Article

# The Hidden History of Verse Forty - Number Sixteen

Den skjulte historien om vers førti – nummer seksten

The Second Woe - Part Three

Det andre ve – del tre

Author

Jeff Pippenger

Published

June 18, 2026

Formats

PDF
Word
Song MP3

## Jones' Logic

Jones' logikk

Jones’ logic that the first angel of Revelation fourteen cannot be separated from the following two angels is rock-solid. His identification of the structural connection of those three angels with the trumpet angels is absolutely air-tight. His emphasis was no doubt upon the three angels of Revelation fourteen, but the logic for applying them as “inseparable,” is just as valid for all the angels that preceded them.

Jones’ logikk om at den første engelen i Åpenbaringen fjorten ikke kan skilles fra de to følgende englene, er bunnsolid. Hans identifikasjon av den strukturelle forbindelsen mellom disse tre englene og basunenglene er fullstendig uangripelig. Hans vekt lå uten tvil på de tre englene i Åpenbaringen fjorten, men logikken for å anvende dem som «uatskillelige» er like gyldig for alle englene som gikk forut for dem.

Because he was focusing upon the three angels of Revelation fourteen, he did not carry out his own logic to its ultimate conclusion. Ultimately the logic he used to connect the fifth, sixth and seventh woe trumpets to the three angels of Revelation fourteen, also included taking the line of the trumpets all the way back to the first of the seven trumpet angels.

Fordi han fokuserte på de tre englene i Åpenbaringen fjorten, førte han ikke sin egen logikk fram til dens ytterste konklusjon. Til syvende og sist innebar den logikken han brukte for å knytte den femte, sjette og sjuende ve-basunen til de tre englene i Åpenbaringen fjorten, også at basunenes linje ble ført helt tilbake til den første av de sju basunenglene.

> And I saw the seven angels which stood before God; and to them were given seven trumpets. … And the seven angels which had the seven trumpets prepared themselves to sound. Revelation 8:2, 6.

> Og jeg så de sju englene som sto framfor Gud; og det ble gitt dem sju basuner. … Og de sju englene som hadde de sju basunene, gjorde seg rede til å blåse. Åpenbaringen 8:2, 6.

The series of angels begins with the “seven” trumpet angels, and the line of angels in Revelation begins with the first trumpet all the way through to the third angel’s warning of the mark of the beast. Jones is correct for identifying a distinction from the first four trumpets and the last three woe trumpets, for that “four and three” prophetic structure is also found in the churches and the seals. Established upon three witnesses in the book of Revelation allows those who choose to see that seven as a symbol, also contains four as a symbol and three as a symbol.

Rekken av engler begynner med de «sju» basunenglene, og englenes linje i Åpenbaringen begynner med den første basunen og går hele veien frem til den tredje engels advarsel om dyrets merke. Jones har rett i å påvise et skille mellom de fire første basunene og de tre siste ve-basunene, for denne profetiske strukturen av «fire og tre» finnes også i menighetene og i seglene. Når dette er stadfestet ved tre vitner i Åpenbaringens bok, gjør det det mulig for dem som velger å se, å forstå at tallet sju, som symbol, også rommer fire som symbol og tre som symbol.

## A Divine Connection

En guddommelig forbindelse

What we have been identifying in the recent past is that the first and second angels of Revelation fourteen are empowered by a time prophecy of Islam of the first and second woes, and that the empowerment of the third angel is accomplished by the fulfillment of the third woe on 9/11. What Jones’ application identifies, (even though he did not make my point) is that every angel from the first trumpet angel of Revelation eight to the third woe trumpet of Revelation eleven is inseparably connected with the three angels of Revelation fourteen. They are symbols within the same prophetic line. They must be recognized as such to understand the various roles that each of the angels represent. So just as the seven churches, seals and trumpets represent seven, and also the symbol of four and three within the overall symbolism of the seven (churches, seals and trumpets); the line of angels from the first of seven trumpet angels all the way through to the third angel must be considered as a whole. This identifies a line of eleven angels.

Det vi i den senere tid har identifisert, er at den første og den andre engelen i Åpenbaringen fjorten gis kraft ved en tidsprofeti om islam i den første og den andre ve, og at bemyndigelsen av den tredje engelen fullbyrdes ved oppfyllelsen av det tredje ve den 11. september. Det Jones’ anvendelse identifiserer, (selv om han ikke fremførte mitt poeng), er at hver engel fra den første basunengelen i Åpenbaringen åtte til den tredje ve-basunen i Åpenbaringen elleve er uløselig forbundet med de tre englene i Åpenbaringen fjorten. De er symboler innenfor den samme profetiske linjen. De må erkjennes som sådanne for å forstå de ulike rollene som hver av englene representerer. Slik som de sju menighetene, seglene og basunene representerer sju, og også symbolet på fire og tre innenfor den overordnede symbolikken i de sju (menigheter, segl og basuner), må også englenes linje fra den første av de sju basunenglene helt frem til den tredje engelen betraktes som en helhet. Dette identifiserer en linje på elleve engler.

The three angels of Revelation fourteen represent the warning message of the Millerites that announced the opening of the judgment and thereafter the warning message of the one hundred and forty-four thousand that is announcing the close of judgment.

De tre englene i Åpenbaringen fjorten representerer millerittenes advarselsbudskap, som forkynte åpningen av dommen, og deretter de hundre og førtifire tusens advarselsbudskap, som forkynner dommens avslutning.

The seven trumpets represent powers that God employed providentially to bring judgment upon nations that enforced the worship of the sun.

De sju basunene representerer makter som Gud i sitt forsyn benyttet for å bringe dom over nasjoner som håndhevet tilbedelsen av solen.

The first four trumpets identify the progressive demise of Western Rome by the year 476.

De fire første basunene viser den gradvise undergangen til Vestromerriket fram til året 476.

The fifth and sixth identify the demise of Eastern Rome from 1449 unto 1453.

Den femte og sjette identifiserer Øst-Romas undergang fra 1449 til 1453.

The last three trumpets represent Islam of the three woes.

De siste tre basunene representerer islam i de tre veene.

The angel in Revelation ten is Christ, who descends to empower the movement in the beginning and He descends again in Revelation eighteen, to empower the movement at the end.

Engelen i Åpenbaringen ti er Kristus, som stiger ned for å gi bevegelsen kraft i begynnelsen, og Han stiger ned igjen i Åpenbaringen atten for å gi bevegelsen kraft ved enden.

The seventh trumpet began to sound on October 22, 1844 at the opening of the judgment which is the antitypical Day of Atonement. The trumpet of Jubilee was to be sounded on the Day of Atonement. Two trumpets therefore are sounded at the judgment; the Jubilee trumpet and the seventh trumpet.

Den sjuende basun begynte å lyde den 22. oktober 1844 ved åpningen av dommen, som er den antitypiske forsoningsdagen. Jubelårets basun skulle lyde på forsoningsdagen. Derfor lyder to basuner ved dommen: jubelårets basun og den sjuende basun.

> Then shalt thou cause the trumpet of the jubilee to sound on the tenth day of the seventh month, in the day of atonement shall ye make the trumpet sound throughout all your land. And ye shall hallow the fiftieth year, and proclaim liberty throughout all the land unto all the inhabitants thereof: it shall be a jubilee unto you; and ye shall return every man unto his possession, and ye shall return every man unto his family. A jubilee shall that fiftieth year be unto you: ye shall not sow, neither reap that which groweth of itself in it, nor gather the grapes in it of thy vine undressed. Leviticus 25:9–11.

> Da skal du la jubelårets basun lyde på den tiende dagen i den sjuende måneden; på soningsdagen skal dere la basunen lyde over hele deres land. Og dere skal holde det femtiende året hellig og utrope frihet i landet for alle som bor der; det skal være et jubelår for dere, og enhver av dere skal vende tilbake til sin eiendom, og enhver av dere skal vende tilbake til sin slekt. Et jubelår skal dette femtiende året være for dere; dere skal ikke så, heller ikke høste det som vokser av seg selv i det, og ikke samle druene fra deres ustelte vintrær. 3 Mosebok 25:9–11.

The context that identifies the scattering of Israel for “seven times” located in the very next chapter in Leviticus, is set forth in the verses that lead to the instruction of sounding the jubilee trumpet on the Day of Atonement.

Sammenhengen som identifiserer Israels spredning i «sju tider», lokalisert i det aller neste kapittelet i Tredje Mosebok, kommer til uttrykk i de versene som leder frem til påbudet om å blåse jubelårsbazunen på soningsdagen.

> Speak unto the children of Israel, and say unto them, When ye come into the land which I give you, then shall the land keep a sabbath unto the Lord. Six years thou shalt sow thy field, and six years thou shalt prune thy vineyard, and gather in the fruit thereof; But in the seventh year shall be a sabbath of rest unto the land, a sabbath for the Lord: thou shalt neither sow thy field, nor prune thy vineyard. That which groweth of its own accord of thy harvest thou shalt not reap, neither gather the grapes of thy vine undressed: for it is a year of rest unto the land. And the sabbath of the land shall be meat for you; for thee, and for thy servant, and for thy maid, and for thy hired servant, and for thy stranger that sojourneth with thee, And for thy cattle, and for the beast that are in thy land, shall all the increase thereof be meat. And thou shalt number seven sabbaths of years unto thee, seven times seven years; and the space of the seven sabbaths of years shall be unto thee forty and nine years. Leviticus 25:2–8.

> Tal til Israels barn og si til dem: Når dere kommer inn i det landet som jeg gir dere, da skal landet holde sabbat for Herren. I seks år skal du så din åker, og i seks år skal du beskjære din vingård og sanke dens grøde; men i det sjuende året skal det være en hvilesabbat for landet, en sabbat for Herren. Du skal verken så din åker eller beskjære din vingård. Det som vokser opp av seg selv etter din høst, skal du ikke høste, og druene av din ubeskårne vin skal du ikke sanke; for det er et hvileår for landet. Og sabbatsavlingen fra landet skal være til føde for dere: for deg og for din tjener og for din tjenestekvinne og for din leiekar og for den fremmede som bor hos deg, og for ditt buskap og for dyrene som er i ditt land, skal all dets avling være til føde. Og du skal telle sju sabbatsår, sju ganger sju år; og tiden for de sju sabbatsår skal for deg være førtini år. 3 Mosebok 25:2–8.

When Miller recognized the judgment against Israel for breaking the sabbath rest for the land in chapter twenty-six, he applied the principle that a day represents a year and discovered that a year is three hundred and sixty days, and that seven times three hundred and sixty was twenty-five hundred and twenty years of punishment for breaking the covenant. It was the first prophetic truth he discovered. It’s the foundation of the truths that made up the foundation that Christ laid through the work of Miller. The Jubilee trumpet is an announcement of deliverance and freedom.

Da Miller i kapittel tjueseks erkjente dommen over Israel for å ha brutt sabbatshvilen for landet, anvendte han prinsippet om at én dag representerer ett år og oppdaget at ett år er tre hundre og seksti dager, og at sju ganger tre hundre og seksti var to tusen fem hundre og tjue år med straff for å ha brutt pakten. Det var den første profetiske sannheten han oppdaget. Den er grunnvollen for de sannhetene som utgjorde grunnvollen Kristus la gjennom Millers gjerning. Jubelårsbazunen er en kunngjøring om utfrielse og frihet.

The seventh trumpet is Islam of the third woe.

Den sjuende basunen er islam, den tredje ve.

> But in the days of the voice of the seventh angel, when he shall begin to sound, the mystery of God should be finished, as he hath declared to his servants the prophets. Revelation 10:7.

> Men i den syvende engels røsts dager, når han begynner å blåse i basunen, skal Guds mysterium fullendes, slik han forkynte for sine tjenere, profetene. Åpenbaringen 10:7.

The seventh trumpet of Islam is an external prophetic truth and the Jubilee trumpet is the internal prophetic truth of justification by faith—deliverance from sin, which according to Sister White is the third angel in verity. In the period when the seventh trumpet is sounding, the mystery of Christ in you the hope of glory will be perfected as Christ combines His Divinity with the humanity of the one hundred and forty-four thousand. Those who then receive the seal of God will proclaim a trumpet message of warning represented as the third woe and also the warning of the third angel. The third woe empowers the message of the third angel when the angel who is no less a personage than Jesus Christ descends with a message in His hand.

Islams sjuende basun er en ytre profetisk sannhet, og jubelårsbassunen er den indre profetiske sannhet om rettferdiggjørelse ved tro—utfrielse fra synd, som ifølge Søster White er den tredje engel i sannhet. I den perioden da den sjuende basun lyder, vil hemmeligheten Kristus i dere, herlighetens håp, bli fullkommengjort idet Kristus forener sin guddom med menneskeligheten hos de hundre og førtifire tusen. De som da mottar Guds segl, vil forkynne et basunbudskap med advarsel fremstilt som det tredje ve og også den tredje engels advarsel. Det tredje ve gir kraft til den tredje engels budskap når engelen, som ikke er mindre en person enn Jesus Kristus, stiger ned med et budskap i sin hånd.

When we identify that it was a time prophecy of the first and second woe that empowered the first angel’s message, and a prophecy of the third woe that empowers the third angel’s message, we are identifying the trumpets as ‘judgments that were brought upon Rome in response to Sunday enforcement.’ Those providential judgments, particularly the last three woe trumpets, align and parallel the warning message of Revelation fourteen’s three angels. Two woes and two angels in the Millerite history and the third woe and the third angel in the history of the one hundred and forty-four thousand. In the beginning history of the first and second angels, the message of the opening of the judgment was empowered by a fulfillment of Islam of the first and second woes. In the ending history of the third angel the message announcing the close of judgment was empowered by a fulfillment of Islam of the third woe.

Når vi fastslår at det var en tidsprofeti om det første og det andre ve som ga den første engels budskap kraft, og en profeti om det tredje ve som gir den tredje engels budskap kraft, fastslår vi at basunene er «dommer som ble ført over Roma som svar på håndhevelsen av søndagen». Disse forsynsmessige dommene, særlig de tre siste vebasunene, stemmer overens med og løper parallelt med advarselsbudskapet fra de tre englene i Åpenbaringen 14. To veer og to engler i millerittisk historie, og det tredje ve og den tredje engel i historien til de hundre og førtifire tusen. I begynnelseshistorien til den første og den andre engel ble budskapet om dommens åpning gitt kraft ved en oppfyllelse gjennom islam av det første og det andre ve. I avslutningshistorien til den tredje engel ble budskapet som kunngjør dommens avslutning gitt kraft ved en oppfyllelse gjennom islam av det tredje ve.

The empowerment at the beginning and ending was represented by the angel of Revelation ten and eighteen, “who was no less a personage than Jesus Christ.” The external message of Islam and the internal message of judgment is the external third woe trumpet and the internal message of judgment is the trumpet of the third angel. The external trumpet of Islam is the prophecy of twenty-five hundred and twenty years and the internal trumpet of the third angel is the twenty-three hundred years. Both arrived and sounded at the opening of the judgment of the dead, and both arrived again at the opening of the judgment of the living.

Bemyndigelsen ved begynnelsen og avslutningen ble representert ved engelen i Åpenbaringen ti og atten, «som ikke var mindre en person enn Jesus Kristus». Islams ytre budskap og dommens indre budskap er det ytre tredje ve-basun, og dommens indre budskap er den tredje engels basun. Islams ytre basun er profetien om to tusen fem hundre og tjue år, og den tredje engels indre basun er de to tusen tre hundre år. Begge kom og lød ved åpningen av dommen over de døde, og begge kom igjen ved åpningen av dommen over de levende.

The angel of Revelation ten descended on August 11, 1840 in fulfillment of the prophecy of Islam and in so doing, the angel typified the descent of the angel of Revelation eighteen with a fulfillment of a prophecy of Islam. God’s judgment upon the rebellion of the Sunday law in 321, and then again in 538 is represented by the first six trumpets, and His judgment for the soon-coming Sunday law rebellion is represented by the seventh trumpet, which is the third woe and also the third angel. The warning message of the beginning of the judgment on October 22, 1844 and the warning message of the judgment of the living on 9/11 were both empowered by the seventh angel in the sequence that Jones set forth. Six trumpet angels in chapters eight and nine, then in chapter ten the angel descends who is no less a personage than Jesus Christ. He is the seventh in the sequence of angels, who is followed in chapter eleven by the third woe, which is the seventh trumpet that began to sound in 1844, but is the eighth in the series of angels that lead to the ninth, tenth and eleventh angels in Revelation fourteen.

Engelen i Åpenbaringen ti steg ned den 11. august 1840 som oppfyllelse av profetien om islam, og ved å gjøre dette var engelen et forbilde på nedstigningen av engelen i Åpenbaringen atten med en oppfyllelse av en profeti om islam. Guds dom over opprøret knyttet til søndagsloven i 321, og deretter igjen i 538, er fremstilt ved de første seks basuner, og Hans dom over det snarlig kommende opprøret knyttet til søndagsloven er fremstilt ved den sjuende basun, som er det tredje ve og også den tredje engel. Advarselsbudskapet om begynnelsen av dommen den 22. oktober 1844 og advarselsbudskapet om de levendes dom den 11. september ble begge gitt kraft av den sjuende engel i den rekkefølgen som Jones fremla. Seks basunengler i kapittel åtte og ni, deretter i kapittel ti stiger engelen ned, han som ikke er mindre enn Jesus Kristus selv. Han er den sjuende i englenes rekke, og etter ham følger i kapittel elleve det tredje ve, som er den sjuende basun som begynte å lyde i 1844, men som er den åttende i rekken av engler som leder frem til den niende, tiende og ellevte engel i Åpenbaringen fjorten.

The third angel’s message cannot be isolated from the first and second angels’ messages, but neither can it be separated from the seven trumpets of God’s judgment upon apostasy. The first four trumpets of judgment in chapter eight of Revelation identify the progressive demise of Western Rome after Constantine’s first Sunday law in 321 and began at his division of the empire into east and west in 330.

Den tredje engels budskap kan ikke isoleres fra den første og den andre engels budskap, men det kan heller ikke skilles fra de sju basuner i Guds dom over frafallet. De første fire domsbasunene i Åpenbaringen kapittel åtte identifiserer det gradvise sammenbrudd av Vest-Roma etter Konstantins første søndagslov i 321 og begynte ved hans deling av riket i øst og vest i 330.

> “When our nation, in its legislative councils, shall enact laws to bind the consciences of men in regard to their religious privileges, enforcing Sunday observance, and bringing oppressive power to bear against those who keep the seventh-day Sabbath, the law of God will, to all intents and purposes, be made void in our land; and national apostasy will be followed by national ruin.” Review and Herald, December 18, 1888.

> «Når vår nasjon i sine lovgivende råd vedtar lover for å binde menneskers samvittighet når det gjelder deres religiøse rettigheter, håndhever søndagshelligholdelse og lar undertrykkende makt ramme dem som holder den syvendedags sabbat, da vil Guds lov, i enhver praktisk forstand, bli gjort ugyldig i vårt land; og nasjonalt frafall vil bli etterfulgt av nasjonal undergang.» Review and Herald, 18. desember 1888.

The principle of national apostasy bringing national ruin was brought upon Constantine’s nation beginning with the first four trumpets that brought Western Rome to a conclusion by 476. Eastern Rome came to its conclusion in 1453, though it had prophetically lost its national sovereignty on July 27, 1449. Unlike Babylon, who was overthrown in one night, Rome, both western and eastern was brought to their endings progressively. The demise of Western Rome under the first four trumpets by 476, represents the demise of the United States under four trumpets, which at one level represents the four generations of the United States that began in 1798 and ends at the Sunday law. Those four generations parallel the four generations of Adventism, which parallel the first four churches of Revelation two, and the four escalating abominations of Ezekiel chapter eight and the four waves of grasshoppers in the book of Joel.

Prinsippet om at nasjonalt frafall fører til nasjonal undergang, kom over Konstantins nasjon med begynnelsen av de fire første basunene, som førte Vest-Roma til sin avslutning innen 476. Øst-Roma kom til sin avslutning i 1453, selv om det profetisk hadde mistet sin nasjonale suverenitet den 27. juli 1449. I motsetning til Babylon, som ble styrtet på én natt, ble Roma, både det vestlige og det østlige, ført til sine avslutninger gradvis. Vest-Romas undergang under de fire første basunene innen 476 representerer De forente staters undergang under fire basuner, som på ett nivå representerer de fire generasjonene i De forente stater som begynte i 1798 og ender ved søndagsloven. Disse fire generasjonene er parallelle med adventismens fire generasjoner, som er parallelle med de fire første menighetene i Åpenbaringen 2, og de fire tiltagende vederstyggelighetene i Esekiel kapittel åtte og de fire bølgene av gresshopper i Joels bok.

> For thus saith the Lord God; How much more when I send my four sore judgments upon Jerusalem, the sword, and the famine, and the noisome beast, and the pestilence, to cut off from it man and beast? Ezekiel 14:21.

> For så sier Herren Gud: Hvor meget mer når jeg sender mine fire svære straffedommer over Jerusalem, sverdet og hungersnøden og de ville dyr og pest, for å utrydde både mennesker og dyr derfra? Esekiel 14:21.

The fifth and sixth trumpets brought down Eastern Rome, and eastern Rome in prophetic relation to western Rome, represents the state. Western Rome represents the church. Western Rome also represents the United States, who is conquered first, as was western Rome.

Den femte og sjette basun styrtet Østrom, og Østrom, i profetisk forhold til Vestrom, representerer staten. Vestrom representerer kirken. Vestrom representerer også De forente stater, som blir erobret først, slik Vestrom ble.

> “As America, the land of religious liberty, shall unite with the Papacy in forcing the conscience and compelling men to honor the false sabbath, the people of every country on the globe will be led to follow her example.” Testimonies, volume 6, 18.

> «Når Amerika, den religiøse frihets land, skal forene seg med pavedømmet i å tvinge samvittigheten og nøde mennesker til å ære den falske sabbat, vil folk i alle land over hele kloden bli ledet til å følge hennes eksempel.» Testimonies, bind 6, 18.

The first four trumpets represent the four generations of American history, and when the United States falls, the glorious land of verse forty-one of Daniel eleven has just fallen, and the next obstacle is Egypt, a symbol of the rest of the nations of the world. The United Nations, who are the ten kings, then agree to give their seventh kingdom to the papacy, for ‘a short space—one hour,’ in Revelation seventeen. This occurs at Herod’s birthday party, when he pledges half his kingdom. At Herod’s birthday party, in that hour the handwriting appears upon the plaster of the walls, and Belshazzar is slain. That hour arrives at the Sunday law and continues until the close of human probation. The seventh kingdom is conquered as typified by the destruction of the walls of Constantinople that came down in 1453. From the Sunday law in the United States, as typified by 1449; unto the fall of Constantinople in 1453 is four symbolic years. The papacy received its deadly wound in 1798.

De fire første basunene representerer de fire generasjonene i Amerikas historie, og når De forente stater faller, er det herlige landet i Daniel elleve, vers førtien, nettopp falt, og den neste hindringen er Egypt, et symbol på resten av verdens nasjoner. De forente nasjoner, som er de ti kongene, blir deretter enige om å gi sitt syvende rike til pavedømmet, for «en kort stund—én time», i Åpenbaringen sytten. Dette finner sted ved Herodes’ fødselsdagsfest, når han lover bort halvparten av sitt rike. Ved Herodes’ fødselsdagsfest, i den timen, viser håndskriften seg på veggenes kalkpuss, og Belsasar blir drept. Den timen inntrer ved søndagsloven og fortsetter inntil menneskenes prøvetid er avsluttet. Det syvende riket blir erobret, slik det er forbilledlig fremstilt ved ødeleggelsen av murene i Konstantinopel, som falt i 1453. Fra søndagsloven i De forente stater, slik den er forbilledlig fremstilt ved 1449, og til Konstantinopels fall i 1453, er det fire symbolske år. Pavedømmet mottok sitt dødssår i 1798.

In Daniel eleven verse forty the papacy fell in 1798, at the time of the end. Then the king of the south fell in 1989, at the time of the end. The United States falls in verse forty-one and Egypt falls in verse forty-two and the papacy comes to its second and final fall in verse forty-five.

I Daniel elleve, vers førti, falt pavedømmet i 1798, ved endetiden. Deretter falt kongen i sør i 1989, ved endetiden. De forente stater faller i vers førtien, og Egypt faller i vers førtito, og pavedømmet kommer til sitt annet og endelige fall i vers førtifem.

> “From the rise and fall of nations as made plain in the books of Daniel and the Revelation, we need to learn how worthless is mere outward and worldly glory. Babylon, with all its power and magnificence, the like of which our world has never since beheld,—power and magnificence which to the people of that day seemed so stable and enduring,—how completely has it passed away! As ‘the flower of the grass,’ it has perished. James 1:10. So perished the Medo-Persian kingdom, and the kingdoms of Grecia and Rome. And so perishes all that has not God for its foundation. Only that which is bound up with His purpose, and expresses His character, can endure. His principles are the only steadfast things our world knows.” Prophets and Kings, 548.

> «Av nasjoners oppgang og fall, slik det er gjort klart i Daniels bok og i Åpenbaringen, må vi lære hvor verdiløs ren ytre og verdslig herlighet er. Babylon, med all sin makt og prakt, hvis like vår verden siden aldri har sett, — makt og prakt som for datidens mennesker syntes så fast og varig, — hvor fullstendig er det ikke gått til grunne! Som «markens blomst» er det visnet bort. Jakob 1:10. Slik gikk også det medisk-persiske riket til grunne, og rikene Hellas og Roma. Og slik går alt til grunne som ikke har Gud til grunnvoll. Bare det som er knyttet til Hans hensikt og gir uttrykk for Hans karakter, kan bestå. Hans prinsipper er de eneste faste ting vår verden kjenner.» Prophets and Kings, 548.

The fall of the United States (the false prophet) in verse forty-one was typified by 1449, and the fall of Egypt (the dragon) in verse forty-two was typified by 1453 and the papacy (the beast) comes to its end with none to help as typified by 1798. The false prophet and the dragon are brought down by trumpet powers, and the beast is brought down by a dragon power.

De forente staters fall (den falske profet) i vers førtien ble foregrepet ved 1449, og Egypts fall (dragen) i vers førtito ble foregrepet ved 1453, og pavedømmet (dyret) kommer til sin ende uten noen til å hjelpe, slik det ble foregrepet ved 1798. Den falske profet og dragen blir felt av basunkrefter, og dyret blir felt av en dragemakt.

The number four is a symbol of the dissolution of a kingdom. Alexander’s kingdom disintegrated into four kingdoms, and Egypt came down in the Red Sea in the fourth generation, and Israel is bowing to the sun in the fourth abomination of Ezekiel eight. The four generations of Protestantism and Republicans in the earth beast began in 1798 and ends at the soon-coming Sunday law for both horns. Ezekiel’s four sore judgments upon Jerusalem illustrate four judgments upon the United States, and those four judgments upon the sixth kingdom of Bible prophecy typify the four years from 1449 unto 1453 when the seventh kingdom of Bible prophecy agrees to give half their kingdom unto the papacy in a church and state relationship that the whore of Tyre reigns over.

Tallet fire er et symbol på oppløsningen av et rike. Alexanders rike gikk i oppløsning til fire riker, og Egypt gikk under i Rødehavet i den fjerde generasjon, og Israel bøyer seg for solen i den fjerde vederstyggelighet i Esekiel åtte. Protestantismens og republikanernes fire generasjoner i dyret fra jorden begynte i 1798 og ender ved den snart kommende søndagslov for begge horn. Esekiels fire harde dommer over Jerusalem illustrerer fire dommer over De forente stater, og disse fire dommene over det sjette riket i Bibelens profeti er et forbilde på de fire årene fra 1449 til 1453 da det sjuende riket i Bibelens profeti samtykker i å gi halvdelen av sitt rike til pavedømmet i et forhold mellom kirke og stat som skjøgen fra Tyrus hersker over.

The four years of 1449 unto 1453 represent the demise of the seventh kingdom at the Sunday law, and they also represent the period of the demise of the eighth kingdom from the Sunday law unto the close of probation. The conquering of Egypt, who is the world and also the dragon that is given to the papacy, is a fractal at the beginning of the period symbolized by the four years of 1449 unto 1453. This identifies the fall of Constantinople at the Sunday law, and then again when Michael stands up. When Michael stands up the four angels are fully released according to inspiration.

De fire årene fra 1449 til 1453 representerer det sjuende rikets undergang ved søndagsloven, og de representerer også perioden for det åttende rikets undergang fra søndagsloven inntil nådetidens avslutning. Erobringen av Egypt, som er verden og også dragen som er gitt til pavedømmet, er en fraktal ved begynnelsen av perioden symbolisert ved de fire årene fra 1449 til 1453. Dette identifiserer Konstantinopels fall ved søndagsloven, og deretter igjen når Mikael står fram. Når Mikael står fram, blir de fire englene fullt ut løslatt i samsvar med inspirasjonen.

> “I saw that the four angels would hold the four winds until Jesus’ work was done in the sanctuary, and then will come the seven last plagues.” Early Writings, 36.

> «Jeg så at de fire englene ville holde de fire vindene tilbake inntil Jesu gjerning var fullført i helligdommen, og deretter vil de sju siste plagene komme.» Early Writings, 36.

Four divisions of Alexander’s kingdom, four trumpets upon Western Rome, four winds released on Eastern Rome, four sore judgments upon Jerusalem, four winds released when the papacy comes to its end with none to help. With these prophetic symbols set forth we will consider the second woe in the context of applying it at the soon coming Sunday law.

Fire avdelinger av Aleksanders rike, fire basuner over Vest-Roma, fire vinder løst på Øst-Roma, fire svære dommer over Jerusalem, fire vinder løst når pavedømmet kommer til sin ende uten noen til å hjelpe. Med disse profetiske symbolene framstilt vil vi betrakte det annet ve i sammenheng med å anvende det på den snart kommende søndagsloven.

## The Council of Florence

Konsilet i Firenze

In 1439, at the Council of Florence (also called the Union of Florence), representatives of the Eastern Orthodox Church (led by the Byzantine Emperor John VIII Palaiologos and the Patriarch of Constantinople) signed a formal decree of union with the Roman Catholic Church. They agreed to identify the Pope of Rome as the head (supreme authority) of the entire Church.

I 1439 under konsilet i Firenze (også kalt unionen i Firenze) undertegnet representanter for den østlige ortodokse kirke (ledet av den bysantinske keiser Johannes VIII Palaiologos og patriarken av Konstantinopel) et formelt unionsdekret med den romersk-katolske kirke. De samtykket i å anerkjenne paven i Roma som overhode (øverste myndighet) for hele Kirken.

> For the husband is the head of the wife, even as Christ is the head of the church: and he is the saviour of the body. Ephesians 5:23.

> For mannen er kvinnens hode, likesom Kristus er menighetens hode; og han er legemets frelser. Efeserne 5:23.

## The Nicene Creed

Den nikenske trosbekjennelse

The Emperor and Patriarch accepted the “Filioque clause” in the Nicene Creed, which was an addition to the Nicene Creed, claiming that the Holy Spirit proceeds from the Father and the Son. The Nicene Creed is one of the most important and widely used statements within the history of the Catholic faith. The Nicene Creed is a formal summary of core Catholic beliefs. It was originally written to defend the truth about who Jesus Christ is. In 325, a major controversy arose because a priest named Arius taught that Jesus was created by God the Father and was not fully God.

Keiseren og patriarken godtok «Filioque-klausulen» i den nikenske trosbekjennelsen, som var et tillegg til den nikenske trosbekjennelsen, og hevdet at Den Hellige Ånd utgår fra Faderen og Sønnen. Den nikenske trosbekjennelsen er en av de viktigste og mest utbredte bekjennelser i den katolske troens historie. Den nikenske trosbekjennelsen er et formelt sammendrag av katolske kjerneoverbevisninger. Den ble opprinnelig skrevet for å forsvare sannheten om hvem Jesus Kristus er. I år 325 oppstod en stor strid fordi en prest ved navn Arius lærte at Jesus var skapt av Gud Faderen og ikke var fullt ut Gud.

Emperor Constantine called the First Council of Nicaea to settle the issue. The council strongly affirmed that Jesus is fully God, “of the same substance” as the Father. The Creed was later expanded at the Council of Constantinople in 381. It is to be noted at this point; that the Nicene Creed was established in the history of Constantine the first, and it would be an issue for the last Constantine, who was Constantine the eleventh, who was the last Emperor of the eastern Byzantine Empire. Constantine the Great, who was the first is repeatedly set forth as a subject in Bible prophecy. He is the ruler at the beginning of the empire of the east and therefore typifies the ruler at the ending of the empire of the east. The fact that the Nicene Creed is an element of both the beginning and ending histories must be noted by a student of prophecy, if they understand the principle of alpha and omega.

Keiser Konstantin innkalte det første konsilet i Nikea for å avgjøre spørsmålet. Konsilet stadfestet med stor styrke at Jesus fullt ut er Gud, «av samme vesen» som Faderen. Bekjennelsen ble senere utvidet på konsilet i Konstantinopel i 381. Det må på dette punkt bemerkes at den nikenske trosbekjennelse ble etablert i historien til Konstantin den første, og at den skulle bli et spørsmål for den siste Konstantin, som var Konstantin den ellevte, den siste keiseren i det østlige bysantinske riket. Konstantin den store, som var den første, fremstilles gjentatte ganger som et emne i bibelprofetien. Han er herskeren ved begynnelsen av riket i øst og er derfor et forbilde på herskeren ved avslutningen av riket i øst. Det forhold at den nikenske trosbekjennelse er et element i både begynnelsens og avslutningens historie, må bemerkes av en profetistudent, dersom vedkommende forstår prinsippet om alfa og omega.

In 381, the Nicene Creed was updated with the doctrine of Purgatory, the doctrine of the Eucharist, with the acceptance of the use of unleavened bread for the Eucharist, which was a Latin practice. The Creed of 381 also accepted the Catholic understanding of original sin and the afterlife. It ended with this key line: “We also define that the holy apostolic see and the Roman Pontiff holds the primacy over the whole world and is the true vicar of Christ.”

I 381 ble den nikenske trosbekjennelsen oppdatert med læren om skjærsilden, læren om eukaristien, med godkjennelsen av bruken av usyret brød til eukaristien, noe som var en latinsk praksis. Trosbekjennelsen av 381 godtok også den katolske forståelsen av arvesynden og livet etter døden. Den avsluttet med denne nøkkellinjen: «Vi fastslår også at den hellige apostoliske stol og den romerske pontiff innehar forrangen over hele verden og er Kristi sanne stedfortreder.»

At the Council of Florence another updated version was signed on July 6, 1439, 14 years before Constantinople fell to the Ottoman Turks in 1453. The union was signed under heavy political pressure. The Byzantine Empire was desperate for military help from the West against the advancing Ottomans. When the Greek delegates returned home, the agreement was strongly rejected by the majority of the clergy, monks, and ordinary people in the East. Most of the bishops who signed it later withdrew their support. The union was never fully implemented and was formally repudiated by the Eastern Orthodox Church in the following years. By the time Constantinople fell in 1453, the union had already effectively collapsed. It is often described by historians as a political union that failed due to deep theological, cultural, and popular resistance.

På konsilet i Firenze ble en annen oppdatert versjon undertegnet den 6. juli 1439, 14 år før Konstantinopel falt for de osmanske tyrkerne i 1453. Unionen ble undertegnet under sterkt politisk press. Det bysantinske riket var desperat etter militær hjelp fra Vesten mot de framrykkende osmanene. Da de greske delegatene vendte hjem, ble avtalen kraftig forkastet av flertallet av presteskapet, munkene og det alminnelige folk i Østen. De fleste av biskopene som undertegnet den, trakk senere tilbake sin støtte. Unionen ble aldri fullt ut gjennomført og ble formelt forkastet av den østlige ortodokse kirke i de påfølgende årene. Da Konstantinopel falt i 1453, hadde unionen allerede i praksis brutt sammen. Den blir ofte beskrevet av historikere som en politisk union som mislyktes på grunn av dyp teologisk, kulturell og folkelig motstand.

At the First Council of Nicaea of 325 the Nicene Creed was adopted. It is marked five years before the year 330, when the 360 years of Daniel eleven, verse twenty-four, represented as a “time” concluded.

På det første konsilet i Nikea i 325 ble den nikenske trosbekjennelse vedtatt. Det er markert fem år før året 330, da de 360 årene i Daniel elleve, vers tjuefire, fremstilt som en «tid», ble avsluttet.

> He shall enter peaceably even upon the fattest places of the province; and he shall do that which his fathers have not done, nor his fathers’ fathers; he shall scatter among them the prey, and spoil, and riches: yea, and he shall forecast his devices against the strong holds, even for a time. Daniel 11:24.

> Han skal komme fredelig inn over de feteste stedene i provinsen; og han skal gjøre det som hans fedre ikke har gjort, heller ikke hans fedres fedre; han skal spre blant dem bytte og rov og rikdommer; ja, han skal legge sine planer mot festningene, men bare for en tid. Daniel 11:24.

The year 31 BC and 330 both mark the “time appointed” of verses twenty-seven and twenty-nine of Daniel eleven.

År 31 f.Kr. og 330 markerer begge den «fastsatte tid» i vers tjuesju og tjueni i Daniel elleve.

> And both these kings’ hearts shall be to do mischief, and they shall speak lies at one table; but it shall not prosper: for yet the end shall be at the time appointed. … At the time appointed he shall return, and come toward the south; but it shall not be as the former, or as the latter. Daniel 11:27, 29.

> Og begge disse kongers hjerter skal være innstilt på å gjøre ondt, og de skal tale løgn ved ett og samme bord; men det skal ikke lykkes, for enden skal ennå komme til den fastsatte tid. … Til den fastsatte tid skal han vende tilbake og komme mot sør; men det skal ikke bli som den første gangen eller som den siste. Daniel 11:27, 29.

The beginning (330) and ending (1449–1453) of the prophetic line of eastern Rome is represented by the first and last emperor Constantine. The alpha and omega of the prophetic line of eastern Rome, called the Byzantine Empire is connected to the ending of the three hundred and sixty-years Imperial Rome ruled supremely from the battle of Actium in 31 BC unto the year 330, and then onward to 1453. Before the battle of Actium in 31 BC Mark Antony and Augustus Ceasar spoke lies at one table that did not prosper. Before the year 330, in 325 the Nicene Creed was adopted. Before the year 1453 the updated version of the very same Nicene Creed was adopted. Before 31 BC two political figures told lies at one table. In 325 the spiritual lies were told at one table. Those two witnesses identify the political and spiritual lies that were adopted in 1439 at the Council of Florence. That updated Nicene Creed was called the Decree of Union.

Begynnelsen (330) og avslutningen (1449–1453) av den profetiske linjen til det østlige Roma er representert ved den første og den siste keiser Konstantin. Alfa og omega i den profetiske linjen til det østlige Roma, kalt Det bysantinske rike, er knyttet til avslutningen av det tre hundre og seksti år lange keiserlige Roma, som hersket med overhøyhet fra slaget ved Actium i 31 f.Kr. og frem til år 330, og deretter videre til 1453. Før slaget ved Actium i 31 f.Kr. talte Markus Antonius og Augustus Caesar løgn ved ett og samme bord, men det lyktes ikke. Før året 330 ble den nikenske trosbekjennelse vedtatt i 325. Før året 1453 ble den oppdaterte versjonen av den samme nikenske trosbekjennelse vedtatt. Før 31 f.Kr. fortalte to politiske skikkelser løgner ved ett og samme bord. I 325 ble de åndelige løgnene fortalt ved ett bord. Disse to vitnene identifiserer de politiske og åndelige løgnene som ble vedtatt i 1439 på konsilet i Firenze. Den oppdaterte nikenske trosbekjennelsen ble kalt unionsdekretet.

The first waymark of lies at one table came before 31 BC, and was between two political factions of pagan Rome. The time appointed for those lies was 31 BC, and it consisted of Augustus, a symbol of Rome against a confederacy of a man and woman representing Egypt. The second set of lies was 325, and the time appointed was 330. The third set of lies was in 1439, and the time appointed was 1449–1453. Those at the table in 1439 represented western and eastern Rome, with eastern Rome seeking a political goal, by agreeing to a religious argument. 31 BC, followed by 330 and then 1453 represent a triple application of the line of Rome.

Den første veimerkingen av løgner ved ett bord kom før 31 f.Kr. og fant sted mellom to politiske fraksjoner i det hedenske Roma. Den fastsatte tiden for disse løgnene var 31 f.Kr., og den bestod av Augustus, et symbol på Roma, mot en konføderasjon av en mann og en kvinne som representerte Egypt. Det andre settet med løgner var i 325, og den fastsatte tiden var 330. Det tredje settet med løgner var i 1439, og den fastsatte tiden var 1449–1453. De ved bordet i 1439 representerte det vestlige og det østlige Roma, idet det østlige Roma søkte et politisk mål ved å samtykke i et religiøst argument. 31 f.Kr., etterfulgt av 330 og deretter 1453, representerer en tredobbel anvendelse av Romas linje.

The political threat of the alliance of Marc Antony and Cleopatra, typified the spiritual threat of the heresy of Arianism in 325, which in turn typified the political and religious threat of the Islamic Turks in 1439.

Den politiske trusselen fra alliansen mellom Marcus Antonius og Kleopatra var et forbilde på den åndelige trusselen fra arianismens vranglære i 325, som igjen var et forbilde på den politiske og religiøse trusselen fra de islamske tyrkerne i 1439.

The doctrines of the Nicene Creed are lies and there is no truth in them. The document signed on July 6, 1439, at the Council of Florence was called the Decree of Union and represented the same lies and more. When the delegates returned to Constantinople in 1439, they were met with anger and accusations of betrayal. The saying went around: “Better the Turkish turban than the Pope’s mitre.”

Læresetningene i den nikenske trosbekjennelse er løgner, og det finnes ingen sannhet i dem. Dokumentet som ble undertegnet 6. juli 1439 på konsilet i Firenze, ble kalt unionsdekretet og representerte de samme løgnene og mer til. Da delegatene vendte tilbake til Konstantinopel i 1439, ble de møtt med vrede og beskyldninger om forræderi. Ordtaket gikk omkring: «Bedre den tyrkiske turban enn pavens mitra.»

The union was signed mainly because the Byzantine Emperor desperately needed Western military help against the Ottomans. Once it became clear that very little (or no) military aid was coming, support for the union evaporated. In 1450–1451, several Eastern synods rejected the union, and after Constantinople fell in 1453, the union was completely abandoned. The ultimate outcome of the Decree of Union of Florence is considered by the Eastern Orthodox Church as a failed and rejected council. It is not recognized as valid. The Roman Catholic Church, however, still considers it a valid ecumenical council.

Unionen ble hovedsakelig undertegnet fordi den bysantinske keiseren desperat trengte vestlig militær hjelp mot osmannerne. Da det ble klart at svært liten (eller ingen) militær hjelp ville komme, fordampet støtten til unionen. I 1450–1451 forkastet flere østlige synoder unionen, og etter at Konstantinopel falt i 1453, ble unionen fullstendig oppgitt. Det endelige utfallet av unionsdekretet fra Firenze blir av Den østlige ortodokse kirke betraktet som et mislykket og forkastet konsil. Det anerkjennes ikke som gyldig. Den romersk-katolske kirke betrakter det derimot fortsatt som et gyldig økumenisk konsil.

We are setting the logic to understand how the prophetic characteristics of the second woe are repeated in the history of the third woe. The one-hundred-and-fifty-year prophecy of the first woe began on July 27, 1299 and ended on July 27, 1449.

Vi fastsetter den logikken som gjør det mulig å forstå hvordan den andre ves karakteristiske profetiske trekk gjentas i historien om det tredje ve. Den hundreogfemtiårige profetien om det første ve begynte den 27. juli 1299 og endte den 27. juli 1449.

## 1449

1449

Constantine XI Palaiologos was born in 1404 and reigned from January, 1449 unto May 29, 1453. He was the final emperor of the Eastern Roman (Byzantine) Empire, which had lasted over 1,100 years. He bravely led the defense of Constantinople during the Ottoman siege in 1453 with only about 7,000 to 8,000 defenders against Mehmed II’s army of 80,000 plus. He died fighting on the city walls on May 29, 1453 when Constantinople finally fell. His body was never conclusively identified. His death marked the end of the Roman Empire (the last direct continuation of the empire founded by Augustus in 27 BC).

Konstantin XI Palaiologos ble født i 1404 og regjerte fra januar 1449 til 29. mai 1453. Han var den siste keiseren av det østromerske (bysantinske) riket, som hadde vart i over 1 100 år. Han ledet tappert forsvaret av Konstantinopel under den osmanske beleiringen i 1453 med bare omkring 7 000 til 8 000 forsvarere mot Mehmed IIs hær på over 80 000 mann. Han døde kjempende på bymurene den 29. mai 1453, da Konstantinopel endelig falt. Hans legeme ble aldri endelig identifisert. Hans død markerte slutten på Romerriket (den siste direkte videreføringen av riket grunnlagt av Augustus i 27 f.Kr.).

He is remembered in Greek history and Orthodox tradition as a heroic figure — often called “the Marble Emperor” in legend (the belief that he will one day return to save Constantinople).

Han blir i gresk historie og ortodoks tradisjon husket som en heroisk skikkelse — i legenden ofte kalt «Marmorkeiseren» (troen på at han en dag skal vende tilbake for å frelse Konstantinopel).

John VIII Palaiologos (1392–1448) was the second-to-last Byzantine Emperor who reigned from 1425–1448. He was the eldest son of Emperor Manuel II Palaiologos and the older brother of Constantine XI. John VIII spent most of his reign desperately trying to save the dying Byzantine Empire from the Ottomans. In 1439, he personally traveled to Italy and presided over the Council of Florence, where he and the Eastern Orthodox delegation temporarily agreed to reunite with the Roman Catholic Church and accept the Pope as head of the Church. Constantine the Great had also presided over the Council of Nicaea. John VIII hoped this union with the papacy would bring Western military help against the Turks, but the union was deeply unpopular back in Constantinople and ultimately failed. John VIII died in 1448 (of natural causes), just five years before Constantinople fell in 1453. His brother Constantine XI then became emperor and died defending the city.

Johannes VIII Palaiologos (1392–1448) var den nest siste bysantinske keiseren, som regjerte fra 1425 til 1448. Han var den eldste sønnen til keiser Manuel II Palaiologos og den eldre broren til Konstantin XI. Johannes VIII tilbrakte det meste av sin regjeringstid i desperat forsøk på å redde det døende bysantinske riket fra osmanerne. I 1439 reiste han personlig til Italia og ledet konsilet i Firenze, hvor han og den østlig-ortodokse delegasjonen midlertidig gikk med på å gjenforenes med den romersk-katolske kirke og anerkjenne paven som Kirkens overhode. Konstantin den store hadde også ledet konsilet i Nikea. Johannes VIII håpet at denne foreningen med pavedømmet ville bringe vestlig militær hjelp mot tyrkerne, men foreningen var dypt upopulær tilbake i Konstantinopel og mislyktes til slutt. Johannes VIII døde i 1448 (av naturlige årsaker), bare fem år før Konstantinopel falt i 1453. Hans bror Konstantin XI ble deretter keiser og døde mens han forsvarte byen.

When John VIII died in 1448, his brother Constantine XI was chosen as successor. By 1448 the Byzantine Empire was a tiny vassal state, and the Ottomans had significant influence over who sat on the throne in Constantinople. On July 27, 1449, a very significant political event occurred in the final years of the Byzantine Empire. The Byzantine Emperor John VIII Palaiologos had died earlier in 1448. His brother, Constantine XI Palaiologos (the last emperor), was proclaimed emperor in Constantinople. However, before Constantine XI officially ascended the throne, he sent ambassadors to the Ottoman Sultan (Murad II) and requested permission to reign. The Sultan granted that permission, and only then was Constantine XI formally crowned and recognized as emperor. This act was seen as the voluntary surrender of Byzantine independence. For the first time, a Byzantine emperor openly acknowledged that he ruled only by permission of the Ottoman Turks. Just four years later, in 1453, Constantinople fell to the Ottomans.

Da Johannes VIII døde i 1448, ble hans bror Konstantin XI valgt til etterfølger. I 1448 var det bysantinske riket en liten vasallstat, og osmanene hadde betydelig innflytelse over hvem som satt på tronen i Konstantinopel. Den 27. juli 1449 inntraff en meget betydningsfull politisk hendelse i de siste årene av det bysantinske riket. Den bysantinske keiser Johannes VIII Palaiologos hadde dødd tidligere i 1448. Hans bror, Konstantin XI Palaiologos (den siste keiseren), ble proklamert som keiser i Konstantinopel. Før Konstantin XI offisielt besteg tronen, sendte han imidlertid sendebud til den osmanske sultanen (Murad II) og ba om tillatelse til å regjere. Sultanen ga denne tillatelsen, og først da ble Konstantin XI formelt kronet og anerkjent som keiser. Denne handlingen ble betraktet som en frivillig overgivelse av bysantinsk uavhengighet. For første gang erkjente en bysantinsk keiser åpent at han regjerte bare med tillatelse fra de osmanske tyrkerne. Bare fire år senere, i 1453, falt Konstantinopel til osmanene.

Three hundred and ninety-one years and fifteen days after July 27, 1449, on August 11, 1840, the Turks sought protection from Egypt by submitting to the four great European powers, thus fulfilling the prophecy of an hour, day, month and year. We have now set the logic in place to apply the first and second woe at the soon coming Sunday law. Peter as a symbol of the one hundred and forty-four thousand represents the movement of the third angel and William Miller represents the movement in the first and second angels. Both movements are associated with “keys.”

Tre hundre og nittien år og femten dager etter 27. juli 1449, den 11. august 1840, søkte tyrkerne beskyttelse mot Egypt ved å underkaste seg de fire store europeiske maktene, og oppfylte således profetien om en time, en dag, en måned og et år. Vi har nå lagt logikken til rette for å anvende det første og det andre ve på den snart kommende søndagsloven. Peter, som et symbol på de hundre og førtifire tusen, representerer den tredje engels bevegelse, og William Miller representerer bevegelsen i den første og den andre engel. Begge bevegelsene er knyttet til «nøkler».

> And the key of the house of David will I lay upon his shoulder; so he shall open, and none shall shut; and he shall shut, and none shall open. Isaiah 22:22.

> Og nøkkelen til Davids hus vil jeg legge på hans skulder; når han åpner, skal ingen lukke, og når han lukker, skal ingen åpne. Jesaja 22:22.

> And I say also unto thee, That thou art Peter, and upon this rock I will build my church; and the gates of hell shall not prevail against it. And I will give unto thee the keys of the kingdom of heaven: and whatsoever thou shalt bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever thou shalt loose on earth shall be loosed in heaven. Matthew 16:18, 19.

> Og jeg sier også deg at du er Peter, og på denne klippe vil jeg bygge min kirke; og dødsrikets porter skal ikke få makt over den. Og jeg vil gi deg nøklene til himlenes rike; og hva du enn binder på jorden, skal være bundet i himlene; og hva du enn løser på jorden, skal være løst i himlene. Matteus 16:18, 19.

We will approach the battle of Nineveh in the next article as the “key” that not only opens the bottomless pit, but as the prophetic key that aligns the entire testimony of Daniel eleven into perfect order. In Miller’s dream the “key” attached to the casket was Miller’s method of Bible study. Proof texting of the Millerite history combined with “line upon line” in the history of the third angel is the key that allows the key of Revelation nine to unlock and align the hidden history of verse forty’s external message into order.

Vi vil i den neste artikkelen nærme oss slaget om Nineve som «nøkkelen» som ikke bare åpner avgrunnen, men som den profetiske nøkkelen som bringer hele vitnesbyrdet i Daniel elleve inn i fullkommen orden. I Millers drøm var «nøkkelen» som var festet til skrinet, Millers metode for bibelstudium. Bevistekstbruk fra den millerittiske historien, sammen med «linje på linje» i den tredje engels historie, er nøkkelen som gjør det mulig for nøkkelen i Åpenbaringen ni å låse opp og bringe den skjulte historien i vers førtis ytre budskap i orden.

We will continue our considerations in the next article.

Vi vil fortsette våre betraktninger i den neste artikkelen.

> “To the prophet the wheel within a wheel, the appearances of living creatures connected with them, all seemed intricate and unexplainable. But the hand of Infinite Wisdom is seen among the wheels, and perfect order is the result of its work. Every wheel works in perfect harmony with every other.” Testimonies to Ministers, 214.

> «For profeten syntes hjulet inne i et hjul, og skikkelsene av levende skapninger som var knyttet til dem, alle sammen innfløkte og uforklarlige. Men den Uendelige Visdoms hånd sees blant hjulene, og fullkommen orden er resultatet av dens verk. Hvert hjul virker i fullkommen harmoni med ethvert annet.» Testimonies to Ministers, 214.

Back to Articles