde, hvilket er blitt forbildet ved sabbaten i det sjuende år for landet og jubelåret. Alfaen i kapitlet er vårhøytidene, som begynner med sabbaten på den sjuende dag og ender i vers tjueto; mens omegaen i kapitlet ender på den tjueandre dag i den sjuende måned, etterfulgt av den seremonielle sabbaten på den åttende dag, som representerer landets sabbat i det sjuende år.

Verses one to twenty-two represent Christ’s work as the Heavenly High Priest in the holy place; verses twenty-three to forty-four represent His work in the Most Holy Place. Leviticus is a symbol of the priests, and it represents Christ High Priestly ministry. The alpha Sabbath of the seventh-day reaches back to creation, and the omega seventh-year Sabbath reaches to the Earth made new. Leviticus twenty-three historically spans from creation to re-creation.

Versene én til tjueto fremstiller Kristi gjerning som den himmelske yppersteprest på det hellige sted; versene tjuetre til førtifire fremstiller Hans gjerning i Det Aller Helligste. Tredje Mosebok er et symbol på prestene, og den fremstiller Kristi yppersteprestelige tjeneste. Den syvendedags sabbats alfa rekker tilbake til skapelsen, og den syvendeårs sabbats omega rekker frem til jorden gjort ny. Tredje Mosebok tjuetre strekker seg historisk fra skapelse til gjenskapelse.

The joy or shame of the prophetic message is a symbol of those who have the message of the Midnight Cry or a counterfeit. Until this truth is factored into the narrative, the issue that produces the shame is missed. Those who possess the genuine oil, will not miss this point. The joy is represented by those whose sins have been removed, and they are presented by those who are celebrating the feast of tabernacles.

Gleden eller skammen i det profetiske budskapet er et symbol på dem som har budskapet om midnattsropet eller en forfalskning. Inntil denne sannheten tas med i fortellingen, blir spørsmålet som frembringer skammen, oversett. De som er i besittelse av den ekte oljen, vil ikke gå glipp av dette poenget. Gleden er representert ved dem hvis synder er blitt fjernet, og de fremstilles ved dem som feirer løvhyttefesten.

> And the Word was made flesh, and dwelt among us, (and we beheld his glory, the glory as of the only begotten of the Father,) full of grace and truth. John 1:14.

> Og Ordet ble kjød og tok bolig iblant oss, (og vi skuet hans herlighet, en herlighet som den enbårne Sønn har fra sin Far,) full av nåde og sannhet. Joh 1,14.

The Greek word translated as “dwelt” means “to tabernacle.” Jesus became flesh and tabernacled with us. He took our human nature, our tabernacle, our tent, our booth, our flesh. Peter said it this way:

Det greske ordet som er oversatt med «bodde», betyr «å ta tabernakelbolig». Jesus ble kjød og tok tabernakelbolig iblant oss. Han tok vår menneskelige natur, vårt tabernakel, vårt telt, vår hytte, vårt kjød. Peter sa det slik:

> Yea, I think it meet, as long as I am in this tabernacle, to stir you up by putting you in remembrance; Knowing that shortly I must put off this my tabernacle, even as our Lord Jesus Christ hath shewed me. 2 Peter 1:13, 14.

> Ja, jeg holder det for rett, så lenge jeg er i dette telt, å vekke dere ved å minne dere om dette, ettersom jeg vet at jeg snart må legge av dette mitt telt, slik også vår Herre Jesus Kristus har gjort kjent for meg. 2 Peter 1:13, 14.

Paul said it this way:

Paulus sa det slik:

> For we know that if our earthly house of this tabernacle were dissolved, we have a building of God, an house not made with hands, eternal in the heavens. For in this we groan, earnestly desiring to be clothed upon with our house which is from heaven: If so be that being clothed we shall not be found naked. For we that are in this tabernacle do groan, being burdened: not for that we would be unclothed, but clothed upon, that mortality might be swallowed up of life. 2 Corinthians 5:1–4.

> For vi vet at dersom vårt jordiske hus, dette telt, blir nedbrutt, har vi en bygning fra Gud, et hus ikke gjort med hender, evig i himlene. For i dette sukker vi, idet vi inderlig lengter etter å bli ikledd vår bolig som er fra himmelen, så sant vi når vi er ikledd, ikke blir funnet nakne. For vi som er i dette telt, sukker under byrden, ikke fordi vi ønsker å bli avkledd, men å bli overkledd, for at det dødelige skal bli oppslukt av livet. 2 Korinterbrev 5:1–4.

The feast of tabernacles is symbolic of the sealing of the one hundred and forty-four thousand, which is accomplished when the windows of heaven are opened. When the sins of the one hundred and forty-four thousand are removed, the Holy Spirit will be poured out without measure upon the church triumphant. Judgment is finished for the one hundred and forty-four thousand and they that are sealed go forth to proclaim the loud cry of the third angel under the power of the Holy Spirit as represented with the feast of Tabernacle’s.

Løvhyttefesten er symbolsk for beseglingen av de hundre og førtifire tusen, som fullbyrdes når himmelens sluser åpnes. Når syndene til de hundre og førtifire tusen er fjernet, vil Den Hellige Ånd bli utøst uten mål over den seirende menighet. Dommen er fullført for de hundre og førtifire tusen, og de som er beseglet, går ut for å forkynne den tredje engels høye rop under Den Hellige Ånds kraft, slik det er framstilt ved løvhyttefesten.

Our body is a temple, and a tent, which is a tabernacle. Those who gathered to Jerusalem to celebrate the feast of tabernacles, were celebrating that their sins had been blotted out. Moses was used to raise the tabernacle in the wilderness, and the feast of tabernacles at the end was celebrated by living in booths in the wilderness, for Jesus always illustrates the end with the beginning.

Vårt legeme er et tempel og et telt, som er et tabernakel. De som samlet seg i Jerusalem for å feire løvhyttefesten, feiret at deres synder var blitt utslettet. Moses ble brukt til å reise tabernaklet i ørkenen, og løvhyttefesten ved enden ble feiret ved å bo i løvhytter i ørkenen, for Jesus fremstiller alltid enden ved begynnelsen.

> Wherefore, holy brethren, partakers of the heavenly calling, consider the Apostle and High Priest of our profession, Christ Jesus; Who was faithful to him that appointed him, as also Moses was faithful in all his house. For this man was counted worthy of more glory than Moses, inasmuch as he who hath builded the house hath more honour than the house. For every house is builded by some man; but he that built all things is God. And Moses verily was faithful in all his house, as a servant, for a testimony of those things which were to be spoken after; But Christ as a son over his own house; whose house are we, if we hold fast the confidence and the rejoicing of the hope firm unto the end. Hebrews 3:1–6.

> Derfor, hellige brødre, dere som har del i det himmelske kall, gi akt på vår bekjennelses apostel og øversteprest, Kristus Jesus; han som var tro mot ham som innsatte ham, likesom også Moses var tro i hele hans hus. For denne er aktet verdig til større herlighet enn Moses, ettersom den som har bygd huset, har større ære enn huset. For hvert hus blir bygd av noen; men den som har bygd alle ting, er Gud. Og Moses var vel tro i hele hans hus som en tjener, til vitnesbyrd om det som siden skulle tales; men Kristus som Sønn over sitt eget hus; og hans hus er vi, dersom vi holder fast ved frimodigheten og håpets ros, faste inntil enden. Hebreerne 3:1–6.

Moses was the faithful servant that God used to erect the tabernacle temple, but Christ as the High Priest and Apostle hath more honor than the servant Moses. Every house, from Moses’ tabernacle temple, to Solomon’s temple, to Herod’s forty-six-year remodeled temple, the human temple with its 46 chromosomes and the Millerite temple of 1798 unto 1844 were all built by God. In the prophetic line of the various manifestations of temples, that would begin in the Garden of Eden, then after sin, at the gate of the Garden, then after the flood at altars unto Moses; the three primary waymarks are Moses, Christ and the one hundred and forty-four thousand.

Moses var den trofaste tjener som Gud brukte til å reise tabernakeltempelet, men Kristus som yppersteprest og apostel har større ære enn tjeneren Moses. Hvert hus, fra Mose tabernakeltempel, til Salomos tempel, til Herodes’ tempel som ble ombygd over førtiseks år, det menneskelige tempel med sine 46 kromosomer og det millerittiske tempel fra 1798 til 1844, ble alle bygget av Gud. I den profetiske linjen av de ulike manifestasjoner av templer, som ville begynne i Edens hage, deretter etter synden, ved porten til hagen, så etter flommen ved altere inntil Moses, er de tre primære veimerkene Moses, Kristus og de hundre og førtifire tusen.

Moses and Christ represent the alpha and omega of ancient Israel, and together they represent the combination of humanity and Divinity, which is also represented by the one hundred and forty-four thousand. At the arrival of the third angel, in Revelation chapter eleven, John is told to measure the temple, and at the arrival of that same angel at 9/11, John is told to measure the temple again. In both cases he is told to leave off the courtyard of 1,260 days. In 2023, the same angel arrived, and God’s people are now called to measure the temple. The 1,260 days, or three days and a half ended in 2023, and from that point until just before the Sunday law the temple is to be raised. 2024 marked the laying of the foundations, and it saw the rebellion manifested as a group which “despised the day of small things,” protesting Miller’s identification of the symbol that establishes the vision.

Moses og Kristus representerer alfa og omega for det gamle Israel, og sammen representerer de foreningen av menneskelighet og guddommelighet, som også er fremstilt ved de hundre og førtifire tusen. Ved den tredje engels ankomst, i Åpenbaringen kapittel elleve, blir Johannes befalt å måle templet, og ved den samme engels ankomst ved 11. september blir Johannes igjen befalt å måle templet. I begge tilfeller blir han sagt å la forgården med de 1 260 dagene være utenfor. I 2023 kom den samme engelen, og Guds folk er nå kalt til å måle templet. De 1 260 dagene, eller tre og en halv dag, endte i 2023, og fra det tidspunkt og inntil like før søndagsloven skal templet reises. 2024 markerte grunnvollenes nedleggelse, og det så opprøret åpenbart som en gruppe som «foraktet dagen med de små ting», og protesterte mot Millers identifikasjon av symbolet som stadfester synet.

> Moreover the word of the Lord came unto me, saying, The hands of Zerubbabel have laid the foundation of this house; his hands shall also finish it; and thou shalt know that the Lord of hosts hath sent me unto you. For who hath despised the day of small things? for they shall rejoice, and shall see the plummet in the hand of Zerubbabel with those seven; they are the eyes of the Lord, which run to and fro through the whole earth. Zechariah 4:8–10.

> Og Herrens ord kom til meg og sa: Serubabels hender har grunnlagt dette hus, og hans hender skal også fullføre det; og du skal kjenne at Herren, hærskarenes Gud, har sendt meg til dere. For hvem har foraktet de små tings dag? For de skal glede seg og se loddsnoren i Serubabels hånd sammen med disse sju; de er Herrens øyne, som farer omkring over hele jorden. Sakarja 4:8–10.

To reject Miller’s identification that it is Rome that establishes the vision, is to reject the foundations, and it is “to despise the day of small things.” The Millerite movement was the alpha movement of the first and second angels’ and the movement of the one hundred and forty-four thousand is the omega movement of the third angel. It is twenty-two times more powerful than the alpha. In this prophetic sense the foundations of the Millerite movement is “the day of small things.” To despise any foundational truth represented upon Habakkuk’s two tables, is to die, for the vision that is established in verse fourteen of Daniel eleven is the same vision Solomon identified.

Å forkaste Millers identifikasjon av at det er Roma som stadfester synet, er å forkaste grunnvollene, og det er «å forakte de små tings dag». Millerittbevegelsen var alfabevegelsen for den første og den andre engels budskap, og bevegelsen til de hundre og førtifire tusen er omegabevegelsen for den tredje engel. Den er tjueto ganger mektigere enn alfa. I denne profetiske betydning er grunnvollene for millerittbevegelsen «de små tings dag». Å forakte noen grunnleggende sannhet som er fremstilt på Habakkuks to tavler, er å dø, for synet som stadfestes i vers fjorten i Daniel elleve, er det samme synet som Salomo identifiserte.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 29:18.

> Uten åpenbaring blir folket tøylesløst; men salig er den som holder loven. Ordspråkene 29,18.

The capstone vision is marvelous, for it identifies that the foundational cornerstone is also the capstone, but with twenty-two times more power. The alpha foundational test of 2024 was the external intellectual sealing message and the omega temple test of 2026 is the internal spiritual sealing message. One identifies the image and mark of the beast and the other the image and mark of God. That omega internal test is represented by the two symbols of Miller’s dream that must be defined in the context of the events of the latter days. What is the storehouse? and what is the meat?

Sluttsteinsynen er vidunderlig, for den identifiserer at den grunnleggende hjørnesteinen også er sluttsteinen, men med tjue to ganger større kraft. Den alfa-grunnleggende prøven i 2024 var det ytre intellektuelle beseglingsbudskapet, og omega-tempelprøven i 2026 er det indre åndelige beseglingsbudskapet. Det ene identifiserer dyrets bilde og merke, og det andre Guds bilde og merke. Den omega indre prøven er framstilt ved de to symbolene i Millers drøm, som må defineres i sammenhengen av hendelsene i de siste dager. Hva er forrådshuset? og hva er maten?

We will continue these things in the next article.

Vi vil fortsette med disse tingene i den neste artikkelen.

A Jewish marriage in Jesus’ time unfolded in three major phases, often spread over months or a year. The first step was the legal marriage, called the betrothal, at which point the marriage is legally established, but the bride and groom remain separated, while the groom returned to his father’s house to prepare a place for his bride. This is why Mary, Joseph’s wife was called his wife, even before they lived together. Unfaithfulness in this period of time was considered adultery.

Et jødisk ekteskap på Jesu tid utspilte seg i tre hovedfaser, ofte fordelt over måneder eller et år. Det første trinnet var det juridiske ekteskapet, kalt trolovelsen, da ekteskapet ble rettslig inngått, men bruden og brudgommen forble atskilt, mens brudgommen vendte tilbake til sin fars hus for å gjøre i stand et sted for sin brud. Derfor ble Maria, Josefs hustru, kalt hans hustru allerede før de bodde sammen. Utroskap i denne tidsperioden ble ansett som ekteskapsbrudd.

The waiting period was uncertain and could be days, weeks or months. The uncertainty is an essential element of the parable. The father might wait for up to a year, to confirm the brides celibacy. The groom did not announce the exact day or hour of his return, for it was his father’s decision to decide when, so the bride knew the wedding was coming—but not when. This uncertainty was intentional, and until the father commanded the groom to go and get his bride everything involved tarried.

Ventetiden var usikker og kunne være dager, uker eller måneder. Usikkerheten er et vesentlig element i lignelsen. Faren kunne vente i opptil ett år for å bekrefte brudens jomfruelighet. Brudgommen kunngjorde ikke den nøyaktige dag eller time for sin tilbakekomst, for det var hans fars avgjørelse å bestemme når; således visste bruden at bryllupet kom — men ikke når. Denne usikkerheten var tilsiktet, og inntil faren befalte brudgommen å gå og hente sin brud, ble alt som hørte til, forsinket.

When the father said, “go and get your bride,” the groom would come at night, with friends, shouting and blowing a trumpet. It would always occur at night to avoid travelling long distances in the heat of the day, which can be oppressive in land of Israel. Torches and oil were required, for there were no street lights, and the procession could last hours. The actual ritual expression in the ancient Hebrew marriages that was proclaimed during the processions was, “Behold the bridegroom cometh!”

Når faren sa: «gå og hent din brud», kom brudgommen om natten, sammen med venner, under rop og basunblåsning. Det skjedde alltid om natten for å unngå å reise lange avstander i dagens hete, som kan være trykkende i Israels land. Fakler og olje var nødvendige, for det fantes ingen gatelys, og prosesjonen kunne vare i timevis. Det egentlige rituelle uttrykket i de gamle hebraiske ekteskapene, som ble proklamert under prosesjonene, var: «Se, brudgommen kommer!»

The virgins (bridesmaids) in the parable were not random women, they were the bride’s attendants, waiting with her, expected to join the procession, and responsible to be ready at any hour and to carry their own oil to light the path to the groom’s house. The torches burned fast, so it was a necessity to bring extra oil, in case of a long journey. There was no communal sharing of the oil.

Jomfruene (brudepikene) i lignelsen var ikke tilfeldige kvinner; de var brudens ledsagere, som ventet sammen med henne, forventet å slutte seg til prosesjonen, og ansvarlige for å være rede til enhver time og for å bære sin egen olje for å lyse opp veien til brudgommens hus. Faklene brant raskt, så det var nødvendig å ta med ekstra olje, i tilfelle reisen ble lang. Det fantes ingen felles deling av oljen.

The delay is normal in the ancient procession and marriage and was not a problem culturally. Delays were expected, and falling asleep was normal. The distinction is not in the sleeping, but in the preparation, not the wakefulness. The foolish virgins didn’t plan for a delay as the wise ones did. Everyone would sleep for the period from the legal betrothal to the consummation may take a year.

Forsinkelsen er normal i den eldgamle prosesjonen og ekteskapsinngåelsen og var ikke noe kulturelt problem. Forsinkelser var forventet, og det å sovne var normalt. Skillet ligger ikke i søvnen, men i forberedelsen, ikke i våkenheten. De dårlige jomfruene planla ikke for en forsinkelse slik de kloke gjorde. Alle ville sove, for perioden fra den juridiske trolovelsen til fullbyrdelsen kan vare et år.

Once the procession reached the groom’s house, the marriage feast began and the door was shut permanently and late arrivals were not admitted. This was not cruelty—it was custom, for anyone knocking later after the door was shut meant they were not part of the procession.

Da prosesjonen nådde brudgommens hus, begynte bryllupsfesten, og døren ble lukket for godt, og de som kom for sent, ble ikke sluppet inn. Dette var ikke grusomhet – det var skikk, for den som banket på senere etter at døren var blitt lukket, viste dermed at vedkommende ikke hadde vært en del av prosesjonen.

Jesus wasn’t inventing imagery, and He provided no explanation of this parable as He often did. He did not need to provide an explanation, for all these cultural details were fully understood by His audience. Jesus was identifying a literal Eastern marriage, not abstraction.

Jesus oppfant ikke billedspråk, og Han ga ingen forklaring på denne lignelsen, slik Han ofte gjorde. Han behøvde ikke å gi noen forklaring, for alle disse kulturelle detaljene ble fullt ut forstått av Hans tilhørere. Jesus identifiserte et bokstavelig østlig ekteskap, ikke en abstraksjon.

The details are upheld fully from the Hebrew testimony, as well as the historians of the Roman and Greek periods.

Detaljene stadfestes fullt ut både av det hebraiske vitnesbyrdet og av historikerne fra den romerske og den greske perioden.

The Mishnah (2nd century AD, but preserving pre-70 AD Temple-era customs)

Mishnaen (2. århundre e.Kr., men bevarer skikker fra tempeltiden før år 70 e.Kr.)

The Talmud (later compilation, but quoting earlier practice)

Talmud (senere samling, men siterer tidligere praksis)

Josephus (1st century Jewish historian)

Josefus (jødisk historiker fra 1. århundre)

Rabbinic wedding liturgy and legal discussions

Rabbinsk bryllupsliturgi og juridiske drøftelser

Greco-Roman observers of Judea

Gresk-romerske observatører av Judea

Josephus does not give a neat “wedding manual,” but the legal and cultural details he assumes align exactly with the Mishnah/Talmud descriptions. The Mishnah is the key source.

Josefus gir ikke noen ryddig «bryllupsmanual», men de juridiske og kulturelle detaljene han forutsetter, stemmer nøyaktig overens med beskrivelsene i Misjna/Talmud. Misjna er hovedkilden.

The parable landed so hard on a 1st-century Jewish listener, for nothing in Matthew 25 needed explaining. The midnight arrival was normal, the lamps and oil were obvious necessities, and a delay between the legal marriage betrothal and the midnight procession was expected, and the shut door was standard operating procedure! The virgins who were excluded, were ashamed, and to the Jewish audience of Jesus’ period, the foolish virgin’s shame was absolutely deserved. Fully knowing the ritual, Jesus’ audience would have no sympathy for the foolish virgins, for everyone knew the preparation was an absolute responsibility for any virgin that was asked to be in the procession. These truths were so obvious to the Jewish audience that Jesus never needed to provide any explanation of the parable.

Lignelsen traff så hardt hos en jødisk tilhører i det 1. århundre, for ingenting i Matteus 25 trengte noen forklaring. Ankomsten ved midnatt var normal, lampene og oljen var åpenbare nødvendigheter, og en forsinkelse mellom den juridiske ekteskapsforlovelsen og prosesjonen ved midnatt var forventet, og den lukkede døren var standard prosedyre! Jomfruene som ble utestengt, skammet seg, og for den jødiske tilhørerskaren på Jesu tid var den dårlige jomfruens skam fullt ut fortjent. Siden Jesu tilhørere fullt ut kjente ritualet, ville de ikke ha noen sympati med de dårlige jomfruene, for alle visste at forberedelsen var et absolutt ansvar for enhver jomfru som ble bedt om å være med i prosesjonen. Disse sannhetene var så åpenbare for den jødiske tilhørerskaren at Jesus aldri behøvde å gi noen forklaring på lignelsen.

Back to Articles