Article

# Rome Establishes the Vision - Number Six

Roma stadfester synet – nummer seks

The Prophetic Controversies in Adventist History: Understanding the Conflict Between Uriah Smith and James White on Daniel 11:36

De profetiske kontroversene i adventisthistorien: En forståelse av konflikten mellom Uriah Smith og James White om Daniel 11,36

Author

Jeff Pippenger

Published

August 14, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

We are addressing six lines of prophetic controversy that have occurred within the history of Adventism from 1798 until the present day.

Vi behandler seks linjer av profetisk strid som har funnet sted innen adventismens historie fra 1798 og frem til i dag.

> “In history and prophecy the Word of God portrays the long continued conflict between truth and error. That conflict is yet in progress. Those things which have been, will be repeated. Old controversies will be revived, and new theories will be continually arising. But God’s people, who in their belief and fulfillment of prophecy have acted a part in the proclamation of the first, second, and third angels’ messages, know where they stand. They have an experience that is more precious than fine gold. They are to stand firm as a rock, holding the beginning of their confidence steadfast unto the end.” Selected Messages, book 2, 109.

> «I historien og profetien fremstiller Guds Ord den langvarige konflikten mellom sannhet og villfarelse. Denne konflikten pågår ennå. Det som har vært, vil bli gjentatt. Gamle stridsspørsmål vil bli vekket til live igjen, og nye teorier vil stadig oppstå. Men Guds folk, som i sin tro på og oppfyllelse av profetien har hatt en del i forkynnelsen av den første, andre og tredje engels budskap, vet hvor de står. De har en erfaring som er mer kostbar enn fint gull. De skal stå faste som en klippe og holde urokkelig fast ved sin opprinnelige frimodighet helt til enden.» Selected Messages, bok 2, 109.

The previous article addressed the first and last controversy about the Roman power, and we will now take up the controversy that occurred between Uriah Smith and James White. Uriah Smith inserted his own “private interpretation” into verse thirty-six.

Den foregående artikkelen behandlet den første og siste striden om den romerske makten, og vi skal nå ta opp striden som fant sted mellom Uriah Smith og James White. Uriah Smith innførte sin egen «private tolkning» i vers trettiseks.

> “VERSE 36. And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvelous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished; for that that is determined shall be done.

> «VERS 36. Og kongen skal gjøre etter sin vilje; og han skal opphøye seg selv og gjøre seg større enn enhver gud, og han skal tale forunderlige ting mot gudenes Gud, og han skal ha framgang inntil harmen er fullbyrdet; for det som er fastsatt, skal bli gjort.»

> “The king here introduced cannot denote the same power which was last noticed; namely, the papal power; for the specifications will not hold good if applied to that power.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 292.

> «Kongen som her innføres, kan ikke betegne den samme makt som sist ble omtalt, nemlig den pavelige makt; for beskrivelsene vil ikke stemme dersom de anvendes på denne makt.» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 292.

Smith acknowledged that the power in the previous verse was “papal Rome,” but claims the characteristics of verse thirty-six are not prophetic characteristics that identify papal Rome. That claim is false. It should be remembered that in the rebellion of 1863, the seven times of Leviticus chapter twenty-six was set aside, and therefore the representation of the seven times of both tables of Habakkuk was rejected. Both the 1843 and the 1850 charts illustrate the seven times in the very center of the charts, and both illustrations place the cross in the center of the line of the seven times. When the new light of the seven times arrived in 1856 and was thereafter rejected, it marked a rejection of Habakkuk’s two tables, and also the authority of the Spirit of Prophecy, which so clearly identifies that both charts were directed by God.

Smith erkjente at makten i det foregående verset var «det pavelige Roma», men hevder at kjennetegnene i vers trettiseks ikke er profetiske kjennetegn som identifiserer det pavelige Roma. Den påstanden er falsk. Det bør erindres at i opprøret i 1863 ble de syv tider i 3. Mosebok kapittel tjueseks satt til side, og derfor ble fremstillingen av de syv tider på begge Habakkuks tavler forkastet. Både 1843-diagrammet og 1850-diagrammet fremstiller de syv tider helt i midten av diagrammene, og begge fremstillinger plasserer korset i midten av linjen for de syv tider. Da det nye lyset om de syv tider kom i 1856 og deretter ble forkastet, markerte det en forkastelse av Habakkuks to tavler, og også av Profetiens Ånds myndighet, som så klart identifiserer at begge diagrammene var ledet av Gud.

According to Sister White the last deception of Satan is to make of none effect the testimony of God’s Spirit, and here the first deception was to make of none effect the testimony of God’s Spirit, and it also represented a simultaneous rejection of the foundational truths upon the two charts, and more specifically the seven times.

Ifølge søster White er Satans siste bedrag å gjøre vitnesbyrdet fra Guds Ånd virkningsløst, og her var det første bedraget å gjøre vitnesbyrdet fra Guds Ånd virkningsløst, og det representerte også en samtidig forkastelse av de grunnleggende sannhetene på de to tavlene, og mer spesifikt de syv tider.

At the rebellion of 1863, it was none other than Uriah Smith that produced the 1863 counterfeit chart, which removed the line of the seven times. By 1863 Uriah Smith had closed his eyes to the light of the seven times, and was unable to see that there are two “indignations” which Daniel identifies. The two indignations represent the seven times against the northern kingdom of Israel, and the southern kingdom of Judah. The first against the ten northern tribes began in 723 BC and ended in 1798, and the second began in 677 BC and ended in 1844.

Ved opprøret i 1863 var det ingen ringere enn Uriah Smith som frembrakte det forfalskede kartet fra 1863, som fjernet linjen om de syv tider. Innen 1863 hadde Uriah Smith lukket sine øyne for lyset om de syv tider, og var ute av stand til å se at det finnes to «vreder» som Daniel identifiserer. De to vredene representerer de syv tider over Israels nordrike og Judas sørrike. Den første over de ti nordlige stammene begynte i 723 f.Kr. og endte i 1798, og den andre begynte i 677 f.Kr. og endte i 1844.

Gabriel came to Daniel in chapter eight to explain the marah vision, and in connection with his work, he provided a second witness to 1844. The twenty-three hundred years of Daniel chapter eight ended in 1844, but so too did the last of the two indignations against the northern and southern kingdoms.

Gabriel kom til Daniel i kapittel åtte for å forklare marah-synet, og i forbindelse med sitt arbeid gav han et annet vitnesbyrd om 1844. De to tusen tre hundre årene i Daniels bok kapittel åtte endte i 1844, men det gjorde også den siste av de to vredesdommene over de nordlige og sørlige rikene.

> And he said, Behold, I will make thee know what shall be in the last end of the indignation: for at the time appointed the end shall be. Daniel 8:19.

> Og han sa: Se, jeg vil kunngjøre deg hva som skal skje ved vredens siste ende; for enden skal komme ved den fastsatte tid. Daniel 8:19.

The last end presupposes a first end. The last of the two indignations, which is simply another expression of the seven times, ended in 1844, and the first indignation ended in 1798. The verse Smith claimed possessed no specifications of the papal power identified the year when the papacy would receive its deadly wound.

Den siste enden forutsetter en første ende. Den siste av de to harmene, som ganske enkelt er et annet uttrykk for de sju tider, endte i 1844, og den første harmen endte i 1798. Verset som Smith hevdet ikke inneholdt noen spesifikasjoner om den pavelige makt, identifiserte året da pavedømmet ville få sitt dødelige sår.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvelous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished; for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> Og kongen skal gjøre etter sitt eget forgodtbefinnende; og han skal opphøye seg og gjøre seg stor over enhver gud, og tale forunderlige ting mot gudenes Gud, og han skal ha fremgang inntil harmen er fullbyrdet; for det som er fastsatt, skal bli gjort. Daniel 11:36.

“The king” in verse thirty-six would “prosper till the indignation be accomplished.” Notice what Smith writes about Daniel chapter eight, verses twenty-three and twenty-four in the same book where he claims the papal power does not possess the correct attributes to fulfill verse thirty-six.

«Kongen» i vers trettiseks skulle «ha framgang inntil harmen er fullbyrdet». Legg merke til hva Smith skriver om Daniel kapittel åtte, vers tjuetre og tjuefire, i den samme boken hvor han hevder at pavemakten ikke besitter de rette kjennetegn for å oppfylle vers trettiseks.

> “VERSE 23. And in the latter time of their kingdom, when the transgressors are come to the full, a king of fierce countenance, and understanding dark sentences, shall stand up. 24. And his power shall be mighty, but not by his own power: and he shall destroy wonderfully, and shall prosper, and practice, and shall destroy the mighty and the holy people. 25. And through his policy also he shall cause craft to prosper in his hand: and he shall magnify himself in his heart, and by peace shall destroy many: he shall also stand up against the Prince of princes; but he shall be broken without hand.

> «VERS 23. Og i den siste tid av deres kongedømme, når overtredelsene har nådd sitt fulle mål, skal en konge med et fryktinngytende åsyn, kyndig i dunkle utsagn, stå fram. 24. Og hans makt skal være stor, men ikke ved hans egen makt; og han skal gjøre underfull ødeleggelse, og ha framgang, og handle, og ødelegge de mektige og det hellige folk. 25. Og ved sin kløkt skal han også la svik ha framgang i sin hånd; og han skal opphøye seg selv i sitt hjerte, og ved fred skal han ødelegge mange; han skal også reise seg mot fyrsternes Fyrste, men han skal knuses uten menneskehånd.»

> “This power succeeds to the four divisions of the goat kingdom in the latter time of their kingdom, that is, toward the termination of their career. It is, of course, the same as the little horn of verse 9 and onward. Apply it to Rome, as set forth in remarks on verse 9, and all is harmonious and clear.

> «Denne makten etterfølger de fire delingene av geiteriket i den siste tiden av deres rike, det vil si mot avslutningen av deres løpebane. Den er naturligvis den samme som det lille hornet i vers 9 og følgende. Anvend dette på Roma, slik det er fremstilt i bemerkningene til vers 9, og alt er harmonisk og klart.

> “‘A king of fierce countenance.’ Moses, in predicting punishment to come upon the Jews from this same power, calls it ‘a nation of fierce countenance.’ Deut. 28:49, 50. No people made a more formidable appearance in warlike array than the Romans. ‘Understanding dark sentences.’ Moses, in the scripture just referred to, says, ‘Whose tongue thou shalt not understand.’ This could not be said of the Babylonians, Persians, or Greeks, in reference to the Jews; for the Chaldean and Greek languages were used to a greater or less extent in Palestine. This was not the case, however, with the Latin.

> «‘En konge med et strengt åsyn.’ Moses kaller, idet han forutsier den straff som skulle komme over jødene fra denne samme makt, den ‘et folk med strengt åsyn’. 5 Mos. 28:49, 50. Intet folk fremtrådte mer fryktinngytende i krigersk oppstilling enn romerne. ‘Som forstår dunkle ord.’ Moses sier i det skriftstedet det nettopp er vist til: ‘hvis tungemål du ikke skal forstå.’ Dette kunne ikke sies om babylonerne, perserne eller grekerne i forhold til jødene; for det kaldeiske og det greske språk ble brukt i større eller mindre utstrekning i Palestina. Slik var det derimot ikke med latinen.»

> “When the transgressors are come to the full.’ All along, the connection between God’s people and their oppressors is kept in view. It was on account of the transgressions of his people that they were sold into captivity. And their continuance in sin brought more severe punishment. At no time were the Jews more corrupt morally, as a nation, than at the time they came under the jurisdiction of the Romans.

> «Når overtredelsene har nådd sitt fulle mål.» Hele veien holdes forbindelsen mellom Guds folk og deres undertrykkere for øye. Det var på grunn av hans folks overtredelser at de ble solgt til fangenskap. Og deres vedvarende synd førte med seg strengere straff. På intet tidspunkt var jødene, som nasjon, mer moralsk fordervet enn på den tid da de kom under romernes herredømme.

> “‘Mighty, but not by his own power.’ The success of the Romans was owing largely to the aid of their allies, and divisions among their enemies, of which they were ever ready to take advantage. Papal Rome also was mighty by means of the secular powers over which she exercised spiritual control.

> «Mektig, men ikke ved sin egen kraft.» Romernes framgang skyldtes i stor grad hjelpen fra deres allierte og splittelser blant deres fiender, som de alltid var rede til å utnytte. Det pavelige Roma var også mektig ved hjelp av de verdslige makter som det utøvde åndelig kontroll over.

> “‘He shall destroy wonderfully.’ The Lord told the Jews by the prophet Ezekiel that he would deliver them to men who were ‘skilful to destroy;’ and the slaughter of eleven hundred thousand Jews at the destruction of Jerusalem by the Roman army, was a terrible confirmation of the prophet’s words. And Rome in its second, or papal, phase was responsible for the death of fifty millions of martyrs.

> «‘Han skal ødelegge på forunderlig vis.’ Herren sa til jødene ved profeten Esekiel at han ville overgi dem til menn som var ‘dyktige til å ødelegge;’ og nedslaktningen av en million hundre tusen jøder ved Jerusalems ødeleggelse av den romerske hær, var en fryktelig stadfestelse av profetens ord. Og Roma var i sin annen, eller pavelige, fase ansvarlig for døden til femti millioner martyrer.»

> “‘And through his policy also he shall cause craft to prosper in his hand.’ Rome has been distinguished above all other powers for a policy of craft, by means of which it brought the nations under its control. This is true of both pagan and papal Rome. And thus by peace it destroyed many.

> «Og ved sin list skal han også la svik ha framgang i sin hånd.» Roma har vært kjennetegnet, framfor alle andre makter, ved en listig politikk, hvorved det brakte nasjonene under sin kontroll. Dette gjelder både det hedenske og det pavelige Roma. Og slik ødela det mange ved fred.

> “And Rome, finally, in the person of one of its governors, stood up against the Prince of princes, by giving sentence of death against Jesus Christ. ‘But he shall be broken without hand,’ an expression which identifies the destruction of this power with the smiting of the image of chapter 2.” Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 202–204.

> «Og Roma reiste seg til sist, i en av sine landshøvdingers person, mot fyrstenes Fyrste ved å avsi dødsdom over Jesus Kristus. ‘Men han skal knuses uten menneskehånd,’ et uttrykk som identifiserer denne maktens undergang med slaget mot billedstøtten i kapittel 2.» Uriah Smith, Daniel and the Revelation, 202–204.

Smith, twice in the passage, identifies that the prophetic characteristics of pagan and papal Rome are interchangeable, for they are simply the manifestation of Rome in its two phases, such as the mixture of iron and clay in Daniel chapter two, which Sister White identifies as symbols of churchcraft and statecraft. When Daniel identifies in the verses Smith is addressing–that Rome “shall prosper, and practice,” and that Rome “shall cause craft to prosper in his hand,”–Smith claims that in verse thirty-six that the “king” who “shall prosper till the indignation be accomplished,” identifies a prophetic characteristic of both pagan and papal Rome. Then he claims that none of the characteristics of Rome in verse thirty-six refer to the papal power.

Smith fastslår to ganger i avsnittet at de profetiske kjennetegnene ved det hedenske og det pavelige Roma er ombyttelige, for de er ganske enkelt manifestasjonen av Roma i dets to faser, slik som blandingen av jern og leire i Daniel kapittel to, som søster White identifiserer som symboler på kirkepolitikk og statskunst. Når Daniel i de versene Smith behandler identifiserer at Roma «skal ha framgang og handle», og at Roma «skal la list ha framgang i hans hånd», hevder Smith at i vers trettiseks identifiserer den «konge» som «skal ha framgang inntil harmen er fullført», et profetisk kjennetegn ved både det hedenske og det pavelige Roma. Deretter hevder han at ingen av kjennetegnene ved Roma i vers trettiseks viser til den pavelige makt.

We have referred to Smith in supporting the identification of Rome being the robbers who establish the vision, and one of the four prophetic characteristics in verse fourteen is that Rome exalts themselves.

Vi har vist til Smith til støtte for identifikasjonen av Roma som røverne som oppretter synet, og ett av de fire profetiske kjennetegnene i vers fjorten er at Roma opphøyer seg selv.

> And in those times there shall many stand up against the king of the south: also the robbers of thy people shall exalt themselves to establish the vision; but they shall fall. Daniel 11:14.

> Og i de tider skal mange reise seg mot kongen i sør; også voldsmennene blant ditt folk skal opphøye seg for å stadfeste synet; men de skal falle. Daniel 11:14.

Smith claims that the specifications of the king in verse thirty-six do not align with the papal power, though he earlier defended that it was Rome in verse fourteen that exalts itself. Yet the king in verse thirty-six “shall exalt himself.” That very same king in verse thirty-six would “speak marvelous things against the God of gods.” In Daniel the papal power “shall speak great words against the Most High,” and in the book of Revelation the papal power blasphemes against the Most High.

Smith hevder at beskrivelsen av kongen i vers trettiseks ikke stemmer overens med pavemakten, selv om han tidligere forsvarte at det var Roma i vers fjorten som opphøyer seg selv. Men kongen i vers trettiseks «skal opphøye seg selv». Den samme kongen i vers trettiseks skulle «tale forunderlige ord mot guders Gud». I Daniel «skal» pavemakten «tale store ord mot Den Høyeste», og i Åpenbaringsboken spotter pavemakten mot Den Høyeste.

> And there was given unto him a mouth speaking great things and blasphemies; and power was given unto him to continue forty and two months. And he opened his mouth in blasphemy against God, to blaspheme his name, and his tabernacle, and them that dwell in heaven. Revelation 13:5, 6.

> Og det ble gitt ham en munn som talte store ord og bespottelser; og det ble gitt ham makt til å holde på i førtito måneder. Og han åpnet sin munn til bespottelse mot Gud, for å spotte hans navn og hans tabernakel og dem som bor i himmelen. Åpenbaringen 13:5, 6.

Every prophetic specification of the papal power is identified in verse thirty-six.

Enhver profetisk kjennetegn ved pavemakten er identifisert i vers trettiseks.

> And the king shall do according to his will; and he shall exalt himself, and magnify himself above every god, and shall speak marvelous things against the God of gods, and shall prosper till the indignation be accomplished; for that that is determined shall be done. Daniel 11:36.

> Og kongen skal gjøre etter sitt eget forgodtbefinnende; og han skal opphøye seg selv og gjøre seg større enn enhver gud, og tale forunderlige ting mot gudenes Gud, og han skal ha framgang inntil vreden er fullbyrdet; for det som er fastsatt, skal bli gjort. Daniel 11:36.

Human commentators are many times unreliable, but many Adventist commentators give witness to the obvious truth that it was verse thirty-six which the apostle Paul was paraphrasing from 2 Thessalonians, when he addressed the man of sin.

Menneskelige kommentatorer er mange ganger upålitelige, men mange adventistiske kommentatorer vitner om den åpenbare sannhet at det var vers trettiseks apostelen Paulus parafraserte fra 2 Tessalonikerbrev, da han omtalte syndens menneske.

> Let no man deceive you by any means: for that day shall not come, except there come a falling away first, and that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped; so that he as God sitteth in the temple of God, showing himself that he is God. 2 Thessalonians 2:2, 3.

> La ingen bedra dere på noen måte; for den dag kommer ikke uten at frafallet først kommer, og syndens menneske blir åpenbart, fortapelsens sønn, han som står imot og opphøyer seg over alt som kalles Gud eller tilbes, så han setter seg i Guds tempel som om han var Gud, og viser seg selv fram som om han var Gud. 2 Tessaloniker 2:2, 3.

Verse thirty-six states that “he shall exalt himself, and magnify himself above every god,” and Paul says “that man of sin be revealed, the son of perdition; Who opposeth and exalteth himself above all that is called God, or that is worshipped.” Clearly Smith had no prophetic authority to claim that the king of verse thirty-six was different from the king under discussion in the verses leading to verse thirty-six. Grammatically he had no justification for making his flawed application, and his claim that he did so because verse thirty-six possesses no characteristics of the papal power was a wresting of the Scripture in an attempt to establish a private interpretation.

Vers trettiseks sier at «han skal opphøye seg selv og gjøre seg større enn enhver gud», og Paulus sier: «at syndens menneske skal åpenbares, fortapelsens sønn, han som står imot og opphøyer seg over alt som kalles Gud, eller som blir tilbedt.» Det er klart at Smith ikke hadde noen profetisk myndighet til å hevde at kongen i vers trettiseks var forskjellig fra den kongen som er under drøftelse i versene frem mot vers trettiseks. Grammatisk hadde han ingen berettigelse for å foreta sin mangelfulle anvendelse, og hans påstand om at han gjorde det fordi vers trettiseks ikke inneholder noen kjennetegn på den pavelige makt, var en forvrengning av Skriften i et forsøk på å etablere en privat tolkning.

> We have also a more sure word of prophecy; whereunto ye do well that ye take heed, as unto a light that shineth in a dark place, until the day dawn, and the day star arise in your hearts: Knowing this first, that no prophecy of the scripture is of any private interpretation. For the prophecy came not in old time by the will of man: but holy men of God spake as they were moved by the Holy Ghost. 2 Peter 1:19–21.

> Vi har også det profetiske ord, som står desto fastere; og dere gjør vel i å akte på det som på et lys som skinner på et mørkt sted, inntil dagen bryter frem og morgenstjernen går opp i deres hjerter. Og dette skal dere først vite, at ingen profeti i Skriften er gitt til egen tydning. For aldri er noe profetord blitt framført ved menneskers vilje, men hellige Guds menn talte drevet av Den Hellige Ånd. 2 Peter 1:19–21.

Through the years of Laodicean Adventism there have been many Adventist theologians, pastors and authors who have addressed whether they think Smith’s application is correct or incorrect. An Australian pastor, Louis Were, who is long deceased, spent the majority of his ministry in opposing Smith’s false prophetic model. The reason for his opposition was not simply that Smith ultimately identified the king that comes to his end in verse forty-five as Turkey, but Smith’s platform also produced an incorrect application of Armageddon. In the 1980’s or thereabout an Adventist author penned a book titled, Adventists and Armageddon, Have we Misunderstood Prophecy? The author’s name is Donald Mansell, and the book is still available.

Gjennom årene med laodikeisk adventisme har det vært mange adventistiske teologer, pastorer og forfattere som har drøftet hvorvidt de mener Smiths anvendelse er riktig eller uriktig. En australsk pastor, Louis Were, som for lengst er avdød, brukte størstedelen av sin tjeneste på å motarbeide Smiths falske profetiske modell. Grunnen til hans motstand var ikke bare at Smith til sist identifiserte kongen som går til sin ende i vers førtifem som Tyrkia, men også at Smiths plattform frembrakte en uriktig anvendelse av Harmageddon. På 1980-tallet, eller der omkring, skrev en adventistisk forfatter en bok med tittelen Adventists and Armageddon, Have we Misunderstood Prophecy? Forfatterens navn er Donald Mansell, og boken er fortsatt tilgjengelig.

Mansell tracks the history leading up to World War One and World War Two showing that when both those wars were seen to be approaching the Adventist evangelists began to employ Smith’s false application of Turkey marching to literal Jerusalem as a sign of Armageddon and the end of the world. He demonstrates by church membership roles that as each of the wars approached many souls were brought into the membership of the Adventist church, based upon the evangelist’s prophetic emphasis drawn from Smith’s flawed view of Armageddon.

Mansell følger historien frem mot første verdenskrig og andre verdenskrig og viser at da det ble ansett at begge disse krigene nærmet seg, begynte adventistevangelistene å benytte Smiths uriktige anvendelse av Tyrkias marsj mot det bokstavelige Jerusalem som et tegn på Harmageddon og verdens ende. Han påviser gjennom kirkens medlemsfortegnelser at etter hvert som hver av krigene nærmet seg, ble mange sjeler ført inn i Adventistkirkens medlemskap, på grunnlag av evangelistenes profetiske betoning, utledet av Smiths mangelfulle syn på Harmageddon.

When either war ended, and the flawed predictions were not fulfilled, the church lost more members than they had gained from the prophetic model that was constructed by Smith.

Da hver av krigene tok slutt, og de mangelfulle forutsigelsene ikke ble oppfylt, mistet kirken flere medlemmer enn den hadde vunnet gjennom den profetiske modellen som var utformet av Smith.

Through Smith’s rejection of the foundational message of the Millerites, and his willingness to promote his private interpretation of verse thirty-six to forty-five of Daniel, Smith’s logic produced a prophetic model based upon current events.

Ved Smiths forkastelse av millerittenes grunnleggende budskap, og hans villighet til å fremme sin private tolkning av vers trettiseks til førtifem i Daniel, frembrakte Smiths logikk en profetisk modell basert på samtidige hendelser.

In the argument between Smith and James White over the king who comes to his end in the last verse of Daniel eleven, James White presented a logic that succinctly represented Smith’s sandy prophetic foundation. White taught that “prophecy produces history, but history does not produce prophecy.”

I striden mellom Smith og James White om kongen som går sin ende i møte i det siste verset i Daniel elleve, fremførte James White en logikk som på en kortfattet måte representerte Smiths sandholdige profetiske grunnvoll. White lærte at «profeti frembringer historie, men historien frembringer ikke profeti».

The evangelists of Adventism that worked before both wars employed the developing history to present Smith’s flawed prophetic model of Armageddon, and their work, which seemed so blessed leading up to the wars, produced a net loss when the prophetic model was demonstrated to be based upon a private interpretation.

Adventismens evangelister som virket før begge krigene, benyttet den fremvoksende historien til å fremlegge Smiths feilaktige profetiske modell for Harmageddon, og deres arbeid, som syntes så velsignet i tiden frem mot krigene, resulterte i et nettotap da det ble påvist at den profetiske modellen var bygget på en privat tolkning.

> Beware of false prophets, which come to you in sheep’s clothing, but inwardly they are ravening wolves. Ye shall know them by their fruits. Do men gather grapes of thorns, or figs of thistles? Even so every good tree bringeth forth good fruit; but a corrupt tree bringeth forth evil fruit. A good tree cannot bring forth evil fruit, neither can a corrupt tree bring forth good fruit. Every tree that bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire. Wherefore by their fruits ye shall know them. Matthew 7:15–20.

> Vokt dere for falske profeter, som kommer til dere i fåreklær, men innvortes er de glupske ulver. På deres frukter skal dere kjenne dem. Sanker en druer av tornebusker eller fiken av tistler? Slik bærer hvert godt tre god frukt; men et dårlig tre bærer ond frukt. Et godt tre kan ikke bære ond frukt, heller ikke kan et dårlig tre bære god frukt. Hvert tre som ikke bærer god frukt, blir hogd ned og kastet på ilden. Derfor skal dere kjenne dem på deres frukter. Matteus 7:15–20.

Smith’s willingness to promote a private prophetic model of the king in verse thirty-six bore the fruit of also creating an incorrect application of the sixth plague and Armageddon.

Smiths villighet til å fremme en privat profetisk modell av kongen i vers trettiseks bar også frukt i form av å skape en uriktig anvendelse av den sjette plage og Harmagedon.

> And the sixth angel poured out his vial upon the great river Euphrates; and the water thereof was dried up, that the way of the kings of the east might be prepared. And I saw three unclean spirits like frogs come out of the mouth of the dragon, and out of the mouth of the beast, and out of the mouth of the false prophet. For they are the spirits of devils, working miracles, which go forth unto the kings of the earth and of the whole world, to gather them to the battle of that great day of God Almighty. Behold, I come as a thief. Blessed is he that watcheth, and keepeth his garments, lest he walk naked, and they see his shame. And he gathered them together into a place called in the Hebrew tongue Armageddon. Revelation 16:12–16.

> Og den sjette engel tømte sin skål ut over den store elven Eufrat; og dens vann tørket bort, for at veien skulle beredes for kongene fra Østen. Og jeg så tre urene ånder, lik frosker, komme ut av dragens munn og ut av dyrets munn og ut av den falske profets munn. For de er djevlers ånder, som gjør tegn, og som drar ut til kongene på jorden og i hele verden for å samle dem til striden på den store dag for Gud, Den Allmektige. Se, jeg kommer som en tyv. Salig er den som våker og bevarer sine klær, for at han ikke skal gå naken, og de skal se hans skam. Og han samlet dem på det sted som på hebraisk kalles Harmageddon. Åpenbaringen 16:12–16.

As we have previously pointed out, the sixth plague comes after the close of human probation, so the warning contained to keep your garments, must refer to a testing issue that occurs before Michael stands up and human probation closes and the first plague begins. The sixth plague identifies the activities of the dragon, the beast and the false prophet, who are the threefold union that comes together at the soon-coming Sunday law. That threefold union is Modern Rome, and the symbol that identifies and establishes the threefold union of Modern Rome, are the “robbers of thy people,” who “exalt themselves to establish the vision” and “fall.”

Som vi tidligere har påpekt, kommer den sjette plagen etter at menneskenes nådetid er avsluttet, så advarselen om å bevare sine klær må henvise til en prøvende sak som finner sted før Mikael reiser seg, menneskenes nådetid avsluttes, og den første plagen begynner. Den sjette plagen identifiserer dragens, dyrets og den falske profets virksomhet, som er den trefoldige forening som trer sammen ved den snart kommende søndagsloven. Denne trefoldige forening er det moderne Roma, og symbolet som identifiserer og stadfester det moderne Romas trefoldige forening, er «røverne av ditt folk», som «opphøyer seg for å stadfeste synet» og «faller».

The warning of the sixth plague, when understood, allows a soul to keep his garments, but if it is rejected it leaves a soul naked, which is one of the five attributes of a Laodicean. The symbol that establishes that warning is the robbers of thy people, who exalt themselves and ultimately fall. Solomon said if God’s people do not have that vision, they perish.

Advarselen i den sjette plagen, når den blir forstått, gjør det mulig for en sjel å bevare sine klær; men dersom den blir forkastet, etterlater den en sjel naken, noe som er ett av de fem kjennetegnene på en laodikeer. Symbolet som stadfester denne advarselen, er røverne av ditt folk, som opphøyer seg selv og til sist faller. Salomo sa at dersom Guds folk ikke har det synet, går de til grunne.

> Where there is no vision, the people perish: but he that keepeth the law, happy is he. Proverbs 29:18.

> Uten åpenbaring blir folket tøylesløst; men salig er den som holder loven. Ordspråkene 29:18.

The Hebrew word “perish” means “to make naked”, and John recorded, “Blessed is he that watcheth, and keepeth his garments, lest he walk naked, and they see his shame.” Smith was wrong on the King of the North, and that false prophetic foundation allowed him to develop a prophetic application that, if accepted, produces nakedness, which is a symbol of the Laodiceans, who are spewed out of the mouth of the Lord.

Det hebraiske ordet «gå fortapt» betyr «å blotte», og Johannes nedtegnet: «Salig er den som våker og bevarer sine klær, så han ikke skal vandre naken, og de ser hans skam.» Smith tok feil om Nordens konge, og dette falske profetiske grunnlaget gjorde det mulig for ham å utvikle en profetisk anvendelse som, dersom den blir godtatt, frembringer nakenhet, som er et symbol på laodikeerne, som blir utspydd av Herrens munn.

Smith had no problem arguing his new false identification of the King of the North against the prophetess’ husband James White. Adventist historians, and Sister White, address their famous disagreement. Ellen White rebuked both her husband and Smith for allowing their difference of opinion on who was represented by the king of the north in Daniel eleven, to be put into the public domain. In the very first Adventist publication after the Great Disappointment of 1844, James White wrote:

Smith hadde ingen vanskelighet med å argumentere for sin nye, falske identifikasjon av kongen i nord overfor profetinnens ektemann, James White. Adventistiske historikere, og søster White, omtaler deres berømte uenighet. Ellen White irettesatte både sin ektemann og Smith for at de lot sin meningsforskjell om hvem som var fremstilt ved kongen i nord i Daniel elleve, bli brakt ut i offentligheten. I den aller første adventistiske publikasjonen etter den store skuffelsen i 1844 skrev James White:

> “That Jesus rose up, and shut the door, and came to the Ancient of days, to receive his kingdom, at the 7th month, 1844, I fully believe. See Luke 13:25; Matthew 25:10; Daniel 7:13,14. But the standing up of Michael, Daniel 12:1, appears to be another event, for another purpose. His rising up in 1844, was to shut the door, and come to his Father, to receive his kingdom, and power to reign; but Michael’s standing up, is to manifest his kingly power, which he already has, in the destruction of the wicked, and in the deliverance of his people. Michael is to stand up at the time that the last power in chapter 11, comes to his end, and none to help him. This power is the last that treads down the true church of God: and as the true church is still trodden down, and cast out by all christendom, it follows that the last oppressive power has not ‘come to his end;’ and Michael has not stood up. This last power that treads down the saints is brought to view in Revelation 13:11-18. His number is 666.” James White, A Word to the Little Flock, 8.

> «At Jesus reiste seg, og stengte døren, og kom til Den gamle av dager, for å motta sitt rike, i den 7. måned, 1844, tror jeg fullt og fast. Se Lukas 13:25; Matteus 25:10; Daniel 7:13,14. Men Mikas oppstandelse, Daniel 12:1, synes å være en annen begivenhet, med et annet formål. Hans oppreisning i 1844 var for å stenge døren og komme til sin Far for å motta sitt rike og makt til å regjere; men Mikas oppstandelse er for å åpenbare sin kongelige makt, som han allerede har, i de ugudeliges ødeleggelse og i sitt folks utfrielse. Mika skal stå fram på den tid da den siste makten i kapittel 11 kommer til sin ende, og ingen er der til å hjelpe ham. Denne makten er den siste som tramper ned Guds sanne kirke; og ettersom den sanne kirke fremdeles blir nedtrampet og forkastet av hele kristenheten, følger det at den siste undertrykkende makt ikke har ‘kommet til sin ende’; og Mika har ikke stått fram. Denne siste makten som tramper ned de hellige, blir framstilt i Åpenbaringen 13:11-18. Dens tall er 666.» James White, A Word to the Little Flock, 8.

When Smith introduced his so-called “new light” on the subject of “the last power in Daniel chapter eleven,” James White saw Smith’s application, not as new light, but as an attack upon the foundations. The controversy of Rome as the king of the north in Daniel eleven that took place between Uriah Smith and James White possesses specific attributes, that as students of prophecy, we are to bring together with the other controversies of Adventist history concerning the symbol of Rome.

Da Smith introduserte sitt såkalte «nye lys» om emnet «den siste makten i Daniel kapittel elleve», betraktet James White Smiths anvendelse ikke som nytt lys, men som et angrep på grunnvollene. Kontroversen om Roma som kongen i nord i Daniel elleve, som fant sted mellom Uriah Smith og James White, har særskilte kjennetegn som vi, som studenter av profetien, skal sammenholde med de øvrige kontroversene i adventisthistorien vedrørende symbolet Roma.

One of those attributes is the introduction of a private interpretation. Another attribute is that the application of the private interpretation requires a wresting of simple grammar, for Smith not only disregarded that every prophetic attribute in verse thirty-six addresses Rome, but he disregarded that the grammatical structure demands that the king of verse thirty-six must be the same king as represented in the previous passage.

Et av disse kjennetegnene er innføringen av en privat tolkning. Et annet kjennetegn er at anvendelsen av den private tolkningen krever en fordreining av enkel grammatikk, for Smith ignorerte ikke bare at hvert profetisk kjennetegn i vers trettiseks henvender seg til Roma, men han ignorerte også at den grammatiske strukturen krever at kongen i vers trettiseks må være den samme kongen som fremstilles i det foregående avsnittet.

Another is that the private interpretation was a rejection of foundational truths. Another is that it represents a rejection of the authority of the Spirit of Prophecy. Another characteristic is that the first flawed idea concerning Rome will lead to a prophetic model that disallows a person from keeping his garments as they approach the close of human probation. Another was the willingness to promote his private interpretation publicly. Another is that the private interpretation is invariably identified as new light. All of these attributes are represented within the current discussion of the “robbers of thy people.”

En annen er at den private tolkningen var en forkastelse av grunnleggende sannheter. En annen er at den representerer en forkastelse av Åndens profetis autoritet. Et annet kjennetegn er at den første mangelfulle forestillingen om Roma vil føre til en profetisk modell som ikke tillater et menneske å bevare sine klær idet de nærmer seg avslutningen på menneskets prøvetid. Et annet var villigheten til å fremme sin private tolkning offentlig. En annen er at den private tolkningen ufravikelig blir identifisert som nytt lys. Alle disse kjennetegnene er representert innenfor den nåværende drøftelsen av «røverne av ditt folk».

When the last controversy of Rome, which was typified by the first controversy of Rome identifying the “robbers of thy people,” is brought together with the prophetic line of Uriah Smith’s and James White’s controversy we will see that one class will be building their prophetic model upon a private interpretation, which rejects foundational truth.

Når Romas siste strid, som ble forbilledliggjort ved Romas første strid som identifiserte «røverne av ditt folk», føres sammen med den profetiske linjen i Uriah Smiths og James Whites strid, vil vi se at én klasse vil bygge sin profetiske modell på en privat tolkning, som forkaster grunnleggende sannhet.

The rejection of the foundational truths automatically represents a rejection of the authority of the Spirit of Prophecy, which so soundly defends those foundational truths. That class will also be willing to present their view publicly, regardless of any concerns that may be raised about the impact the teaching might have upon God’s people around the globe.

Forkastelsen av de grunnleggende sannhetene representerer automatisk en forkastelse av autoriteten til Profetiens Ånd, som så grundig forsvarer disse grunnleggende sannhetene. Den gruppen vil også være villig til å fremføre sitt syn offentlig, uten hensyn til eventuelle bekymringer som måtte bli reist om den innvirkning læren kan ha på Guds folk rundt om i verden.

Immediately after 1844, in the first generation of Adventism, another controversy about Rome was introduced. That controversy continued to be agitated, until the false view was accepted in the third generation of Adventism. We will consider the controversy of the “daily” as the fourth of six lines we are now considering in the model of line upon line.

Umiddelbart etter 1844, i adventismens første generasjon, ble en annen strid om Roma introdusert. Denne striden fortsatte å bli holdt levende, inntil den falske oppfatningen ble akseptert i adventismens tredje generasjon. Vi vil betrakte striden om «det daglige» som den fjerde av seks linjer vi nå vurderer i modellen linje på linje.

But before we take up the fourth line of the controversies of Rome, it needs to be remembered that in the previous article, when we were addressing verse ten of Daniel chapter eleven, we stated “Verse ten also directly connects the “seven times” of Leviticus twenty-six to the hidden history, but that line of truth is outside what we are here setting forth.”

Men før vi tar opp den fjerde linjen i Romas stridsspørsmål, må det erindres at vi i den foregående artikkelen, da vi behandlet vers ti i Daniel kapittel elleve, uttalte: «Vers ti forbinder også direkte de “sju tider” i 3 Mosebok tjueseks med den skjulte historien, men denne sannhetslinjen ligger utenfor det vi her fremlegger.»

Uriah Smith was the leader in rejecting the seven times in 1863. He had rejected the increase of knowledge upon that subject that was presented in the articles on the subject, penned by Hiram Edson and published in the Review in 1856. The implications of Smith being associated with a movement that presented the seven times, but who thereafter rejected an increase of knowledge upon that very subject is also outside of the subject of the characteristics of Smith’s introduction of what he claimed was new light on the subject of the king of the north, but when we conclude our overview of the line of the Adventist controversies of Rome, we will return to both the significance of verse ten of chapter eleven of Daniel, and also what is represented by Smith’s rejection of the Laodicean message that arrived in 1856 with the increase of knowledge on the seven times.

Uriah Smith var den ledende i forkastelsen av de syv tider i 1863. Han hadde forkastet den økning i kunnskap om dette emnet som ble fremstilt i artiklene om emnet, forfattet av Hiram Edson og offentliggjort i Review i 1856. Implikasjonene av at Smith var knyttet til en bevegelse som fremholdt de syv tider, men som deretter forkastet en økning i kunnskap om nettopp dette emnet, ligger også utenfor emnet om kjennetegnene ved Smiths innføring av det han hevdet var nytt lys om emnet kongen i nord; men når vi avslutter vår oversikt over adventistenes stridsspørsmål om Roma, vil vi vende tilbake både til betydningen av vers ti i kapittel elleve i Daniel, og også til hva som er representert ved Smiths forkastelse av det laodikeiske budskapet som kom i 1856 med økningen i kunnskap om de syv tider.

> “Our faith in reference to the messages of the first, second, and third angels was correct. The great waymarks we have passed are immovable. Although the hosts of hell may try to tear them from their foundation, and triumph in the thought that they have succeeded, yet they do not succeed. These pillars of truth stand firm as the eternal hills, unmoved by all the efforts of men combined with those of Satan and his host. We can learn much, and should be constantly searching the Scriptures to see if these things are so.” Evangelism, 223.

> «Vår tro med hensyn til den første, den andre og den tredje engels budskap var riktig. De store veimerkene vi har passert, står urokkelig fast. Selv om helvedes hærer måtte forsøke å rive dem løs fra deres grunnvoll og triumfere ved tanken på at de har lykkes, lykkes de likevel ikke. Disse sannhetens søyler står faste som de evige høyder, urørt av alle menneskers anstrengelser, forent med Satans og hans hærs. Vi kan lære meget, og bør stadig granske Skriftene for å se om disse ting forholder seg slik.» Evangelism, 223.

> “The great waymarks of truth, showing us our bearings in prophetic history, are to be carefully guarded, lest they be torn down, and replaced with theories that would bring confusion rather than genuine light.” Selected Messages, book 2, 101, 102.

> «Sannhetens store veimerker, som viser oss hvor vi befinner oss i den profetiske historie, skal voktes med omhu, for at de ikke skal bli revet ned og erstattet med teorier som ville bringe forvirring snarere enn ekte lys.» Selected Messages, bok 2, 101, 102.

> “At this time many efforts will be made to unsettle our faith in the sanctuary question; but we must not waver. Not a pin is to be moved from the foundations of our faith. Truth is still truth. Those who become uncertain will drift into erroneous theories, and will finally find themselves infidel in regard to the past evidence we have had of what is truth. The old waymarks must be preserved, that we lose not our bearings.” Manuscript Releases, volume 1, 55

> «På denne tid vil mange anstrengelser bli gjort for å rokke ved vår tro i helligdomsspørsmålet; men vi må ikke vakle. Ikke en eneste tapp skal flyttes fra vår tros grunnvoller. Sannhet er fremdeles sannhet. De som blir usikre, vil drive inn i villfarelsens teorier og vil til sist finne seg selv som vantro med hensyn til de tidligere bevis vi har hatt for hva som er sannhet. De gamle veimerkene må bevares, så vi ikke mister vår orientering.» Manuscript Releases, bind 1, 55

Back to Articles