Article

# Elijah - Number Eight

Elia – tallet åtte

Jericho

Jeriko

Author

Jeff Pippenger

Published

October 9, 2023

Formats

PDF
Word
Song MP3

In the beginning of ancient literal Israel and also the beginning of modern spiritual Israel, at the Red Sea crossing, and then at the great disappointment, a series of progressive tests began that ultimately arrived at the final test. The failure of that last test in the book of Numbers and in Millerite history marks the beginning of a wilderness wandering.

Ved begynnelsen av det gamle, bokstavelige Israel og også ved begynnelsen av det moderne, åndelige Israel, ved overgangen over Rødehavet, og deretter ved den store skuffelsen, begynte en rekke progressive prøver som til slutt kulminerte i den endelige prøven. Nederlaget i den siste prøven i Fjerde Mosebok og i millerittisk historie markerer begynnelsen på en ørkenvandring.

> “For forty years did unbelief, murmuring, and rebellion shut out ancient Israel from the land of Canaan. The same sins have delayed the entrance of modern Israel into the heavenly Canaan. In neither case were the promises of God at fault. It is the unbelief, the worldliness, unconsecration, and strife among the Lord’s professed people that have kept us in this world of sin and sorrow so many years.

> «I førti år holdt vantro, murring og opprør det gamle Israel borte fra Kanaans land. De samme synder har forsinket det moderne Israels inngang i det himmelske Kanaan. I ingen av tilfellene var det noe feil ved Guds løfter. Det er vantroen, verdsligheten, mangelen på innvielse og striden blant Herrens bekjennende folk som har holdt oss i denne syndens og sorgens verden så mange år.»

> “We may have to remain here in this world because of insubordination many more years, as did the children of Israel; but for Christ’s sake, His people should not add sin to sin by charging God with the consequence of their own wrong course of action.” Evangelism, 696.

> «Det kan hende at vi må bli her i denne verden i mange flere år på grunn av ulydighet, slik Israels barn måtte; men for Kristi skyld bør hans folk ikke legge synd til synd ved å legge skylden på Gud for følgene av deres egen gale handlemåte.» Evangelism, 696.

At the end of ancient Israel’s history, as in the beginning there was a progressive testing process which ended when ancient literal Israel was taken into captivity in Babylon. At the end of modern spiritual Israel, they too will face a progressive testing process. That process ends when Laodicean Adventists are overthrown at the Sunday law. As with ancient Israel, modern Israel will be taken captive by spiritual Babylon.

Ved slutten av det gamle Israels historie var det, som i begynnelsen, en gradvis prøvingsprosess som endte da det gamle, bokstavelige Israel ble ført bort i fangenskap til Babylon. Ved slutten av det moderne, åndelige Israel skal også de møte en gradvis prøvingsprosess. Denne prosessen ender når laodikeiske adventister blir styrtet ved søndagsloven. Som med det gamle Israel skal det moderne Israel bli ført i fangenskap av det åndelige Babylon.

The Millerite movement that began prophetically in 1798, and ended officially in 1863, typifies the movement of the one hundred and forty-four thousand that began in 1989 and ends at the close of human probation and the Second Coming of Christ. Between the ending of the Millerite movement and the arrival of the mighty movement of the third angel, is the history of the legally registered Laodicean Seventh-day Adventist church.

Millerittbevegelsen, som profetisk begynte i 1798 og offisielt endte i 1863, er et forbilde på de hundre og førtifire tusens bevegelse, som begynte i 1989 og ender ved avslutningen av menneskenes prøvetid og Kristi annet komme. Mellom avslutningen av millerittbevegelsen og framkomsten av den mektige bevegelsen under den tredje engel, ligger historien om den lovlig registrerte laodikeiske syvendedags adventistkirke.

> “A distance of only eleven days’ journey lay between Sinai and Kadesh, on the borders of Canaan; and it was with the prospect of speedily entering the goodly land that the hosts of Israel resumed their march when the cloud at last gave the signal for an onward movement. Jehovah had wrought wonders in bringing them from Egypt, and what blessings might they not expect now that they had formally covenanted to accept Him as their Sovereign, and had been acknowledged as the chosen people of the Most High?” Patriarchs and Prophets, 376.

> «En avstand på bare elleve dagsreiser lå mellom Sinai og Kadesj, ved Kana’ans grenser; og det var med utsikten til snart å komme inn i det herlige landet at Israels hærskarer tok opp marsjen igjen da skyen omsider ga signal til å dra videre. Jehova hadde gjort underverk ved å føre dem ut fra Egypt, og hvilke velsignelser kunne de ikke nå vente, etter at de formelt hadde inngått pakt om å ta imot Ham som sin Overherre, og var blitt anerkjent som Den Høyestes utvalgte folk?» Patriarker og profeter, 376.

Their short journey ended up being forty years, due to their unbelief and disobedience. Had they manifested a faith that was based upon their mighty deliverance out of slavery, they would have soon crossed over the Jordan river and entered into the Promised Land. Their first obstacle thereafter would have been the same obstacle that Joshua later took up. After forty years, literal Israel left the wilderness for the Promised Land, and Jericho was their first step, and it stands as a symbol of the power of God unto salvation unto everyone that believes. Jericho is also the symbol of the work that the Millerite movement was to confront in 1863, but they retreated into the wilderness. The symbolism of Elijah is directly connected with the symbolism of Jericho, and it is informative to consider Elijah’s historical connection with Jericho.

Deres korte reise endte opp med å vare i førti år, på grunn av deres vantro og ulydighet. Hadde de gitt til kjenne en tro som var grunnlagt på deres mektige utfrielse fra slaveriet, ville de snart ha gått over Jordanelven og gått inn i det lovede land. Deres første hindring deretter ville ha vært den samme hindringen som Josva senere tok opp. Etter førti år forlot det bokstavelige Israel ørkenen for det lovede land, og Jeriko var deres første skritt, og det står som et symbol på Guds kraft til frelse for enhver som tror. Jeriko er også symbolet på det verk som millerittbevegelsen skulle stå overfor i 1863, men de trakk seg tilbake til ørkenen. Elias’ symbolikk er direkte knyttet til Jerikos symbolikk, og det er opplysende å betrakte Elias’ historiske forbindelse med Jeriko.

> Now the rest of the acts of Omri which he did, and his might that he showed, are they not written in the book of the chronicles of the kings of Israel? So Omri slept with his fathers, and was buried in Samaria: and Ahab his son reigned in his stead. And in the thirty and eighth year of Asa king of Judah began Ahab the son of Omri to reign over Israel: and Ahab the son of Omri reigned over Israel in Samaria twenty and two years. And Ahab the son of Omri did evil in the sight of the Lord above all that were before him. And it came to pass, as if it had been a light thing for him to walk in the sins of Jeroboam the son of Nebat, that he took to wife Jezebel the daughter of Ethbaal king of the Zidonians, and went and served Baal, and worshipped him. And he reared up an altar for Baal in the house of Baal, which he had built in Samaria. And Ahab made a grove; and Ahab did more to provoke the Lord God of Israel to anger than all the kings of Israel that were before him. In his days did Hiel the Bethelite build Jericho: he laid the foundation thereof in Abiram his firstborn, and set up the gates thereof in his youngest son Segub, according to the word of the Lord, which he spake by Joshua the son of Nun. And Elijah the Tishbite, who was of the inhabitants of Gilead, said unto Ahab, As the Lord God of Israel liveth, before whom I stand, there shall not be dew nor rain these years, but according to my word. 1 Kings 16:27–17:1.

> Og Omris øvrige gjerninger, det han gjorde, og den makt han utfoldet, er de ikke oppskrevet i boken med Israels kongers krønike? Så la Omri seg til hvile hos sine fedre og ble begravet i Samaria; og Ahab, hans sønn, ble konge i hans sted. Og i Asas, Judas konges, åtte og trettiende år begynte Ahab, Omris sønn, å regjere over Israel; og Ahab, Omris sønn, regjerte over Israel i Samaria i tjueto år. Og Ahab, Omris sønn, gjorde det som var ondt i Herrens øyne, mer enn alle dem som hadde vært før ham. Og det skjedde, som om det hadde vært en lett sak for ham å vandre i Jeroboams, Nebats sønns, synder, at han tok Jesabel, datter av Etba’al, sidoniernes konge, til hustru, og gikk bort og tjente Ba’al og tilbad ham. Og han reiste et alter for Ba’al i Ba’als hus, som han hadde bygd i Samaria. Og Ahab laget en Asjera; og Ahab gjorde mer for å egge Herren, Israels Gud, til vrede enn alle Israels konger som hadde vært før ham. I hans dager bygde Hiel fra Betel Jeriko; han la dets grunnvoll på Abiram, sin førstefødte, og satte opp dets porter på sin yngste sønn Segub, etter Herrens ord, som han hadde talt ved Josva, Nuns sønn. Og Elia, tisjbitten, som var av innbyggerne i Gilead, sa til Ahab: Så sant Herren, Israels Gud, lever, han for hvis åsyn jeg står: I disse år skal det verken komme dugg eller regn, uten etter mitt ord. 1 Kong 16:27–17:1.

The confrontation that Elijah had with the gods of Ahab and Jezebel at Mount Carmel was in response to the apostasy of the northern kingdom of Israel’s seventh king who “did more to provoke the Lord God of Israel to anger than all the kings of Israel that were before him.” The word ‘provoke’ in the passage, is a reference to the “day of provocation” that was represented by the tenth test in Numbers fourteen. Ahab’s provoking of God represented the last of ten tests that was brought about by the evil report of ten spies in Numbers fourteen. Therefore, it represents the last test for the Millerite movement and the last test for the one hundred and forty-four thousand.

Konfrontasjonen som Elia hadde med Akabs og Jesabels guder på Karmelfjellet, var et svar på frafallet hos nordriket Israels sjuende konge, som «gjorde mer for å egge Herren, Israels Gud, til vrede enn alle Israels konger som hadde vært før ham». Ordet «egge» i dette avsnittet er en henvisning til «forbitrelsens dag», som var representert ved den tiende prøven i 4. Mosebok 14. Akabs eggen av Gud representerte den siste av ti prøver som ble forårsaket av den onde rapporten fra de ti speiderne i 4. Mosebok 14. Derfor representerer det den siste prøven for millerittbevegelsen og den siste prøven for de hundre og førtifire tusen.

> Wherefore as the Holy Ghost saith, Today if ye will hear his voice, Harden not your hearts, as in the provocation, in the day of temptation in the wilderness. Hebrews 3:7, 8.

> Derfor, som Den Hellige Ånd sier: I dag, om dere hører hans røst, så forherd ikke deres hjerter som under forbitrelsen, på fristelsens dag i ørkenen. Hebreerne 3,7.8.

In the prophetic “day of provocation” represented by Ahab, the prophet Elijah prayed that if it was necessary, God would bring judgments upon Israel that His people might repent from the sins they were participating in.

På den profetiske «utfordringens dag», representert ved Akab, ba profeten Elia om at dersom det var nødvendig, måtte Gud la dommer komme over Israel, for at Hans folk måtte omvende seg fra syndene de tok del i.

> “The people of Israel had gradually lost their fear and reverence for God until His word through Joshua had no weight with them. ‘In his [Ahab’s] days did Hiel the Bethelite build Jericho: he laid the foundation thereof in Abiram his first-born, and set up the gates thereof in his youngest son Segub, according to the word of the Lord, which he spake by Joshua the son of Nun.’

> Israels folk hadde etter hvert mistet sin gudsfrykt og ærbødighet for Gud, inntil hans ord gjennom Josva ikke lenger hadde noen tyngde hos dem. «I hans [Akabs] dager bygde Hiel fra Betel opp Jeriko; han la grunnvollen da Abiram, hans førstefødte, døde, og reiste portene da Segub, hans yngste sønn, døde, etter Herrens ord, som han hadde talt ved Josva, Nuns sønn.»

> “While Israel was apostatizing, Elijah remained a loyal and true prophet of God. His faithful soul was greatly distressed as he saw that unbelief and infidelity were fast separating the children of Israel from God, and he prayed that God would save His people. He entreated that the Lord would not wholly cast away His sinning people, but that He would by judgments if necessary arouse them to repentance and not permit them to go to still greater lengths in sin and thus provoke Him to destroy them as a nation.

> «Mens Israel falt fra, forble Elia en lojal og sann Guds profet. Hans trofaste sjel var dypt bedrøvet da han så at vantro og troløshet hastig skilte Israels barn fra Gud, og han ba om at Gud måtte frelse sitt folk. Han tryglet om at Herren ikke helt ville forkaste sitt syndende folk, men at Han ved dommer, om nødvendig, ville vekke dem til omvendelse og ikke tillate dem å gå enda lenger i synd og slik egge Ham til å ødelegge dem som nasjon.»

> “The message of the Lord came to Elijah to go to Ahab with the denunciations of His judgments because of the sins of Israel. Elijah traveled day and night until he reached the palace of Ahab. He solicited no admission, and waited not to be formally announced. All unexpectedly to Ahab, Elijah stands before the astonished king of Samaria in the coarse garments usually worn by the prophets. He makes no apology for his abrupt appearance, without invitation; but, raising his hands to heaven, he solemnly affirms by the living God, who made the heavens and the earth, the judgments which would come upon Israel: ‘There shall not be dew nor rain these years, but according to my word.’

> «Herrens ord kom til Elia, at han skulle gå til Akab med kunngjøringen om Hans dommer på grunn av Israels synder. Elia reiste dag og natt inntil han nådde Akabs palass. Han bad ikke om adgang og ventet heller ikke på å bli formelt meldt. Helt uventet for Akab står Elia foran den forbløffede kongen i Samaria, kledd i de grove klær som profetene vanligvis bar. Han kommer ikke med noen unnskyldning for sin brå, uinnbudte fremtreden; men idet han løfter hendene mot himmelen, stadfester han høytidelig ved den levende Gud, som skapte himmelen og jorden, de dommer som skulle komme over Israel: ‘Det skal ikke falle dugg eller regn i disse år, uten etter mitt ord.’»

> “This startling denunciation of God’s judgments because of the sins of Israel fell like a thunderbolt upon the apostate king. He seemed to be paralyzed with amazement and terror; and before he could recover from his astonishment, Elijah, without waiting to see the effect of his message, disappeared as suddenly as he came. His work was to speak the word of woe from God, and he instantly withdrew. His word had locked up the treasures of heaven, and his word was the only key which could open them again.” Testimonies, volume 3, 273.

> «Denne rystende fordømmelsen av Guds dommer på grunn av Israels synder falt som et lyn fra klar himmel over den frafalne kongen. Han syntes å være lammet av forbauselse og redsel; og før han kunne komme seg etter sin bestyrtelse, forsvant Elia, uten å vente på å se virkningen av sitt budskap, like plutselig som han kom. Hans oppgave var å tale ve-ordet fra Gud, og han trakk seg øyeblikkelig tilbake. Hans ord hadde stengt himmelens skatter inne, og hans ord var den eneste nøkkelen som kunne åpne dem igjen.» Testimonies, bind 3, 273.

Israel had forgotten that Joshua had strictly commanded them not to associate with the heathen nations, and to never rebuild Jericho. Though the battle of Jericho was a tremendous demonstration of God’s power and a symbol of God’s promise to lead His people into the Promised Land, there was also a sin, a curse and a deliverance associated with Jericho. The ‘sin’ was that of Achan who coveted the wealth and influence of Jericho, the ‘curse’ was upon any man that would rebuild Jericho and the harlot Rahab represented the ‘deliverance’. Achan wanted the beautiful Babylonian robe. He thought he could hide his sin, as Adam and Eve sought to hide their sin with a garment of fig leaves. Achan wanted the prosperity that Jericho represented, and he wished to be associated with Babylon.

Israel hadde glemt at Josva strengt hadde befalt dem ikke å ha samfunn med hedningefolkene, og aldri å gjenoppbygge Jeriko. Selv om slaget om Jeriko var en mektig demonstrasjon av Guds kraft og et symbol på Guds løfte om å føre sitt folk inn i det lovede land, var det også en synd, en forbannelse og en utfrielse knyttet til Jeriko. «Synden» var Akans synd, han som begjærte Jerikos rikdom og innflytelse; «forbannelsen» hvilte over enhver mann som ville gjenoppbygge Jeriko, og skjøgen Rahab representerte «utfrielsen». Akan ønsket den vakre babylonske kappen. Han trodde at han kunne skjule sin synd, slik Adam og Eva søkte å skjule sin synd med et plagg av fikenløv. Akan ønsket den velstand som Jeriko representerte, og han ønsket å være knyttet til Babylon.

Jericho is set forth as a symbol of the work of carrying the third angel’s message to the world, but it possesses a warning about the sin of loving and trusting in the world. The symbol of Jericho also contains a curse against the rebuilding of Jericho and Rahab represents those still in Babylon that come out when the loud cry of the third angel is proclaimed.

Jeriko fremstilles som et symbol på arbeidet med å bære den tredje engels budskap ut til verden, men det rommer også en advarsel mot synden i å elske og stole på verden. Symbolet Jeriko inneholder også en forbannelse over gjenoppbyggingen av Jeriko, og Rahab representerer dem som fremdeles er i Babylon, men som kommer ut når den tredje engels høye rop blir forkynt.

> “Elijah’s faithful soul was grieved. His indignation was aroused, and he was jealous for the glory of God. He saw that Israel was plunged into fearful apostasy. And when he called to mind the great things that God had wrought for them, he was overwhelmed with grief and amazement. But all this was forgotten by the majority of the people. He went before the Lord, and, with his soul wrung with anguish, pleaded for Him to save His people if it must be by judgments. He pleaded with God to withhold from His ungrateful people dew and rain, the treasures of heaven, that apostate Israel might look in vain to their gods, their idols of gold, wood, and stone, the sun, moon, and stars, to water and enrich the earth, and cause it to bring forth plentifully. The Lord told Elijah that He had heard his prayer and would withhold dew and rain from His people until they should turn unto Him with repentance.

> «Elias’ trofaste sjel var bedrøvet. Hans harme ble vekket, og han brant av nidkjærhet for Guds herlighet. Han så at Israel var sunket ned i et fryktelig frafall. Og når han kalte i hu de store ting som Gud hadde gjort for dem, ble han overveldet av sorg og forferdelse. Men alt dette var glemt av folkets flertall. Han trådte fram for Herren og bønnfalt Ham, med sin sjel vridd av kval, om å frelse sitt folk, om det så måtte skje ved dommer. Han bønnfalt Gud om å holde tilbake dugg og regn fra sitt utakknemlige folk, himmelens skatter, så det frafalne Israel forgjeves kunne vende seg til sine guder, sine avguder av gull, tre og stein, solen, månen og stjernene, for at de skulle vanne og gjøre jorden fruktbar og få den til å bære rikelig grøde. Herren sa til Elias at Han hadde hørt hans bønn og ville holde dugg og regn tilbake fra sitt folk inntil de vendte om til Ham med anger.»

> “God had specially guarded His people against mingling with the idolatrous nations around them, lest their hearts should be deceived by the attractive groves and shrines, temples and altars, which were arranged in the most expensive, alluring manner to pervert the senses so that God would be supplanted in the minds of the people.

> «Gud hadde på en særskilt måte vernet sitt folk mot å blande seg med de avgudsdyrkende folkene omkring dem, for at ikke deres hjerter skulle bli forført av de tiltrekkende lunder og helligdommer, templer og altere, som var innrettet på den mest kostbare og forlokkende måte for å forderve sansene, slik at Gud skulle bli fortrengt i folkets sinn.

> “The city of Jericho was devoted to the most extravagant idolatry. The inhabitants were very wealthy, but all the riches that God had given them they counted as the gift of their gods. They had gold and silver in abundance; but, like the people before the Flood, they were corrupt and blasphemous, and insulted and provoked the God of heaven by their wicked works. God’s judgments were awakened against Jericho. It was a stronghold. But the Captain of the Lord’s host Himself came from heaven to lead the armies of heaven in an attack upon the city. Angels of God laid hold of the massive walls and brought them to the ground. God had said that the city of Jericho should be accursed and that all should perish except Rahab and her household. These should be saved because of the favor that Rahab showed the messengers of the Lord. The word of the Lord to the people was: ‘And ye, in anywise keep yourselves from the accursed thing, lest ye make yourselves accursed, when ye take of the accursed thing, and make the camp of Israel a curse, and trouble it.’ ‘And Joshua adjured them at that time, saying, Cursed be the man before the Lord, that riseth up and buildeth this city Jericho: he shall lay the foundation thereof in his first-born, and in his youngest son shall he set up the gates of it.’

> «Byen Jeriko var hengitt til den mest utsvevende avgudsdyrkelse. Innbyggerne var meget rike, men all den rikdom Gud hadde gitt dem, regnet de som en gave fra sine guder. De hadde gull og sølv i overflod; men, lik menneskene før syndfloden, var de fordervet og gudsbespottelige, og ved sine onde gjerninger hånte og egget de himmelens Gud til vrede. Guds dommer ble vakt mot Jeriko. Det var en festning. Men Herren hærskarenes Fyrste kom selv ned fra himmelen for å føre himmelens hærer til angrep på byen. Guds engler grep fatt i de veldige murene og la dem i grus. Gud hadde sagt at byen Jeriko skulle være bannlyst, og at alle skulle omkomme unntatt Rahab og hennes husstand. Disse skulle bli frelst på grunn av den velvilje Rahab viste Herrens sendebud. Herrens ord til folket var: ‘Men dere skal for all del vokte dere for det bannlyste, så dere ikke selv blir bannlyst når dere tar av det bannlyste og gjør Israels leir til en bann og fører ulykke over den.’ ‘Og Josva lot dem den gang sverge og sa: Forbannet være den mann for Herrens åsyn som står opp og bygger opp igjen denne byen Jeriko! På sin førstefødte skal han legge dens grunnvoll, og på sin yngste sønn skal han sette opp dens porter.’»

> “God was very particular in regard to Jericho, lest the people should be charmed with the things that the inhabitants had worshiped and their hearts be diverted from God. He guarded His people by most positive commands; yet notwithstanding the solemn injunction from God by the mouth of Joshua, Achan ventured to transgress. His covetousness led him to take of the treasures that God had forbidden him to touch because the curse of God was upon them. And because of this man’s sin the Israel of God were as weak as water before their enemies.

> «Gud var svært nøye med hensyn til Jeriko, for at folket ikke skulle bli betatt av de ting som innbyggerne hadde tilbedt, og deres hjerter bli vendt bort fra Gud. Han vernet sitt folk ved de mest utvetydige befalinger; men til tross for den høytidelige formaningen fra Gud ved Josvas munn, våget Akan å overtre. Hans havesyke fikk ham til å ta av de skatter som Gud hadde forbudt ham å røre, fordi Guds forbannelse hvilte over dem. Og på grunn av denne mannens synd var Guds Israel svakt som vann overfor sine fiender.»

> “Joshua and the elders of Israel were in great affliction. They lay before the ark of God in most abject humility because the Lord was wroth with His people. They prayed and wept before God. The Lord spoke to Joshua: ‘Get thee up; wherefore liest thou thus upon thy face? Israel hath sinned, and they have also transgressed My covenant which I commanded them: for they have even taken of the accursed thing, and have also stolen, and dissembled also, and they have put it even among their own stuff. Therefore the children of Israel could not stand before their enemies, but turned their backs before their enemies, because they were accursed: neither will I be with you any more, except ye destroy the accursed from among you.’

> «Josva og Israels eldste var i stor trengsel. De lå foran Guds ark i den dypeste ydmykelse fordi Herren var vred på sitt folk. De ba og gråt for Gud. Herren talte til Josva: ‘Stå opp! Hvorfor ligger du slik med ditt ansikt mot jorden? Israel har syndet, og de har også overtrådt min pakt som jeg bød dem; for de har endog tatt av det bannlyste, og de har også stjålet og dessuten handlet svikefullt, og de har til og med lagt det blant sine egne eiendeler. Derfor kunne Israels barn ikke bli stående for sine fiender, men vendte ryggen til sine fiender, fordi de var blitt bannlyst; heller ikke vil jeg være med dere lenger, dersom dere ikke ødelegger det bannlyste fra deres midte.’»

> “I have been shown that God here illustrates how He regards sin among those who profess to be His commandment-keeping people. Those whom He has specially honored with witnessing the remarkable exhibitions of His power, as did ancient Israel, and who will even then venture to disregard His express directions, will be subjects of His wrath. He would teach His people that disobedience and sin are exceedingly offensive to Him and are not to be lightly regarded.” Testimonies, volume 3, 263, 264.

> «Det er blitt vist meg at Gud her illustrerer hvordan Han betrakter synd blant dem som bekjenner seg til å være Hans lovlydige folk. De som Han på en særlig måte har æret ved å la dem være vitne til de bemerkelsesverdige åpenbarelsene av Hans makt, slik det gamle Israel var, og som likevel våger å se bort fra Hans uttrykkelige påbud, skal bli gjenstand for Hans vrede. Han vil lære sitt folk at ulydighet og synd i høy grad vekker Hans mishag og ikke må betraktes lett.» Testimonies, bind 3, 263, 264.

The story of Jericho includes the warning to not trust in the perceived strength and glory of the wicked and affluent city. A “city” in Bible prophecy is a kingdom, and Achan took a Babylonian garment. A garment prophetically represents character, so in the “last days,” Achan’s hiding of the Babylonish garment represents a hidden desire to possess the character of spiritual Babylon. The character, or image of spiritual Babylon is what the United States covets when it brings together church and state.

Fortellingen om Jeriko innbefatter advarselen om ikke å sette sin lit til den ugudelige og velstående byens tilsynelatende styrke og herlighet. En «by» i Bibelens profetier er et kongerike, og Akan tok et babylonsk klesplagg. Et klesplagg representerer profetisk karakter, så i «de siste dager» representerer Akans skjuling av det babylonske klesplagget et skjult begjær etter å eie det åndelige Babylons karakter. Karakteren, eller bildet, av det åndelige Babylon er det som De forente stater begjærer når de forener kirke og stat.

Confronted with the possibility of the youth of the Millerite movement being drafted into the Civil War, and recognizing the need of organization, the leaders of the movement became legally connected with the affluent nation that they were never to assimilate unto. Even the Constitution of that affluent country designed that it was never necessary for a church to be connected with the state. There were denominations that existed during the Millerite time period, that still exist today; some of those denominations have never entered into the legal relationship with the United States government, and their choice to not establish that relationship, never in any way prevented them from organizing their respective churches.

Stilt overfor muligheten for at ungdommene i den millerittiske bevegelsen kunne bli innkalt til borgerkrigen, og i erkjennelsen av behovet for organisering, ble bevegelsens ledere juridisk knyttet til den velstående nasjonen som de aldri skulle assimilere seg til. Selv denne velstående nasjonens grunnlov var utformet slik at det aldri var nødvendig for en kirke å være knyttet til staten. Det fantes kirkesamfunn i den millerittiske tidsperioden som fortsatt eksisterer i dag; noen av disse kirkesamfunnene har aldri inntrådt i et juridisk forhold til De forente staters regjering, og deres valg om ikke å etablere dette forholdet har aldri på noen måte hindret dem i å organisere sine respektive kirker.

Long after Joshua fought the battle of Jericho, in the time of Ahab, all the warnings of Achan’s apostasy and the destruction of Jericho had been forgotten by God’s apostate people. Elijah prayed to God, requesting if necessary that God’s judgments would be exercised to bring His people to repentance. When Malachi records the final words of the Old Testament the promise is set within the context of the Lord striking the world with a curse. The curse associated with Jericho, was upon any man who would rebuild Jericho. The curse was upon any who would like Achan, desire to trust in the wealth and affluency associated with Jericho. Achan’s “sin” represents the hidden unsanctified inward desire to wear the Babylonish garment. The ‘curse’ was for the work of acting out those inward desires.

Lenge etter at Josva hadde kjempet slaget ved Jeriko, i Akabs tid, var alle advarslene om Akans frafall og Jerikos ødeleggelse blitt glemt av Guds frafalne folk. Elia ba til Gud og anmodet om at, om nødvendig, Guds dommer måtte bli satt i verk for å føre Hans folk til omvendelse. Når Malaki nedtegner Det gamle testamentes siste ord, er løftet satt inn i sammenhengen av at Herren slår verden med en forbannelse. Forbannelsen som var knyttet til Jeriko, var over enhver mann som ville gjenoppbygge Jeriko. Forbannelsen var over enhver som, lik Akan, ønsket å sette sin lit til den rikdom og overflod som var forbundet med Jeriko. Akans «synd» representerer det skjulte, uhelligede indre begjær etter å bære den babylonske kledning. «Forbannelsen» gjaldt handlingen å sette disse indre begjærene ut i livet.

Miller’s message was the Elijah message for his time and the Civil War represented the judgments that accompany the Elijah message. In the middle of the Civil War in 1863, Millerite Adventism rebuilt Jericho, as witnessed by the details of Joshua’s curse upon any man who did so.

Millers budskap var Elias-budskapet for hans tid, og borgerkrigen representerte de dommene som ledsager Elias-budskapet. Midt under borgerkrigen i 1863 gjenoppbygde millerittisk adventisme Jeriko, slik det bevitnes av detaljene i Josvas forbannelse over enhver mann som gjorde det.

> And Joshua adjured them at that time, saying, Cursed be the man before the Lord, that riseth up and buildeth this city Jericho: he shall lay the foundation thereof in his firstborn, and in his youngest son shall he set up the gates of it. Joshua 6:26.

> Og Josva tok dem den gang i ed og sa: Forbannet være den mann for Herrens åsyn som reiser seg og bygger opp igjen denne byen Jeriko; med sin førstefødte skal han legge dens grunnvoll, og med sin yngste sønn skal han sette opp dens porter. Josva 6:26.

The word “adjured” in the command of Joshua is both an oath and a curse. Cursed if you break Joshua’s command, and blessed if you keep the oath. The word translated as “adjured” is also translated as “seven times” in Leviticus twenty-six. The oath and curse of Moses as Daniel expresses it in chapter nine, is connected with the rebuilding of Jericho.

Ordet «tok i ed» i Josvas befaling er både en ed og en forbannelse. Forbannet om du bryter Josvas befaling, og velsignet om du holder eden. Ordet som er oversatt med «tok i ed», er også oversatt med «sju ganger» i Tredje Mosebok tjueseks. Moses’ ed og forbannelse, slik Daniel uttrykker det i kapittel ni, er knyttet til gjenoppbyggingen av Jeriko.

> Yea, all Israel have transgressed thy law, even by departing, that they might not obey thy voice; therefore the curse is poured upon us, and the oath that is written in the law of Moses the servant of God, because we have sinned against him. Daniel 9:11.

> Ja, hele Israel har overtrådt din lov og vendt seg bort, så de ikke ville lyde din røst; derfor er forbannelsen blitt utøst over oss, og eden som er skrevet i loven til Moses, Guds tjener, fordi vi har syndet mot ham. Daniel 9:11.

Sister White said, “God was very particular in regard to Jericho, lest the people should be charmed with the things that the inhabitants had worshiped and their hearts be diverted from God.” God was very particular in accomplishing the destruction of Jericho and therefore He was very particular in recording the warning represented by Achan. He was careful in recording the curse associated with rebuilding Jericho and also careful in defining the divine tactics employed in bringing the walls down.

Søster White sa: «Gud var meget nøye med hensyn til Jeriko, for at folket ikke skulle bli betatt av de ting som innbyggerne hadde tilbedt, og deres hjerter bli vendt bort fra Gud.» Gud var meget nøye i fullbyrdelsen av Jerikos ødeleggelse, og derfor var Han også meget nøye med å nedtegne advarselen som ble representert ved Akan. Han var omhyggelig med å nedtegne forbannelsen knyttet til gjenoppbyggingen av Jeriko, og også omhyggelig med å fastsette de guddommelige taktikker som ble anvendt for å få murene til å falle.

It was most certainly Jesus, as the Captain of the Lord’s host that directed the angels to bring Jericho’s walls down, and nothing is done by accident in God’s Word, but in this instance, we have the prophetess telling us that “God was very particular in regard to Jericho.” Seven days the ark was carried around the city, and a day is a year in prophecy. That principle was recorded at the beginning of the forty years of wilderness wandering and at the end of those forty years they compassed Jericho for seven days.

Det var helt visst Jesus, som Herren hærskars fyrste, som gav englane ordre om å felle Jerikos murar, og ingenting skjer tilfeldig i Guds Ord; men i dette tilfellet fortel profetinna oss at «Gud var svært nøye med omsyn til Jeriko.» I sju dagar vart arka boren rundt byen, og ein dag er eitt år i profetien. Dette prinsippet vart nedteikna ved byrjinga av dei førti åra med vandringa i øydemarka, og ved slutten av desse førti åra gjekk dei rundt Jeriko i sju dagar.

> After the number of the days in which ye searched the land, even forty days, each day for a year, shall ye bear your iniquities, even forty years, and ye shall know my breach of promise. Numbers 14:34.

> Etter tallet på de dager da dere utforsket landet, førti dager, én dag for hvert år, skal dere bære deres misgjerninger, førti år, og dere skal kjenne mitt løftebrudd. 4 Mosebok 14:34.

Seven days the ark was carried around the city and on the seventh-day it was taken around the city “seven times.” This provides two prophetic witnesses that Jericho is associated with the “seven times” of Moses’ oath. God’s covenant people are priests, and seven priests blew seven trumpets.

I sju dager ble arken båret rundt byen, og på den sjuende dagen ble den båret rundt byen «sju ganger». Dette gir to profetiske vitnesbyrd om at Jeriko er forbundet med «sju ganger» i Moses’ ed. Guds paktsfolk er prester, og sju prester blåste i sju basuner.

> Ye also, as lively stones, are built up a spiritual house, an holy priesthood, to offer up spiritual sacrifices, acceptable to God by Jesus Christ. 1 Peter 2:5.

> Også dere, som levende steiner, blir bygd opp til et åndelig hus, et hellig presteskap, for å bære fram åndelige offer, som er velbehagelige for Gud ved Jesus Kristus. 1 Peter 2:5.

A trumpet represents either a warning message, or a judgment or a call to a holy convocation depending on the context where it is located. In the last days a trumpet is to be blown by the watchmen, as it was blown by the Millerites in their history. The priests represent the watchmen on the walls of Zion that blow a trumpet, warning God’s people of a coming judgment, while also calling those very same people unto a holy convocation.

En basun representerer enten et advarselsbudskap, eller en dom, eller et kall til en hellig sammenkomst, avhengig av den sammenheng den forekommer i. I de siste dager skal en basun blåses av vekterne, slik den ble blåst av millerittene i deres historie. Prestene representerer vekterne på Sions murer som blåser i en basun, advarer Guds folk om en kommende dom, samtidig som de kaller det samme folket til en hellig sammenkomst.

> Blow ye the trumpet in Zion, and sound an alarm in my holy mountain: let all the inhabitants of the land tremble: for the day of the Lord cometh, for it is nigh at hand … Blow the trumpet in Zion, sanctify a fast, call a solemn assembly: Gather the people, sanctify the congregation, assemble the elders, gather the children, and those that suck the breasts: let the bridegroom go forth of his chamber, and the bride out of her closet. Let the priests, the ministers of the Lord, weep between the porch and the altar, and let them say, Spare thy people, O Lord, and give not thine heritage to reproach, that the heathen should rule over them: wherefore should they say among the people, Where is their God? Joel 2:1, 15–17.

> Blås i basunen på Sion, og slå alarm på mitt hellige berg! La alle landets innbyggere skjelve, for Herrens dag kommer, ja, den er nær … Blås i basunen på Sion, hellig en faste, kall sammen til en høytidelig forsamling! Samle folket, hellig menigheten, kall de eldste sammen, samle barna og dem som dier brystet! La brudgommen gå ut av sitt kammer og bruden ut av sitt rom. La prestene, Herrens tjenere, gråte mellom forhallen og alteret, og la dem si: Spar ditt folk, Herre, og overgi ikke din arv til vanære, så hedningefolkene skal herske over dem. Hvorfor skulle de si blant folkene: Hvor er deres Gud? Joel 2:1, 15–17.

The trumpet message is the Elijah message. All the various usages of the word “seven” in Joshua chapter six, is the same word or a related derivative of the word which is translated as “seven times” in Leviticus twenty-six. Yet the dish of fables handed out by the Laodicean theologians claim that the word translated as “seven times” in Leviticus twenty-six only represents fullness of power, or completeness or some other foolish variation of their denial that Miller was correct in applying a numerical value to the word translated as “seven times.” The priests led the people around the city seven times, not fully or completely around Jericho. The word translated as “seven times” represents a numerical value!

Basunbudskapet er Elias-budskapet. Alle de ulike brukene av ordet «sju» i Josva kapittel seks er det samme ordet, eller en beslektet avledning av ordet som er oversatt med «sju ganger» i Tredje Mosebok tjueseks. Likevel hevder den samling av fabler som deles ut av de laodikeiske teologene, at ordet som er oversatt med «sju ganger» i Tredje Mosebok tjueseks, bare representerer maktens fylde, eller fullstendighet, eller en annen tåpelig variant av deres fornektelse av at Miller hadde rett i å tillegge ordet som er oversatt med «sju ganger», en numerisk verdi. Prestene ledet folket rundt byen sju ganger, ikke fullt eller fullstendig rundt Jeriko. Ordet som er oversatt med «sju ganger», representerer en numerisk verdi!

At Jericho, when the people shouted, it represented the loud cry of the one hundred and forty-four thousand, who are cut out of the mountain without hands in Daniel chapter two, who strike and break in pieces the image.

Ved Jeriko, da folket ropte, representerte det det høye rop fra de hundre og førtifire tusen, som i Daniel kapittel to er hugget ut av fjellet uten hender, og som slår billedstøtten og knuser den i stykker.

> And in the days of these kings shall the God of heaven set up a kingdom, which shall never be destroyed: and the kingdom shall not be left to other people, but it shall break in pieces and consume all these kingdoms, and it shall stand for ever. Forasmuch as thou sawest that the stone was cut out of the mountain without hands, and that it brake in pieces the iron, the brass, the clay, the silver, and the gold; the great God hath made known to the king what shall come to pass hereafter: and the dream is certain, and the interpretation thereof sure. Daniel 2:44, 45.

> Og i disse kongers dager skal himmelens Gud opprette et rike som aldri i evighet skal ødelegges; og riket skal ikke overlates til et annet folk, men det skal knuse og gjøre ende på alle disse rikene, og selv skal det stå til evig tid. Siden du så at steinen ble revet løs fra fjellet uten hender, og at den knuste jernet, kobberet, leiren, sølvet og gullet, har den store Gud kunngjort for kongen hva som skal skje heretter; og drømmen er viss, og tydningen av den er sikker. Daniel 2:44, 45.

God was careful to list the precious metals that were found in Jericho as gold, silver, brass and iron. Prophetically, clay represents God’s people as typified by Rahab. Jericho represents the end of all earthly kingdoms during the loud cry of the one hundred and forty-four thousand.

Gud var nøye med å oppregne de edle metallene som ble funnet i Jeriko, som gull, sølv, kobber og jern. Profetisk representerer leire Guds folk, slik dette er forbildet ved Rahab. Jeriko representerer enden på alle jordiske riker under det høye ropet fra de hundre og førtifire tusen.

> But all the silver, and gold, and vessels of brass and iron, are consecrated unto the Lord: they shall come into the treasury of the Lord. Joshua 6:19.

> Men alt sølvet og gullet og karene av kobber og jern er viet til Herren; de skal komme inn i Herrens skattkammer. Josva 6:19.

Jericho represents the work of conquering the Promised Land, which typifies the work of the mighty movement of the third angel. That work includes a warning, a curse and the saving of those outside the priesthood, as represented by the harlot, Rahab.

Jeriko representerer verket med å erobre det lovede land, noe som er et forbilde på den mektige bevegelsens verk under den tredje engel. Dette verket omfatter en advarsel, en forbannelse og frelsen av dem som er utenfor prestedømmet, slik det er fremstilt ved skjøgen Rahab.

Joshua’s prophetic “curse” was later fulfilled in the days of Ahab and Elijah. The curse against rebuilding Jericho contained the specific prediction that the man that did so, would lose his youngest son when he set up the gates of Jericho, and he would lose his oldest son when he laid the foundations thereof. In the time of Elijah, Hiel the Bethelite fulfilled that prophecy, and his youngest son died when he set up the gates and his oldest son died when he laid the foundations. The “curse” which is associated with the Elijah message was represented by the work of rebuilding Jericho.

Josvas profetiske «forbannelse» ble senere oppfylt i Akabs og Elias dager. Forbannelsen mot å gjenoppbygge Jeriko inneholdt den bestemte forutsigelsen at den mann som gjorde dette, skulle miste sin yngste sønn da han satte opp Jerikos porter, og han skulle miste sin eldste sønn da han la dens grunnvoller. På Elias’ tid oppfylte Hiel fra Betel denne profetien, og hans yngste sønn døde da han satte opp portene, og hans eldste sønn døde da han la grunnvollene. Den «forbannelse» som er forbundet med Elias-budskapet, ble representert ved arbeidet med å gjenoppbygge Jeriko.

> Behold, I will send you Elijah the prophet before the coming of the great and dreadful day of the Lord: And he shall turn the heart of the fathers to the children, and the heart of the children to their fathers, lest I come and smite the earth with a curse. Malachi 4:5, 6.

> Se, jeg sender dere profeten Elia før Herrens store og fryktelige dag kommer. Og han skal vende fedrenes hjerte til barna og barnas hjerte til deres fedre, så jeg ikke skal komme og slå landet med bann. Malaki 4:5, 6.

The curse of Millerite history that was associated with Miller’s Elijah message was predicted by Joshua and fulfilled in the time of Elijah and Ahab.

Forbannelsen over den millerittiske historien som var knyttet til Millers Elias-budskap, ble forutsagt av Josva og oppfylt på Elias’ og Ahabs tid.

> In his days did Hiel the Bethelite build Jericho: he laid the foundation thereof in Abiram his firstborn, and set up the gates thereof in his youngest son Segub, according to the word of the Lord, which he spake by Joshua the son of Nun. 1 Kings 16:34.

> I hans dager bygde Hiel fra Betel Jeriko; han la dens grunnvoll da Abiram, hans førstefødte, døde, og satte opp dens porter da Segub, hans yngste sønn, døde, etter Herrens ord, som han hadde talt ved Josva, Nuns sønn. 1 Kongebok 16:34.

The curse of rebuilding Jericho cannot be separated from the manifestation of power that God exercised in bringing the walls of Jericho down. Sister White said, “Those whom He has specially honored with witnessing the remarkable exhibitions of His power, as did ancient Israel, and who will even then venture to disregard His express directions, will be subjects of His wrath.” The Millerites had just participated in the manifestation of God’s power that climaxed with the Midnight Cry, yet they rejected Moses’ oath of the seven times which Daniel also identifies as the curse of Moses.

Forbannelsen over å gjenoppbygge Jeriko kan ikke skilles fra den kraftsmanifestasjon som Gud utøvde da han lot Jerikos murer falle. Søster White sa: «De som Han på en særlig måte har beæret med å være vitne til de bemerkelsesverdige åpenbaringer av Hans kraft, slik oldtidens Israel var, og som selv da våger å se bort fra Hans uttrykkelige påbud, skal bli gjenstand for Hans vrede.» Millerittene hadde nettopp tatt del i manifestasjonen av Guds kraft som kulminerte i midnattsropet, likevel forkastet de Mose ed om de sju tider, som Daniel også identifiserer som Moses’ forbannelse.

Names are a symbol of character in God’s Word, and the name of the man who rebuilt Jericho, along with the names of his oldest and youngest son are very informative. Hiel means the living God of strength and suggests that Hiel was a follower of the living God. The fact that he is identified as a Bethelite identifies him with the church. Abiram, his firstborn means the father of height, in terms of being exalted and lifted up. His youngest son Segub means lofty and to exalt and lift up. All three names represent elements of God’s character, but in the context of the prophecy which they fulfilled, they represent a man who was lifting up and exalting himself above the Almighty God who had brought Jericho down. A “gate” in prophecy represents a church.

Navn er et symbol på karakter i Guds Ord, og navnet på mannen som gjenoppbygde Jeriko, sammen med navnene på hans eldste og yngste sønn, er meget opplysende. Hiel betyr den levende styrkes Gud og antyder at Hiel var en etterfølger av den levende Gud. Det forhold at han blir identifisert som en betelitt, knytter ham til menigheten. Abiram, hans førstefødte, betyr høyhetens far, i betydningen å være opphøyet og løftet opp. Hans yngste sønn Segub betyr opphøyet og å opphøye og løfte opp. Alle tre navnene representerer elementer av Guds karakter, men i sammenhengen med den profetien som de oppfylte, representerer de en mann som opphøyet og løftet seg selv over den allmektige Gud som hadde revet Jeriko ned. En «port» i profetien representerer en menighet.

> “To the humble, believing soul, the house of God on earth is the gate of heaven. The song of praise, the prayer, the words spoken by Christ’s representatives, are God’s appointed agencies to prepare a people for the church above, for that loftier worship into which there can enter nothing that defileth.” Testimonies, volume 5, 491.

> «For den ydmyke, troende sjel er Guds hus på jorden himmelens port. Lovsangen, bønnen, ordene som blir talt av Kristi representanter, er de redskaper Gud har innsatt for å berede et folk for menigheten der oppe, for den høyere tilbedelse som intet urent kan få adgang til.» Testimonies, bind 5, 491.

The beginning of the work to start a church began in 1860, as testified to by Adventist historians such as Arthur White, Ellen White’s grandson.

Begynnelsen på arbeidet med å grunnlegge en menighet fant sted i 1860, slik det er bevitnet av adventistiske historikere som Arthur White, Ellen Whites barnebarn.

> “While Ellen White had written and published at some length on the need of order in managing the work of the church (see Early Writings, 97–104), and while James White had kept this need before the believers in addresses and Review articles, the church was slow to move. What had been presented in general terms, was well received, but when it came to translating this with something constructive there was resistance and opposition. James White’s brief articles in February aroused not a few from complacency, and now a great deal was being said.

> «Mens Ellen White hadde skrevet og utgitt en del om behovet for orden i ledelsen av menighetens arbeid (se Early Writings, 97–104), og mens James White hadde holdt dette behovet fram for de troende i taler og artikler i Review, var menigheten sen til å handle. Det som var blitt framstilt i generelle vendinger, ble godt mottatt, men da det kom til å omsette dette i noe konstruktivt, oppstod det motstand og innvendinger. James Whites korte artikler i februar vekket ikke så få opp fra likegyldighet, og nå ble det sagt svært mye.»

> “J. N. Loughborough, working with White in Michigan, was the first to respond. His words were in the affirmative, but on the defensive:

> «J. N. Loughborough, som arbeidet sammen med White i Michigan, var den første som svarte. Hans ord var bekreftende, men defensive:»

> “‘Says one, if you organize so as to hold property by law, you will be a part of Babylon. No; I understand there is quite a difference between our being in a position that we can protect our property by law and using the law to protect and enforce our religious views. If it is wrong to protect church property, why is not wrong for individuals to hold any property legally?—Review and Herald, March 8, 1860.’

> «‘Noen sier: Hvis dere organiserer dere slik at dere kan eie eiendom i henhold til loven, vil dere være en del av Babylon. Nei; jeg forstår at det er en betydelig forskjell mellom at vi er i en stilling hvor vi kan beskytte vår eiendom ved lov, og det å bruke loven til å beskytte og håndheve våre religiøse synspunkter. Hvis det er galt å beskytte kirkens eiendom, hvorfor er det da ikke galt for enkeltpersoner å eie noen form for eiendom på lovlig vis?—Review and Herald, 8. mars 1860.’»

> “James White had closed his statement in the Review, laying the matter of the need of organization of the publishing interests before the church with the words ‘If any object to our suggestions, will they please write out a plan on which we as a people can act?’—Ibid., February 23, 1860. The first minister laboring out in the field to respond was R. F. Cottrell, a stalwart corresponding editor of the Review. His immediate reaction was decidedly negative:

> «James White hadde avsluttet sin uttalelse i Review, idet han la spørsmålet om nødvendigheten av organisering av forlagsvirksomheten fram for menigheten med ordene: «Hvis noen har innvendinger mot våre forslag, vil de da være vennlige å skrive ut en plan som vi som folk kan handle etter?» — Ibid., 23. februar 1860. Den første predikanten som arbeidet ute på feltet og svarte, var R. F. Cottrell, en standhaftig korresponderende redaktør i Review. Hans umiddelbare reaksjon var klart negativ:

> “‘Brother White has asked the brethren to speak in relation to his proposition to secure the property of the church. I do not know precisely what measure he intends in this suggestion, but understand it is to get incorporated as a religious body according to law. For myself, I think it would be wrong to ‘make us a name,’ since that lies at the foundation of Babylon. I do not think God would approve of it.—Ibid., March 22, 1860.” Arthur White, Ellen G. White, volume 1, 420, 421.

> «Bror White har bedt brødrene om å uttale seg i forbindelse med hans forslag om å sikre menighetens eiendom. Jeg vet ikke nøyaktig hvilket tiltak han har i tankene med dette forslaget, men forstår at det går ut på å bli inkorporert som et religiøst samfunn i henhold til loven. For min egen del mener jeg at det ville være galt å «gjøre oss et navn», siden dette ligger til grunn for Babylon. Jeg tror ikke Gud ville godkjenne det.—Ibid., 22. mars 1860.» Arthur White, Ellen G. White, bind 1, 420, 421.

James White began his effort to become a church in 1860, and a church is represented by a “gate”. Ellen White says this about the year 1860.

James White begynte sitt arbeid for å bli en kirke i 1860, og en kirke er representert ved en «port». Ellen White sier dette om året 1860.

> “In 1860 death stepped over our threshold, and broke the youngest branch of our family tree. Little Herbert, born September 20, 1860, died December 14 of the same year.” Testimonies, volume 1, 103.

> «I 1860 trådte døden over vår dørterskel og brøt av den yngste grenen på vårt familietre. Lille Herbert, født 20. september 1860, døde 14. desember samme år.» Testimonies, bind 1, 103.

In 1863, the Whites also lost their eldest son. After playing and becoming overheated, he went into the room where the cloth charts were prepared and took a nap upon some damp cloths that were used in preparation of the charts. The 1843 and 1850 charts represent the foundations of the Millerite movement. The chart produced in 1863, represent a rejection of the “seven times” of Leviticus twenty-six as previously represented upon the two tables of Habakkuk. It presents a counterfeit foundational message.

I 1863 mistet også White-paret sin eldste sønn. Etter å ha lekt og blitt overopphetet gikk han inn i rommet der tøyplansjene ble gjort i stand, og la seg til å sove på noen fuktige tøystykker som ble brukt i forberedelsen av plansjene. Plansjene fra 1843 og 1850 representerer grunnvollene for millerittbevegelsen. Plansjen som ble fremstilt i 1863, representerer en forkastelse av «de sju tider» i Tredje Mosebok tjueseks, slik de tidligere var fremstilt på Habakkuks to tavler. Den fremsetter et forfalsket grunnleggende budskap.

> “When on Friday, November 27, [1863] the parents reached Topsham, they found their three sons and Adelia waiting for them at the depot. They were all apparently in good health, except for Henry, who had a cold. But the next Tuesday, December 1, Henry was very ill with pneumonia. Years later Willie, his youngest brother, reconstructed the story:

> «Da foreldrene fredag 27. november [1863] nådde Topsham, fant de sine tre sønner og Adelia ventende på dem ved stasjonen. Alle syntes tilsynelatende å være ved god helse, bortsett fra Henry, som var forkjølet. Men den følgende tirsdag, 1. desember, var Henry svært syk av lungebetennelse. År senere rekonstruerte Willie, hans yngste bror, beretningen:»

> ‘During the absence of their parents, Henry and Edson, under the supervision of Brother Howland, were busily engaged in mounting the charts on cloth, ready for sale. They worked in a rented store building about a block from the Howland home. At length they had a respite for a few days while they were waiting for charts to be sent from Boston. . . . Returning from a long tramp by the river, he [Henry] thoughtlessly lay down and slept on a few damp cloths used in backing the paper charts. A chilly wind was blowing in from an open window. This indiscretion resulted in a severe cold.’” Arthur White, Ellen G. White, volume 2, 70.

> «Mens foreldrene deres var borte, var Henry og Edson, under oppsyn av bror Howland, travelt opptatt med å montere plansjene på lerret, klare for salg. De arbeidet i en leid butikkbygning omkring ett kvartal fra Howland-hjemmet. Til sist fikk de noen dagers opphold mens de ventet på at plansjer skulle bli sendt fra Boston.... Da han [Henry] vendte tilbake fra en lang vandring ved elven, la han seg tankeløst ned og sov på noen få fuktige tøystykker som ble brukt som bakside på papirplansjene. En kjølig vind blåste inn fra et åpent vindu. Denne uforsiktigheten førte til en alvorlig forkjølelse.»» Arthur White, Ellen G. White, bind 2, 70.

In 1863, the Millerite movement ended with the formation of a church and the rejection of the foundational truths represented upon the two tables of Habakkuk. The primary leader, as typified by Hiel the Bethelite had begun the work of setting up the gates in 1860 and lost his youngest son for doing so. In 1863, the counterfeit charts became the resting place where Hiel’s oldest son took a nap. He caught a chill and died the same year. His death was directly connected to sleeping on the charts that were then being produced. But the chart that was being produced in 1863, was the counterfeit of the foundation that Elijah, represented by Miller had raised up.

I 1863 tok millerittbevegelsen slutt ved dannelsen av en kirke og forkastelsen av de grunnleggende sannhetene som var fremstilt på Habakkuks to tavler. Den fremste lederen, slik han var forbilledlig fremstilt ved Hiel fra Betel, hadde begynt arbeidet med å reise opp portene i 1860 og mistet sin yngste sønn som følge av dette. I 1863 ble de forfalskede kartene det hvilested hvor Hiels eldste sønn tok en lur. Han ble forkjølet og døde samme år. Hans død var direkte knyttet til det at han sov på de kartene som da ble fremstilt. Men kartet som ble fremstilt i 1863, var forfalskningen av det grunnlaget som Elia, representert ved Miller, hadde reist opp.

The command of Joshua against rebuilding Jericho, was expressed with the word “adjure.” It represents an oath and a curse, and is the same word translated as “seven times” in Leviticus twenty-six. It is the curse that accompanies the Elijah message, and that curse was accomplished in 1860 and 1863 as Millerite Adventism rebuilt Jericho with the formation of a legal church and the rejection of Miller’s stone of stumbling. Hiel was a Bethelite, thus prophetically emphasizing the work of Hiel in rebuilding Jericho, as the work of building a church.

Josvas befaling mot å gjenoppbygge Jeriko ble uttrykt med ordet «besverge». Det representerer en ed og en forbannelse, og er det samme ordet som er oversatt med «sju ganger» i Tredje Mosebok tjueseks. Det er den forbannelsen som ledsager Elias-budskapet, og den forbannelsen ble fullbyrdet i 1860 og 1863 da millerittisk adventisme gjenoppbygde Jeriko ved dannelsen av en lovformelig kirke og forkastelsen av Millers anstøtsstein. Hiel var en betelitt, og understreker således profetisk Hiels verk med å gjenoppbygge Jeriko som verket med å bygge en kirke.

The “curse” of Joshua was proclaimed in conjunction with the story of the battle of Jericho, a battle that cannot be told without repeatedly identifying “seven times.”

Josvas «forbannelse» ble uttalt i forbindelse med beretningen om slaget ved Jeriko, et slag som ikke kan fortelles uten gjentatte ganger å omtale «sju ganger».

In 1863, the message or “oath” of Moses, as presented by Elijah, and represented by William Miller produced a “curse.” Both the message of Moses and the work of Elijah were rejected. Elijah returned in 1989, but was not reconnected with Moses until post September 11, 2001. That information is yet to be defended, but it is air tight.

I 1863 frembrakte Moses’ budskap eller «ed», slik det ble framstilt av Elia og representert ved William Miller, en «forbannelse». Både Moses’ budskap og Elias verk ble forkastet. Elia vendte tilbake i 1989, men ble ikke knyttet sammen med Moses igjen før etter 11. september 2001. Denne informasjonen gjenstår ennå å bli forsvart, men den er uangripelig.

> “Unsanctified ministers are arraying themselves against God. They are praising Christ and the God of this world in the same breath. While professedly they receive Christ, they embrace Barabbas, and by their actions say, ‘Not this Man, but Barabbas.’ Let all who read these lines, take heed. Satan has made his boast of what he can do. He thinks to dissolve the unity which Christ prayed might exist in His church. He says, ‘I will go forth and be a lying spirit to deceive those that I can, to criticize, and condemn, and falsify.’ Let the son of deceit and false witness be entertained by a church that has had great light, great evidence, and that church will discard the message the Lord has sent, and receive the most unreasonable assertions and false suppositions and false theories. Satan laughs at their folly, for he knows what truth is.

> «Uhelligede predikanter stiller seg opp mot Gud. De priser Kristus og denne verdens gud i samme åndedrag. Samtidig som de bekjennelsesmessig tar imot Kristus, omfavner de Barabbas og sier ved sine handlinger: ‘Ikke denne mannen, men Barabbas.’ La alle som leser disse linjene, ta seg i vare. Satan har rost seg av hva han kan gjøre. Han mener at han kan oppløse den enhet som Kristus bad om måtte finnes i Hans menighet. Han sier: ‘Jeg vil gå ut og være en løgnens ånd for å bedra dem jeg kan, til å kritisere og fordømme og forfalske.’ Dersom bedragets og det falske vitnesbyrds sønn får adgang i en menighet som har hatt stort lys, store beviser, vil den menigheten forkaste budskapet Herren har sendt og ta imot de mest urimelige påstander og falske antagelser og falske teorier. Satan ler av deres dårskap, for han vet hva sannhet er.»

> “Many will stand in our pulpits with the torch of false prophecy in their hands, kindled from the hellish torch of Satan. If doubts and unbelief are cherished, the faithful ministers will be removed from the people who think they know so much. ‘If thou hadst known,’ said Christ, ‘even thou, at least in this thy day, the things which belong unto thy peace! but now they are hid from thine eyes.’

> «Mange vil stå på våre prekestoler med den falske profetis fakkel i sine hender, tent fra Satans helvetiske fakkel. Dersom tvil og vantro næres, vil de trofaste forkynnerne bli tatt bort fra det folk som mener at det vet så meget. ‘Hadde du bare kjent,’ sa Kristus, ‘også du, i det minste på denne din dag, det som tjener til din fred! Men nå er det skjult for dine øyne.’»

> “Nevertheless, the foundation of God standeth sure. The Lord knoweth them that are His. The sanctified minister must have no guile in his mouth. He must be open as the day, free from every taint of evil. A sanctified ministry and press will be a power in flashing the light of truth on this untoward generation. Light, brethren, more light we need. Blow the trumpet in Zion; sound an alarm in the holy mountain. Gather the host of the Lord, with sanctified hearts, to hear what the Lord will say unto His people; for He has increased light for all who will hear. Let them be armed and equipped, and come up to the battle—to the help of the Lord against the mighty. God Himself will work for Israel. Every lying tongue will be silenced. Angels’ hands will overthrow the deceptive schemes that are being formed. The bulwarks of Satan will never triumph. Victory will attend the third angel’s message. As the Captain of the Lord’s host tore down the walls of Jericho, so will the Lord’s commandment-keeping people triumph, and all opposing elements be defeated. Let no soul complain of the servants of God who have come to them with a heaven-sent message. Do not any longer pick flaws in them, saying, ‘They are too positive; they talk too strongly.’ They may talk strongly; but is it not needed? God will make the ears of the hearers tingle if they will not heed His voice or His message. He will denounce those who resist the word of God.

> «Likevel står Guds grunnvoll fast. Herren kjenner dem som hører Ham til. Den helligede tjener må ikke ha svik i sin munn. Han må være åpen som dagen, fri for enhver besmittelse av ondt. En helliget tjeneste og presse vil være en kraft til å la sannhetens lys stråle fram over denne vrange slekt. Lys, brødre, mer lys trenger vi. Blås i basunen på Sion, la alarmsignalet lyde på det hellige fjell. Samle Herrens hærskare, med helligede hjerter, for å høre hva Herren vil si til sitt folk; for Han har gitt økt lys til alle som vil høre. La dem være væpnet og utrustet, og dra opp til striden – til hjelp for Herren mot de mektige. Gud selv vil virke for Israel. Hver løgnaktig tunge skal ties. Englehender skal styrte de bedragerske planer som blir smidd. Satans festningsverk skal aldri seire. Seier skal følge den tredje engels budskap. Slik Herren, hærskarenes Førers, rev ned Jerikos murer, slik skal Herrens budholdende folk seire, og alle motstående makter bli slått. La ingen sjel klage over Guds tjenere som er kommet til dem med et budskap sendt fra himmelen. Finn ikke lenger feil hos dem ved å si: ‘De er for bastante; de taler for sterkt.’ De taler kanskje sterkt; men er det ikke nødvendig? Gud vil få tilhørernes ører til å dirre dersom de ikke vil gi akt på Hans røst eller Hans budskap. Han vil fordømme dem som står Guds ord imot.»

> “Satan has laid every measure possible that nothing shall come among us as a people to reprove and rebuke us, and exhort us to put away our errors. But there is a people who will bear the ark of God. Some will go out from among us who will bear the ark no longer. But these cannot make walls to obstruct the truth; for it will go onward and upward to the end. In the past God has raised up men, and He still has men of opportunity waiting, prepared to do His bidding—men who will go through restrictions which are only as walls daubed with untempered mortar. When God puts His Spirit upon men, they will work. They will proclaim the word of the Lord; they will lift up their voice like a trumpet. The truth will not be diminished or lose its power in their hands. They will show the people their transgressions, and the house of Jacob their sins.” Testimonies to Ministers, 409–411.

> «Satan har tatt i bruk alle mulige midler for at det ikke skal komme noe iblant oss som folk som kan refse og irettesette oss og formane oss til å legge bort våre villfarelser. Men det finnes et folk som vil bære Guds ark. Noen vil gå ut fra oss som ikke lenger vil bære arken. Men disse kan ikke reise murer for å hindre sannheten; for den vil gå fremad og oppad til enden. Tidligere har Gud oppreist menn, og Han har fremdeles menn med muligheter som venter, beredt til å gjøre Hans vilje—menn som vil bryte gjennom restriksjoner som bare er som murer kalket med utvannet mørtel. Når Gud legger Sin Ånd på menn, vil de arbeide. De vil forkynne Herrens ord; de vil løfte sin røst som en basun. Sannheten vil ikke bli forringet eller miste sin kraft i deres hender. De vil vise folket deres overtredelser og Jakobs hus deres synder.» Testimonies to Ministers, 409–411.

Back to Articles