Article

# The Book of Daniel - Number One-Hundred and Ninety-Seven

Daniels bok – nummer ett hundre og nittisju

Prophetic Unfolding’s: Christ’s Second Gathering and the Eschatological Role of Islam in Revelation’s Narrative

Den profetiske utfoldelsens: Kristi andre samling og Islams eskatologiske rolle i Åpenbaringens fortelling

Author

Jeff Pippenger

Published

April 29, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are now identifying that one of the events represented by the seven thunders is the work of Christ gathering His people a second time, which He began to do in July, 2023. Millerite history identifies that this work is accomplished with the warfare of Islam as the backdrop of the message.

Vi fastslår nå at en av hendelsene som de syv tordenene fremstiller, er Kristi verk med å samle sitt folk for andre gang, noe Han begynte å gjøre i juli 2023. Millerittisk historie identifiserer at dette verket fullbyrdes med islams krigføring som budskapets bakteppe.

The message is the Revelation of Jesus Christ, which is unsealed just before probation closes, but that message is carried by (placed within the context of) the message of the third woe. At the very time the Lord was stretching His hand a second time in 1849, Sister White was commenting upon the shaking of the angry nations, which is a symbol of Islam.

Budskapet er Jesu Kristi åpenbaring, som blir avseglet like før nådetiden avsluttes, men dette budskapet bæres av budskapet om det tredje ve. Nettopp på den tiden da Herren rakte ut sin hånd annen gang i 1849, kommenterte søster White rystelsen blant de vrede folkeslag, som er et symbol på islam.

> “December 16, 1848, the Lord gave me a view of the shaking of the powers of the heavens. I saw that when the Lord said ‘heaven,’ in giving the signs recorded by Matthew, Mark, and Luke, He meant heaven, and when He said ‘earth’ He meant earth. The powers of heaven are the sun, moon, and stars. They rule in the heavens. The powers of earth are those that rule on the earth. The powers of heaven will be shaken at the voice of God. Then the sun, moon, and stars will be moved out of their places. They will not pass away, but be shaken by the voice of God.

> «16. desember 1848 gav Herren meg et syn av rystelsen av himlenes krefter. Jeg så at når Herren sa «himmel» da Han gav tegnene som er nedtegnet hos Matteus, Markus og Lukas, mente Han himmelen, og når Han sa «jord», mente Han jorden. Himmelens krefter er solen, månen og stjernene. De hersker i himlene. Jordens krefter er dem som hersker på jorden. Himmelens krefter skal rystes ved Guds røst. Da skal solen, månen og stjernene bli flyttet ut av sine steder. De skal ikke forgå, men rystes ved Guds røst.

> “Dark, heavy clouds came up and clashed against each other. The atmosphere parted and rolled back; then we could look up through the open space in Orion, whence came the voice of God. The Holy City will come down through that open space. I saw that the powers of earth are now being shaken and that events come in order. War, and rumors of war, sword, famine, and pestilence are first to shake the powers of earth, then the voice of God will shake the sun, moon, and stars, and this earth also. I saw that the shaking of the powers in Europe is not, as some teach, the shaking of the powers of heaven, but it is the shaking of the angry nations.” Early Writings, 41.

> «Mørke, tunge skyer steg opp og støtte sammen mot hverandre. Atmosfæren delte seg og rullet tilbake; deretter kunne vi se opp gjennom det åpne rommet i Orion, hvorfra Guds røst kom. Den hellige stad skal komme ned gjennom dette åpne rommet. Jeg så at jordens makter nå blir rystet, og at begivenhetene kommer i rekkefølge. Krig og rykter om krig, sverd, hungersnød og pest er de første til å ryste jordens makter; deretter skal Guds røst ryste solen, månen og stjernene, og også denne jord. Jeg så at rystelsen av maktene i Europa ikke, slik noen lærer, er rystelsen av himmelens makter, men det er rystelsen av de vrede nasjoner.» Early Writings, 41.

The historians confirm that what was shaking the nations of Europe in 1848, was the activities of the armies of Islam, for prophetically they are symbolized as the power that angers the nations. In the first witness to the Lord stretching out His hand a second time in the history of 1840 to 1844, the message of the Midnight Cry arrived at the Exeter camp meeting. From there unto October 22, 1844 the message swept across the eastern seaboard of the United States like a tidal wave. That movement had been typified by Christ’s triumphal entry into Jerusalem, and it was an ass that carried Christ into Jerusalem.

Historikerne bekrefter at det som rystet Europas nasjoner i 1848, var virksomheten til Islams hærer, for profetisk er de symbolisert som den makten som gjør nasjonene vrede. I det første vitnesbyrdet om at Herren rakte ut sin hånd annen gang i historien fra 1840 til 1844, kom budskapet om Midnattsropet til leirmøtet i Exeter. Derfra og frem til 22. oktober 1844 skylte budskapet over østkysten av Amerikas forente stater som en flodbølge. Denne bevegelsen hadde vært forbilledlig fremstilt ved Kristi triumferende inntog i Jerusalem, og det var et esel som bar Kristus inn i Jerusalem.

The message of the Midnight Cry represents the entire prophetic message of the Revelation of Jesus Christ, but that Revelation is placed within the context of Islam of the third woe angering the nations, for it is Islam that carries the message that is the Revelation of Jesus Christ. Jesus is the Lion of the tribe of Judah, and He is bound to the message of the “ass.”

Budskapet i midnattsropet representerer hele det profetiske budskapet i Jesu Kristi åpenbaring, men denne åpenbaringen er plassert innenfor rammen av islam i den tredje ves vrede overfor folkeslagene, for det er islam som bærer budskapet som er Jesu Kristi åpenbaring. Jesus er Løven av Juda stamme, og Han er knyttet til budskapet om «eselet».

> Judah, thou art he whom thy brethren shall praise: thy hand shall be in the neck of thine enemies; thy father’s children shall bow down before thee. Judah is a lion’s whelp: from the prey, my son, thou art gone up: he stooped down, he couched as a lion, and as an old lion; who shall rouse him up? The sceptre shall not depart from Judah, nor a lawgiver from between his feet, until Shiloh come; and unto him shall the gathering of the people be. Binding his foal unto the vine, and his ass’s colt unto the choice vine; he washed his garments in wine, and his clothes in the blood of grapes: His eyes shall be red with wine, and his teeth white with milk. Genesis 49:8–12.

> Juda, du er den som dine brødre skal prise; din hånd skal være på dine fienders nakke; din fars sønner skal bøye seg ned for deg. Juda er en løveunge; fra rov, min sønn, er du steget opp. Han krøp sammen, han la seg ned som en løve, ja, som en gammel løve; hvem skal vekke ham opp? Septeret skal ikke vike fra Juda, heller ikke herskerstaven fra mellom hans føtter, inntil Silo kommer; og folkene skal lyde ham. Han binder sitt fole til vintreet og sin eselhoppeføll til den edle vinranke; han tvetter sine klær i vin og sitt klesplagg i druers blod. Hans øyne er mørke av vin, og hans tenner hvite av melk. 1 Mosebok 49:8–12.

It is through Judah that “the gathering of the people” is accomplished. Christ, as Judah, is also the “Vine,” and the “choice vine,” is bound to the “ass’s colt.” His “garments” are washed in “wine,” which was “the blood of grapes.” Christ began shedding His blood in Gethsemane, when He sweat blood, and Gethsemane means the “olive press.” From Gethsemane to the cross He shed His precious blood to gather all men unto Himself.

Det er gjennom Juda at «folkets samling» blir fullbyrdet. Kristus, som Juda, er også «vinranken», og «den edle vinstokken» er bundet til «eselfolen». Hans «klær» blir tvettet i «vin», som var «druers blod». Kristus begynte å utgyte sitt blod i Getsemane, da Han svettet blod, og Getsemane betyr «olivenpresse». Fra Getsemane til korset utgjøt Han sitt dyrebare blod for å samle alle mennesker til seg selv.

> Now is the judgment of this world: now shall the prince of this world be cast out. And I, if I be lifted up from the earth, will draw all men unto me. This he said, signifying what death he should die. John 12:31–33.

> Nå går dommen over denne verden; nå skal denne verdens fyrste kastes ut. Og jeg, når jeg blir løftet opp fra jorden, skal dra alle til meg. Dette sa han for å gi til kjenne hva slags død han skulle dø. Johannes 12:31–33.

Christ’s work of drawing all men unto Himself is a twostep process, for He first gathers the “outcasts of Israel,” and then uses them as an ensign to draw His other flock.

Kristi verk med å dra alle mennesker til seg selv er en prosess i to trinn, for først samler han «Israels fordrevne», og deretter bruker han dem som et banner for å dra sin andre hjord.

> I am the good shepherd, and know my sheep, and am known of mine. As the Father knoweth me, even so know I the Father: and I lay down my life for the sheep. And other sheep I have, which are not of this fold: them also I must bring, and they shall hear my voice; and there shall be one fold, and one shepherd. John 10:14–16.

> Jeg er den gode hyrde, og jeg kjenner mine, og blir kjent av mine. Likesom Faderen kjenner meg, slik kjenner også jeg Faderen; og jeg setter mitt liv til for fårene. Og jeg har andre får, som ikke er av denne fold; også dem må jeg føre hit, og de skal høre min røst; og det skal bli én hjord og én hyrde. Johannes 10:14–16.

The one hundred and forty-four thousand are the “sheep” who know Him. The “other sheep” are His flock that come out of Babylon when they see and hear the ensign. Before He lifts up His ensign, which are His sheep, He first gathers them a second time. That line of sacred history aligns with verses thirteen through fifteen of Daniel chapter eleven, and is therefore aligned with the hidden history of verse forty. It represents the line of the true Protestant horn which runs within the history of the apostate Protestant horn, the apostate Republican horn and the arrival of the whore of Tyre, just before the Sunday law of verse forty-one. The line of the true Protestant horn represents both the history and also the message where the one hundred and forty-four thousand are sealed.

De hundre og førtifire tusen er de «får» som kjenner Ham. De «andre får» er Hans hjord som kommer ut av Babylon når de ser og hører banneret. Før Han løfter opp sitt banner, som er Hans får, samler Han dem først sammen for annen gang. Denne linjen i den hellige historien samsvarer med vers tretten til femten i Daniel kapittel elleve, og er derfor i samsvar med den skjulte historien i vers førti. Den representerer linjen til det sanne protestantiske horn, som løper innenfor historien til det frafalne protestantiske horn, det frafalne republikanske horn og ankomsten til Tyrus’ skjøge, like før søndagsloven i vers førtien. Linjen til det sanne protestantiske horn representerer både historien og også budskapet hvor de hundre og førtifire tusen blir beseglet.

The “outcasts of Israel” represent a line in contrast with the “assembly of mockers”, as Jeremiah identifies them, or as the “synagogue of Satan” as John identifies them in Revelation chapters two and three where the church of Smyrna and Philadelphia are addressed. The Philadelphians represent the “one hundred and forty-four thousand” of Revelation chapter seven, and Smyrna is “the great multitude” of the same chapter, who cannot be numbered. The two classes of redeemed in the last days are in controversy with those who lie, and who are in the synagogue of Satan, and claim they are God’s people, for they say they are Jews.

«Israels utstøtte» representerer en linje i kontrast til «spotternes forsamling», slik Jeremia identifiserer dem, eller som «Satans synagoge», slik Johannes identifiserer dem i Åpenbaringen kapittel to og tre, hvor menighetene i Smyrna og Filadelfia tiltales. Filadelfierne representerer de «ett hundre og førtifire tusen» i Åpenbaringen kapittel syv, og Smyrna er «den store skare» i samme kapittel, som ingen kan telle. De to klasser av frelste i de siste dager står i strid med dem som lyver, og som er i Satans synagoge, og gjør krav på å være Guds folk, for de sier at de er jøder.

The line of the true Protestant horn consists of the controversy that exists between themselves and the former covenant people who are then being passed by. In the same history the faithful are also in controversy with the line of apostate Protestantism and Catholicism. Those three religious entities represent the dragon, the beast and the false prophet at the micro level within the line of the true Protestant horn.

Linjen til det sanne protestantiske hornet består av den strid som eksisterer mellom dem selv og det tidligere paktsfolket som da blir forbigått. I den samme historien står de trofaste også i strid med linjen av frafallen protestantisme og katolisisme. Disse tre religiøse enhetene representerer dragen, dyret og den falske profeten på mikronivå innenfor linjen til det sanne protestantiske hornet.

> “I saw the nominal church and nominal Adventists, like Judas, would betray us to the Catholics to obtain their influence to come against the truth. The saints then will be an obscure people, little known to the Catholics; but the churches and nominal Adventists who know of our faith and customs (for they hated us on account of the Sabbath, for they could not refute it) will betray the saints and report them to the Catholics as those who disregard the institutions of the people; that is, that they keep the Sabbath and disregard Sunday.” Spalding and Magan, 1, 2.

> «Jeg så at den navnkristne kirke og navnkristne adventister, lik Judas, ville forråde oss til katolikkene for å oppnå deres innflytelse til å gå imot sannheten. De hellige vil da være et ubemerket folk, lite kjent av katolikkene; men kirkene og de navnkristne adventistene som kjenner til vår tro og våre skikker (for de hatet oss på grunn av sabbaten, fordi de ikke kunne gjendrive den), vil forråde de hellige og angi dem til katolikkene som slike som ringeakter folkets institusjoner; det vil si at de holder sabbaten og ringeakter søndagen.» Spalding and Magan, 1, 2.

We have dealt with this passage before, and in so doing identified that the expression “nominal church” and the expression “nominal Adventist” would have had a different meaning and application when Sister White penned the words. Yet the prophets spoke more for the last days than they did for their own history, so in this passage the nominal church in the last days would be apostate Protestantism. The word “nominal” means “in name only”.

Vi har behandlet dette avsnittet tidligere, og idet vi gjorde det, fastslo vi at uttrykket «navnekirke» og uttrykket «navneadventist» ville ha hatt en annen betydning og anvendelse da søster White nedskrev ordene. Likevel talte profetene mer for de siste dager enn de gjorde for sin egen historie, så i dette avsnittet ville navnekirken i de siste dager være det frafalne protestantisme. Ordet «navne-» betyr «kun i navn».

The so-called Protestant church ceased to protest Rome in 1844, when they rebelled against entering into the Most Holy Place by faith, where they could have recognized the seventh-day Sabbath is the correct day of worship. Instead, they retained the worship of the sun, which is the mark of Catholicism. It is impossible to “protest” Rome, which is the only definition of the word “Protestant,” if you have accepted her symbol of authority, which the Roman church has repeatedly identified as her authority to change the day of worship in the Bible from the seventh-day Sabbath unto Sunday.

Den såkalte protestantiske kirke opphørte å protestere mot Roma i 1844, da de gjorde opprør mot å tre inn i Det Aller Helligste ved tro, hvor de kunne ha erkjent at sabbaten på den sjuende dag er den rette tilbedelsesdag. I stedet beholdt de soldyrkelsen, som er katolisismens merke. Det er umulig å «protestere» mot Roma, som er den eneste definisjonen av ordet «protestant», dersom man har godtatt hennes myndighetssymbol, som den romerske kirke gjentatte ganger har identifisert som sin myndighet til å forandre tilbedelsesdagen i Bibelen fra sabbaten på den sjuende dag til søndag.

“Nominal Adventists” are those who profess to be Seventh-day Adventists, but they are also identified as Judas, who is the symbol of a disciple that has betrayed his profession. The nominal Seventh-day Adventist church will hate the “saints” and those saints “will” then “be an obscure people.” They hate the obscure saints, “on account of the Sabbath,” truth they cannot “refute.” The Sabbath truth in Sister White’s history was the seventh-day Sabbath, but it typifies the Sabbath truth of the last days, which cannot be refuted, and that is the doctrine that was first rejected by Laodicean Seventh-day Adventism in their rebellion in 1863. That doctrine was the first foundational truth discovered by William Miller, and it represents the foundational truths of Adventism that the nominal Adventists refuse to walk in, as represented by Jeremiah’s old paths. That Sabbath truth is the “seven times,” of Leviticus twenty-six.

«Navnkristne adventister» er dem som bekjenner seg som syvendedagsadventister, men de blir også identifisert som Judas, som er symbolet på en disippel som har forrådt sin bekjennelse. Den navnkristne syvendedagsadventistkirke vil hate de «hellige», og disse hellige «vil» da «være et ubemerket folk». De hater de ubemerkede hellige «på grunn av sabbaten», en sannhet de ikke kan «gjendrive». Sabbatssannheten i søster Whites historie var syvendedagssabbaten, men den er et forbilde på de siste dagers sabbatssannhet, som ikke kan gjendrives, og det er den læren som først ble forkastet av det laodikeiske syvendedagsadventismen i deres opprør i 1863. Den læren var den første grunnleggende sannhet som ble oppdaget av William Miller, og den representerer adventismens grunnleggende sannheter, som de navnkristne adventistene nekter å vandre i, slik det fremstilles ved Jeremias gamle stier. Denne sabbatssannheten er «de sju tider» i 3. Mosebok tjueseks.

The line of true Protestantism that is made up of Philadelphia and Smyrna are betrayed by those represented as Judas. Judas covenanted to betray Jesus three times, thus identifying a progressive betrayal that preceded and concluded at the cross. Verse sixteen of Daniel eleven represents the Sunday law, which was typified by the cross. Therefore, in the verses leading to the Sunday law of verse sixteen, which is also the Sunday law of verse forty-one, a three-step betrayal is brought upon the saints of the last days. The betrayal occurs during the period when the Lord is gathering His last-day ensign a second time.

Rekken av sann protestantisme, som består av Filadelfia og Smyrna, blir forrådt av dem som er fremstilt som Judas. Judas inngikk pakt om å forråde Jesus tre ganger og identifiserer således et progressivt forræderi som gikk forut for og ble fullbyrdet ved korset. Vers seksten i Daniel elleve representerer søndagsloven, som ble forbilledliggjort ved korset. Derfor blir det i versene som leder frem til søndagsloven i vers seksten, som også er søndagsloven i vers førtien, brakt et tretrinns forræderi over de siste dagers hellige. Forræderiet finner sted i den perioden da Herren for annen gang samler sitt siste-dagers banner.

> And in that day there shall be a root of Jesse, which shall stand for an ensign of the people; to it shall the Gentiles seek: and his rest shall be glorious. And it shall come to pass in that day, that the Lord shall set his hand again the second time to recover the remnant of his people, which shall be left, from Assyria, and from Egypt, and from Pathros, and from Cush, and from Elam, and from Shinar, and from Hamath, and from the islands of the sea. And he shall set up an ensign for the nations, and shall assemble the outcasts of Israel, and gather together the dispersed of Judah from the four corners of the earth. The envy also of Ephraim shall depart, and the adversaries of Judah shall be cut off: Ephraim shall not envy Judah, and Judah shall not vex Ephraim. But they shall fly upon the shoulders of the Philistines toward the west; they shall spoil them of the east together: they shall lay their hand upon Edom and Moab; and the children of Ammon shall obey them. Isaiah 11:10–14.

> Og på den dag skal en rot av Isai stå som et banner for folkene; hedningefolkene skal søke til ham, og hans hvilested skal være herlig. Og det skal skje på den dag at Herren igjen, for annen gang, skal rekke ut sin hånd for å vinne tilbake resten av sitt folk, den rest som er igjen, fra Assyria og fra Egypt og fra Patros og fra Kusj og fra Elam og fra Sinear og fra Hamat og fra havets øyer. Og han skal reise et banner for nasjonene og samle Israels fordrevne og føre Judas spredte sammen fra jordens fire hjørner. Efraims misunnelse skal også vike bort, og Judas motstandere skal utryddes; Efraim skal ikke misunne Juda, og Juda skal ikke plage Efraim. Men de skal slå ned på filistrenes skuldre mot vest; sammen skal de plyndre dem som bor i øst; de skal legge hånd på Edom og Moab, og Ammons barn skal adlyde dem. Jesaja 11:10–14.

Isaiah identifies the historical setting for this passage in verse ten, with the expression “in that day.” That “day” has therefore been identified in the verses that preceded verse ten. When we trace this particular prophetic narrative back to a reference that allows us to identify when “that day” is, we come to verse one, of chapter ten.

Jesaja identifiserer den historiske rammen for dette avsnittet i vers ti, med uttrykket «på den dag». Denne «dagen» er derfor blitt identifisert i versene som går forut for vers ti. Når vi følger denne særlige profetiske fremstillingen tilbake til en henvisning som gjør det mulig for oss å fastslå når «den dagen» er, kommer vi til vers én i kapittel ti.

> Woe unto them that decree unrighteous decrees, and that write grievousness which they have prescribed. Isaiah 10:1.

> Ve dem som fastsetter urettferdige forskrifter, og som nedskriver plagefull urett som de har foreskrevet. Jesaja 10:1.

Sister White identifies the “unrighteous decree” of this verse as the soon coming Sunday law:

Søster White identifiserer dette versets «urettferdige påbud» som den snart kommende søndagsloven:

> “An idol sabbath has been set up, as the golden image was set up in the plains of Dura. And as Nebuchadnezzar, the king of Babylon, issued a decree that all who would not bow down and worship this image should be killed, so a proclamation will be made that all who will not reverence the Sunday institution will be punished with imprisonment and death. Thus the Sabbath of the Lord is trampled underfoot. But the Lord has declared, ‘Woe unto them that decree unrighteous decrees, and write grievousness which they have prescribed’ [Isaiah 10:1]. [Zephaniah 1:14–18]” Manuscript Releases, volume 14, 92.

> «En avgudssabbat er blitt opprettet, slik gullbildet ble reist opp på Duras slette. Og slik Nebukadnesar, Babylons konge, utstedte et påbud om at alle som ikke ville falle ned og tilbe dette bildet, skulle drepes, slik vil det bli kunngjort at alle som ikke vil vise søndagsinstitusjonen ærbødighet, skal straffes med fengsel og død. Slik blir Herrens sabbat tråkket under fot. Men Herren har erklært: ‘Ve dem som gir urettferdige lover, og som skriver ned den møye de har foreskrevet’ [Jesaja 10:1]. [Sefanja 1:14–18]» Manuscript Releases, bind 14, 92.

The context of the Lord gathering His people a second time is placed in the history of the approaching Sunday law crisis, for in verse twelve of chapter ten, Isaiah speaks of the Lord finishing a work among His people before He brings His executive judgment at the unrighteous decree, which is the Sunday law.

Sammenhengen der Herren samler sitt folk for annen gang, er plassert i historien om den forestående søndagslovkrisen, for i vers tolv i kapittel ti taler Jesaja om at Herren fullfører et verk blant sitt folk før Han iverksetter sin utøvende dom ved det urettferdige dekret, som er søndagsloven.

> Wherefore it shall come to pass, that when the Lord hath performed his whole work upon mount Zion and on Jerusalem, I will punish the fruit of the stout heart of the king of Assyria, and the glory of his high looks. Isaiah 10:12.

> Derfor skal det skje at når Herren har fullført hele sitt verk på Sions berg og i Jerusalem, da vil jeg hjemsøke frukten av kongen av Assyrs overmodige hjerte og herligheten i hans hovmodige blikk. Jesaja 10:12.

The “work upon Zion and on Jerusalem”, which the Lord “performs” before the punishment of the papacy begins at the Sunday law, is the sealing of the one hundred and forty-four thousand. In Ezekiel chapter nine, the man with the writer’s inkhorn goes through Jerusalem placing a mark upon those “that sigh and cry for the abominations done in the land” and in the church. That work includes the process of the Lord gathering together the outcasts of Israel a second time. He gathers them from the four corners of the earth, and the “four corners of earth” is represented by eight geographical areas. Eight is the symbol of the testing process of the image of the beast, thus identifying that the final gathering of those who would be the ensign takes place during the period when the image of the beast test is being accomplished in the earth.

«verket over Sion og over Jerusalem», som Herren «fullfører» før pavemaktens straff begynner ved søndagsloven, er beseglingen av de hundre og førtifire tusen. I Esekiel kapittel ni går mannen med skriverens blekkhus gjennom Jerusalem og setter et merke på dem «som sukker og roper over alle de styggedommer som blir gjort i landet» og i menigheten. Dette verket innbefatter den prosessen hvor Herren samler sammen Israels fordrevne for annen gang. Han samler dem fra jordens fire hjørner, og «jordens fire hjørner» er representert ved åtte geografiske områder. Åtte er symbolet på prøvingsprosessen knyttet til dyrets bilde, og identifiserer således at den endelige innsamlingen av dem som skulle være banneret, finner sted i den perioden da prøven om dyrets bilde blir gjennomført på jorden.

The unity represented by “Ephraim” “not envying Judah, and Judah” “not vexing Ephraim,” occurs when the adversaries of Judah are cut off. Prophetically, the former covenant people, represented by Judas, or the synagogue of Satan, or the assembly of mockers, or the Protestants of Millerite history, or the Jews of Christ’s history are “cut off” at the first disappointment. When Jeremiah represents that very history, he was instructed that he could never return to the assembly of mockers, though they could return to him if they chose to repent.

Enheten som fremstilles ved at «Efraim» «ikke misunner Juda, og Juda» «ikke plager Efraim», inntreffer når Judas motstandere blir avskåret. Profetisk blir det tidligere paktsfolket, fremstilt ved Judas, eller Satans synagoge, eller spotternes forsamling, eller protestantene i den millerittiske historie, eller jødene i Kristi historie, «avskåret» ved den første skuffelsen. Når Jeremia fremstiller nettopp denne historien, fikk han befaling om at han aldri kunne vende tilbake til spotternes forsamling, selv om de kunne vende tilbake til ham dersom de valgte å omvende seg.

From July 18, 2020 unto the Sunday law the Lord gathers His last-day people a second time. He gathers them from around the world, during a period when He is finishing His whole work on Judah and Jerusalem. In that sealing time, God’s last-day people will be obscure, but will never-the-less be confronted by a threefold union which opposes their work.

Fra 18. juli 2020 og fram til søndagsloven samler Herren sitt folk i de siste dager for annen gang. Han samler dem fra hele verden i en periode da Han fullfører hele sitt verk på Juda og Jerusalem. I denne beseglingstiden vil Guds folk i de siste dager være ubemerket, men ikke desto mindre bli konfrontert av en trefoldig union som motsetter seg deres verk.

Catholicism is the beast of the threefold union, and one of her daughters is the class Sister White identifies as the nominal church. They represent the false prophet. The nominal Laodicean Adventists, represented by Judas, are the dragon in this representation. The rebellion of 1863 was typified by the rebellion of ancient Israel at the first Kadesh, when they chose to reject the message of Joshua and Caleb and return to Egypt. Egypt is a symbol of the dragon.

Katolisismen er dyret i den trefoldige union, og en av hennes døtre er den klassen Søster White identifiserer som den navnkristne kirke. De representerer den falske profeten. De navnkristne laodikeiske adventistene, representert ved Judas, er dragen i denne fremstillingen. Opprøret i 1863 ble forbildet ved det gamle Israels opprør ved det første Kadesj, da de valgte å forkaste budskapet fra Josva og Kaleb og vende tilbake til Egypt. Egypt er et symbol på dragen.

> Son of man, set thy face against Pharaoh king of Egypt, and prophesy against him, and against all Egypt: Speak, and say, Thus saith the Lord God; Behold, I am against thee, Pharaoh king of Egypt, the great dragon that lieth in the midst of his rivers, which hath said, My river is mine own, and I have made it for myself. Ezekiel 29:2, 3.

> Menneskesønn, vend ditt ansikt mot Farao, kongen i Egypt, og profetér mot ham og mot hele Egypt: Tal og si: Så sier Herren Gud: Se, jeg er imot deg, Farao, Egypts konge, den store dragen som ligger midt i sine elver, og som har sagt: Min elv er min egen, og jeg har gjort den for meg selv. Esekiel 29:2, 3.

The rebellion at Kadesh represented the tenth test in a testing process that brought about the rejection and death of the chosen people who had been brought out of Egypt, and typified the final test of a testing process that was brought upon Philadelphian Millerite Adventism on October 22, 1844 and concluded with the rebellion of 1863. At the very end of ancient Israel’s history, the Jews “cried out, ‘Away with him, away with him, crucify him’. Pilate saith unto them, ‘Shall I crucify your King?’ The chief priests answered, ‘We have no king but Caesar.’” In the first rebellion and the last rebellion the former covenant people chose to identify a symbol of the dragon (Egypt and pagan Rome) as their king.

Opprøret ved Kadesj representerte den tiende prøven i en prøvelsesprosess som førte til forkastelsen og døden for det utvalgte folk som var blitt ført ut av Egypt, og var et forbilde på den avsluttende prøven i en prøvelsesprosess som ble pålagt filadelfisk millerittisk adventisme den 22. oktober 1844 og ble fullført med opprøret i 1863. Helt ved slutten av det gamle Israels historie «ropte jødene: ‘Bort med ham, bort med ham, korsfest ham!’ Pilatus sier til dem: ‘Skal jeg korsfeste deres konge?’ Overprestene svarte: ‘Vi har ingen annen konge enn keiseren.’» I det første opprøret og det siste opprøret valgte det tidligere paktsfolket å identifisere et symbol på dragen (Egypt og det hedenske Roma) som sin konge.

On July 18, 2020, the “adversaries of Judah” were “cut off,” and the temple of the one hundred and forty-four thousand was set up. All that was left was for the temple to be cleansed, in advance of the Messenger of the Covenant suddenly coming to His temple. The temple of Millerite history was erected in forty-six years from 1798 unto 1844. At the first disappointment of April 19, 1844 the Protestants were cut off and became part of the synagogue of Satan, the assembly of mockers, a daughter of Rome. From that point until October 22, 1844 a purification process occurred in advance of the faithful following Christ into the Most Holy Place, that He might accomplish the work of joining His Divinity to their humanity.

Den 18. juli 2020 ble «Judahs motstandere» «avskåret», og templet til de hundre og førtifire tusen ble reist. Alt som gjensto, var at templet måtte renses, forut for at Paktens Budbærer plutselig skulle komme til sitt tempel. Templet i den millerittiske historie ble oppført i løpet av førtiseks år, fra 1798 til 1844. Ved den første skuffelsen den 19. april 1844 ble protestantene avskåret og ble en del av Satans synagoge, spotternes forsamling, en datter av Roma. Fra dette tidspunkt og frem til 22. oktober 1844 fant en renselsesprosess sted forut for at de trofaste fulgte Kristus inn i Det Aller Helligste, for at Han kunne fullbyrde verket med å forene sin guddommelighet med deres menneskelighet.

The history of the true Protestant horn, that is gathered a second time just before the unrighteous decree, that they might be the ensign that God employs to call His other flock out of Babylon, occurs in the same period where the apostate Republican and Protestant horns are joining together, committing spiritual fornication, thus becoming one flesh, or one temple, which is the image of the beast. God’s temple is simultaneously forming the image of Christ.

Historien om det sanne protestantiske horn, som samles for annen gang like før det urettferdige dekretet, for at de kan være det banner som Gud benytter til å kalle sin andre hjord ut av Babylon, finner sted i den samme perioden hvor de frafalne republikanske og protestantiske hornene slår seg sammen og begår åndelig hor, og således blir ett kjød, eller ett tempel, som er dyrets bilde. Guds tempel former samtidig Kristi bilde.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> The word that came to Jeremiah from the Lord, saying, Stand in the gate of the Lord’s house, and proclaim there this word, and say, Hear the word of the Lord, all ye of Judah, that enter in at these gates to worship the Lord. Thus saith the Lord of hosts, the God of Israel, Amend your ways and your doings, and I will cause you to dwell in this place. Trust ye not in lying words, saying, The temple of the Lord, The temple of the Lord, The temple of the Lord, are these. For if ye throughly amend your ways and your doings; if ye throughly execute judgment between a man and his neighbour; If ye oppress not the stranger, the fatherless, and the widow, and shed not innocent blood in this place, neither walk after other gods to your hurt: Then will I cause you to dwell in this place, in the land that I gave to your fathers, for ever and ever. Behold, ye trust in lying words, that cannot profit. Will ye steal, murder, and commit adultery, and swear falsely, and burn incense unto Baal, and walk after other gods whom ye know not; And come and stand before me in this house, which is called by my name, and say, We are delivered to do all these abominations? Is this house, which is called by my name, become a den of robbers in your eyes? Behold, even I have seen it, saith the Lord.

> Ordet som kom til Jeremia fra Herren, og som lød: Still deg i porten til Herrens hus og rop ut der dette ord og si: Hør Herrens ord, alle dere av Juda, som går inn gjennom disse porter for å tilbe Herren. Så sier hærskarenes Herre, Israels Gud: Forbedre deres veier og deres gjerninger, så vil jeg la dere få bo på dette sted. Sett ikke deres lit til løgnaktige ord, når det blir sagt: Herrens tempel, Herrens tempel, Herrens tempel er dette. For dersom dere i sannhet forbedrer deres veier og deres gjerninger, dersom dere i sannhet dømmer rett mellom en mann og hans neste, dersom dere ikke undertrykker den fremmede, den farløse og enken, og ikke utøser uskyldig blod på dette sted, og heller ikke følger andre guder til skade for dere selv, da vil jeg la dere få bo på dette sted, i det land som jeg gav deres fedre fra evighet til evighet. Se, dere setter deres lit til løgnaktige ord, som ikke kan gagne. Skal dere stjele, myrde og drive hor, og sverge falskt, og brenne røkelse for Ba’al, og følge andre guder som dere ikke kjenner, og så komme og stå framfor mitt åsyn i dette hus, som er kalt med mitt navn, og si: Vi er utfridd — for så å gjøre alle disse vederstyggeligheter? Er dette hus, som er kalt med mitt navn, blitt en røverhule i deres øyne? Se, også jeg har sett det, sier Herren.

> But go ye now unto my place which was in Shiloh, where I set my name at the first, and see what I did to it for the wickedness of my people Israel. And now, because ye have done all these works, saith the Lord, and I spake unto you, rising up early and speaking, but ye heard not; and I called you, but ye answered not; Therefore will I do unto this house, which is called by my name, wherein ye trust, and unto the place which I gave to you and to your fathers, as I have done to Shiloh. And I will cast you out of my sight, as I have cast out all your brethren, even the whole seed of Ephraim. Therefore pray not thou for this people, neither lift up cry nor prayer for them, neither make intercession to me: for I will not hear thee. Seest thou not what they do in the cities of Judah and in the streets of Jerusalem? Jeremiah 7:1–17.

> Men gå nå til mitt sted som var i Sjilo, der jeg lot mitt navn bo i den første tid, og se hva jeg gjorde med det for mitt folk Israels ondskaps skyld. Og nå, fordi dere har gjort alle disse gjerninger, sier Herren, og jeg talte til dere, tidlig og sent, men dere hørte ikke, og jeg kalte på dere, men dere svarte ikke, derfor vil jeg gjøre med dette hus, som er kalt med mitt navn, som dere setter deres lit til, og med det sted som jeg gav dere og deres fedre, slik som jeg gjorde med Sjilo. Og jeg vil kaste dere bort fra mitt åsyn, slik som jeg har kastet bort alle deres brødre, hele Efraims ætt. Derfor skal du ikke be for dette folk og ikke løfte opp rop eller bønn for dem, og ikke gå i forbønn for meg; for jeg vil ikke høre på deg. Ser du ikke hva de gjør i Judas byer og i Jerusalems gater? Jeremia 7:1–17.

Back to Articles