Article

# The Book of Daniel - Number Seventy-Three

Daniels bok – nummer syttitre

Unveiling the Historical Parallels: Jeroboam’s Deception and the Adventist Movement’s Test of Faith

Avsløring av de historiske parallellene: Jeroboams bedrag og adventbevegelsens trosprøve

Author

Jeff Pippenger

Published

February 6, 2024

Formats

PDF
Word
Song MP3

The northern and southern kingdoms were scattered under God’s indignation for twenty-five hundred and twenty years in fulfillment of the broken covenant of Leviticus twenty-five and twenty-six. The forty-six years between the conclusion of the first and last indignations represented the gathering of those two kingdoms into one kingdom of spiritual modern Israel in 1844. The gathering of those two nations was represented by the two sticks which Ezekiel joined together and the two sticks the widow of Zarephath gathered in the story of Elijah. On October 22, 1844 the prophetic history of the northern and southern kingdoms concluded and in so doing it repeated the history of the beginning of those two kingdoms.

Det nordlige og det sørlige riket ble spredt under Guds harme i to tusen fem hundre og tjue år, til oppfyllelse av den brutte pakten i 3. Mosebok tjuefem og tjueseks. De førtiseks årene mellom avslutningen av den første og den siste harme representerte samlingen av disse to rikene til ett rike av åndelig, moderne Israel i 1844. Samlingen av disse to nasjonene ble fremstilt ved de to stavene som Esekiel føyde sammen, og de to vedstykkene enken i Sarepta samlet i fortellingen om Elia. Den 22. oktober 1844 ble den profetiske historien til det nordlige og det sørlige riket avsluttet, og ved å gjøre det gjentok den historien om begynnelsen på disse to rikene.

Jeroboam instituted a counterfeit system of worship in the northern kingdom in order to prevent his subjects from travelling to Judah and worshipping God in the sanctuary in Jerusalem.

Jeroboam innførte et forfalsket tilbedelsessystem i det nordlige riket for å hindre sine undersåtter i å reise til Juda og tilbe Gud i helligdommen i Jerusalem.

> And Jeroboam said in his heart, Now shall the kingdom return to the house of David: If this people go up to do sacrifice in the house of the Lord at Jerusalem, then shall the heart of this people turn again unto their lord, even unto Rehoboam king of Judah, and they shall kill me, and go again to Rehoboam king of Judah. Whereupon the king took counsel, and made two calves of gold, and said unto them, It is too much for you to go up to Jerusalem: behold thy gods, O Israel, which brought thee up out of the land of Egypt. And he set the one in Bethel, and the other put he in Dan. And this thing became a sin: for the people went to worship before the one, even unto Dan. And he made an house of high places, and made priests of the lowest of the people, which were not of the sons of Levi. And Jeroboam ordained a feast in the eighth month, on the fifteenth day of the month, like unto the feast that is in Judah, and he offered upon the altar. So did he in Bethel, sacrificing unto the calves that he had made: and he placed in Bethel the priests of the high places which he had made. So he offered upon the altar which he had made in Bethel the fifteenth day of the eighth month, even in the month which he had devised of his own heart; and ordained a feast unto the children of Israel: and he offered upon the altar, and burnt incense. 1 Kings 12:26–33.

> Og Jeroboam sa i sitt hjerte: Nå vil kongedømmet vende tilbake til Davids hus. Dersom dette folket drar opp for å ofre i Herrens hus i Jerusalem, da vil dette folks hjerte vende tilbake til deres herre, til Rehabeam, Judas konge, og de skal drepe meg og vende tilbake til Rehabeam, Judas konge. Da rådførte kongen seg og laget to gullkalver og sa til dem: Det er for meget for dere å dra opp til Jerusalem; se, her er dine guder, Israel, som førte deg opp fra landet Egypt. Og den ene stilte han opp i Betel, og den andre satte han i Dan. Og dette ble til synd; for folket gikk for å tilbe foran den ene, helt til Dan. Og han gjorde et hus med offerhauger og innsatte prester av de ringeste blant folket, slike som ikke var av Levis sønner. Og Jeroboam innstiftet en høytid i den åttende måned, på den femtende dag i måneden, lik den høytid som var i Juda, og han ofret på alteret. Slik gjorde han i Betel, idet han ofret til kalvene som han hadde laget; og i Betel innsatte han prestene ved offerhaugene som han hadde gjort. Så ofret han på alteret som han hadde laget i Betel på den femtende dag i den åttende måned, i den måned som han hadde uttenkt i sitt eget hjerte; og han innstiftet en høytid for Israels barn og ofret på alteret og tente røkelse. 1 Kong 12:26–33.

His system of worship was typical of Catholicism (paganism), for as with Aaron’s rebellion, it established an image to and of the beast. The two calf images were made of gold, symbolizing Babylon. The images were dedicated to the gods of Egypt, who were identified as Aaron had also identified them; as “the gods that had brought them up out of the land of Egypt.” He built two altars in two cities, which when considered together represent the combination of church (Bethel) and state (Dan). The altars were counterfeits of the true altar, which is Christ, just as Catholicism claims to be Christ’s earthly representative. He raised up a corrupted priesthood, as are the priests of Catholicism. He selected a day for his worship service that was specifically different from the days of any of God’s true feast days, thus representing the controversy over the true and false day of worship.

Hans gudsdyrkelsessystem var et forbilde på katolisismen (hedenskapet), for slik det var med Arons opprør, opprettet det et bilde for og av dyret. De to kalvebildene var laget av gull, som symboliserer Babylon. Bildene ble viet til Egypts guder, som ble identifisert slik Aron også hadde identifisert dem: som «de guder som hadde ført dem opp fra landet Egypt». Han bygde to altere i to byer, som når de betraktes sammen, representerer sammenslutningen av kirke (Betel) og stat (Dan). Alterene var forfalskninger av det sanne alter, som er Kristus, slik katolisismen hevder å være Kristi jordiske representant. Han oppreiste et fordervet presteskap, slik katolisismens prester er. Han utvalgte en dag for sin gudstjeneste som med hensikt var forskjellig fra dagene for noen av Guds sanne høytider, og representerte dermed striden om den sanne og den falske tilbedelsesdag.

In the inauguration of his false system of worship, God sent a prophet from Judah to rebuke his counterfeit system of worship.

Ved innvielsen av sitt falske gudsdyrkelsessystem sendte Gud en profet fra Juda for å refse hans forfalskede system for gudsdyrkelse.

> And, behold, there came a man of God out of Judah by the word of the Lord unto Bethel: and Jeroboam stood by the altar to burn incense. And he cried against the altar in the word of the Lord, and said, O altar, altar, thus saith the Lord; Behold, a child shall be born unto the house of David, Josiah by name; and upon thee shall he offer the priests of the high places that burn incense upon thee, and men’s bones shall be burnt upon thee. And he gave a sign the same day, saying, This is the sign which the Lord hath spoken; Behold, the altar shall be rent, and the ashes that are upon it shall be poured out. 1 Kings 13:1–3.

> Og se, en Guds mann kom fra Juda til Betel ved Herrens ord; og Jeroboam stod ved alteret for å tenne røkelse. Og han ropte mot alteret ved Herrens ord og sa: Alter, alter, så sier Herren: Se, et barn skal bli født Davids hus, Josjia ved navn; og på deg skal han ofre haugprestenes prester, de som tenner røkelse på deg, og menneskebein skal bli brent på deg. Og han ga et tegn samme dag og sa: Dette er tegnet som Herren har talt: Se, alteret skal revne, og asken som er på det, skal bli øst ut. 1 Kong 13:1–3.

The prophet from Judah proclaimed a threefold prophecy identifying the future birth of king Josiah. He predicted that Josiah would slay the wicked priests who were employed at the counterfeit altar and that Josiah would also burn men’s bones upon that very altar. He also gave Jeroboam a sign, identifying that Jeroboam’s altar would be broken open and the ashes would pour out. All of these things were fulfilled according to the Word of the Lord, but when Jeroboam heard the proclamation of the prophet he was angered and sought to deal with the prophet, but God was in control.

Profeten fra Juda forkynte en trefoldig profeti som identifiserte den framtidige fødselen av kong Josjia. Han forutsa at Josjia skulle drepe de ugudelige prestene som gjorde tjeneste ved det forfalskede alteret, og at Josjia også skulle brenne menneskebein på nettopp dette alteret. Han ga også Jeroboam et tegn, idet han kunngjorde at Jeroboams alter skulle revne og asken strømme ut. Alt dette ble oppfylt i samsvar med Herrens ord, men da Jeroboam hørte profetens kunngjøring, ble han vred og søkte å gjøre opp med profeten, men Gud hadde kontroll.

> And it came to pass, when king Jeroboam heard the saying of the man of God, which had cried against the altar in Bethel, that he put forth his hand from the altar, saying, Lay hold on him. And his hand, which he put forth against him, dried up, so that he could not pull it in again to him. The altar also was rent, and the ashes poured out from the altar, according to the sign which the man of God had given by the word of the Lord. 1 Kings 13:4, 5.

> Og det skjedde da kong Jeroboam hørte det ord som gudsmannen hadde ropt ut mot alteret i Betel, at han rakte hånden ut fra alteret og sa: Grip ham! Og hånden som han rakte ut mot ham, visnet, så han ikke kunne trekke den til seg igjen. Også alteret revnet, og asken ble spredt fra alteret, etter det tegn som gudsmannen hadde gitt ved Herrens ord. 1 Kong 13:4, 5.

The sign was immediately fulfilled, and Jeroboam’s hand was paralyzed.

Tegnet ble straks oppfylt, og Jeroboams hånd ble lammet.

> And the king answered and said unto the man of God, Intreat now the face of the Lord thy God, and pray for me, that my hand may be restored me again. And the man of God besought the Lord, and the king’s hand was restored him again, and became as it was before. And the king said unto the man of God, Come home with me, and refresh thyself, and I will give thee a reward. And the man of God said unto the king, If thou wilt give me half thine house, I will not go in with thee, neither will I eat bread nor drink water in this place: For so was it charged me by the word of the Lord, saying, Eat no bread, nor drink water, nor turn again by the same way that thou camest. So he went another way, and returned not by the way that he came to Bethel. 1 Kings 13:6–10.

> Da svarte kongen og sa til Guds mann: Bønnfall nå Herren din Guds åsyn, og be for meg, at min hånd må bli gitt meg tilbake igjen. Og Guds mann bønnfalt Herren, og kongens hånd ble gitt ham tilbake igjen og ble som den hadde vært før. Og kongen sa til Guds mann: Kom hjem med meg og styrk deg, så vil jeg gi deg en gave. Men Guds mann sa til kongen: Om du ville gi meg halve ditt hus, ville jeg ikke gå inn med deg; heller ikke vil jeg ete brød eller drikke vann på dette sted. For således ble det befalt meg ved Herrens ord, idet det ble sagt: Du skal ikke ete brød og ikke drikke vann og ikke vende tilbake den samme vei som du kom. Så gikk han en annen vei og vendte ikke tilbake den vei han var kommet til Betel. 1 Kong 13:6–10.

Jesus always illustrates the end of a thing with the beginning of a thing, and the beginning of the northern and southern kingdoms of literal ancient Israel end in the history where the two sticks are joined into one stick, representing the nation of spiritual modern Israel.

Jesus fremstiller alltid avslutningen på en ting ved hjelp av begynnelsen på en ting, og begynnelsen på de nordlige og sørlige rikene i det bokstavelige gamle Israel ender i den historien hvor de to staver blir føyd sammen til én stav, som representerer nasjonen det åndelige, moderne Israel.

In the history where the two sticks were joined a three-step testing process was initiated at the time of the end in 1798. Both sticks (kingdoms) were being gathered in advance of the outpouring of the Holy Spirit in the Midnight Cry. At the first disappointment in the spring of 1844, the Protestants failed the testing process and became the daughters of Catholicism, thus repeating the inauguration of a counterfeit system of worship, as had been typified by Jeroboam.

I den historien hvor de to stengene ble forenet, ble en tredelt prøvingsprosess innledet ved endetiden i 1798. Begge stengene (rikene) ble samlet som forberedelse til Den Hellige Ånds utgytelse i midnattsropet. Ved den første skuffelsen våren 1844 bestod protestantene ikke prøvingsprosessen og ble katolisismens døtre, og gjentok således innvielsen av et forfalsket tilbedelsessystem, slik det var blitt fremstilt i forbilde ved Jeroboam.

The Protestant Reformation was a work which God accomplished in order to bring the church in the wilderness out of the superstitions, traditions and customs of the Roman church. From the time of Martin Luther more and more truths were revealed identifying the whore of Tyre as nothing more than a pagan system of worship covered with a false profession of Christianity. It was the Lord’s purpose to bring his captive people out of darkness, as He had done when His people were slaves in Egypt. He delivered them from the bondage of Egypt to give them His law. The Protestant’s refusal to follow after the increasing light of the knowledge that was unsealed in 1798, prevented them from recognizing the law and the true sanctuary work of Christ in 1844.

Den protestantiske reformasjonen var et verk som Gud fullførte for å føre menigheten i ørkenen ut av den romerske kirkes overtro, tradisjoner og skikker. Fra Martin Luthers tid ble stadig flere sannheter åpenbart, som identifiserte Tyrus’ skjøge som intet annet enn et hedensk tilbedelsessystem dekket av en falsk bekjennelse til kristendommen. Det var Herrens hensikt å føre sitt fangne folk ut av mørket, slik Han hadde gjort da Hans folk var slaver i Egypt. Han fridde dem ut fra Egypts trelldom for å gi dem sin lov. Protestantens nektelse av å følge det tiltagende lys fra den kunnskap som ble avforseglet i 1798, hindret dem i å erkjenne loven og Kristi sanne helligdomstjeneste i 1844.

Their rejection of the judgment-hour message represented their becoming daughters of the Roman church, and they then raised up a false system of worship identified in the Scriptures as the false prophet (apostate Protestantism). The faithful Millerites that entered into the sanctuary by faith on October 22, 1844, received the light of the third angel and presented a rebuke to the false system of worship that professes to be Protestant, while holding to the primary tradition of paganism, that being the worship of the sun. The prophet from Judah typified Millerite Adventism recognizing and presenting the message of the third angel that arrived on October 22, 1844.

Deres forkastelse av budskapet om dommens time innebar at de ble døtre av den romerske kirke, og de oppreiste deretter et falskt tilbedelsessystem som i Skriftene identifiseres som den falske profet (frafallen protestantisme). De trofaste millerittene som ved tro gikk inn i helligdommen den 22. oktober 1844, mottok lyset fra den tredje engel og frembar en irettesettelse mot det falske tilbedelsessystemet som gir seg ut for å være protestantisk, samtidig som det holder fast ved hedenskapets grunnleggende tradisjon, nemlig soldyrkelsen. Profeten fra Juda var et forbilde på millerittisk adventisme som erkjente og forkynte den tredje engels budskap, som kom den 22. oktober 1844.

When confronted by Jeroboam’s request for the prophet to come to his home and refresh himself, the prophet expressed his specific directions that had been given to him by the Lord. That command was also given to Millerite Adventism. The command was to not return the way they had come, and Millerite Adventism had come out of the Protestant denominations. They had been separated from the Protestants at the first disappointment in the spring of 1844, and Jeremiah provides an example of the identical directions that had been given to the Judean prophet.

Da Jeroboams anmodning om at profeten skulle komme hjem til ham og styrke seg, ble fremsatt, uttrykte profeten de konkrete påbud som Herren hadde gitt ham. Denne befalingen ble også gitt til millerittisk adventisme. Befalingen var at de ikke skulle vende tilbake den veien de var kommet, og millerittisk adventisme var kommet ut fra de protestantiske kirkesamfunn. De var blitt skilt fra protestantene ved den første skuffelsen våren 1844, og Jeremia gir et eksempel på de samme påbud som var blitt gitt den judeiske profeten.

> Thy words were found, and I did eat them; and thy word was unto me the joy and rejoicing of mine heart: for I am called by thy name, O Lord God of hosts. I sat not in the assembly of the mockers, nor rejoiced; I sat alone because of thy hand: for thou hast filled me with indignation. Why is my pain perpetual, and my wound incurable, which refuseth to be healed? wilt thou be altogether unto me as a liar, and as waters that fail? Therefore thus saith the Lord, If thou return, then will I bring thee again, and thou shalt stand before me: and if thou take forth the precious from the vile, thou shalt be as my mouth: let them return unto thee; but return not thou unto them. And I will make thee unto this people a fenced brasen wall: and they shall fight against thee, but they shall not prevail against thee: for I am with thee to save thee and to deliver thee, saith the Lord. And I will deliver thee out of the hand of the wicked, and I will redeem thee out of the hand of the terrible. Jeremiah 15:16–21.

> Dine ord ble funnet, og jeg åt dem; og ditt ord ble for meg mitt hjertes fryd og glede; for jeg er kalt ved ditt navn, Herre, hærskarenes Gud. Jeg satt ikke i spotternes forsamling og frydet meg ikke; jeg satt alene på grunn av din hånd, for du har fylt meg med harme. Hvorfor er min smerte evig, og mitt sår ulegelig, så det ikke vil heles? Vil du virkelig være for meg som en svikefull bekk, som vann som svikter? Derfor sier Herren så: Dersom du vender om, da vil jeg føre deg tilbake, og du skal stå for mitt åsyn; og dersom du skiller ut det dyrebare fra det usle, da skal du være som min munn; de skal vende om til deg, men du skal ikke vende om til dem. Og jeg vil gjøre deg til en fast kobbermur for dette folk; og de skal stride mot deg, men de skal ikke få overhånd over deg; for jeg er med deg for å frelse deg og utfri deg, sier Herren. Og jeg vil utfri deg av de ugudeliges hånd, og jeg vil løse deg ut av voldsmennenes hånd. Jeremia 15:16–21.

At the fulfillment of the time prophecy of the second Woe, on August 11, 1840, the mighty angel of Revelation ten descended with a little book open in his hand, and John was told to go and take the book and eat it. Jeremiah represents those that ate the little book at that point in history, and the words were sweet as honey, for they were “the joy and rejoicing of” his “heart.” But because of God’s “hand,” Jeremiah was “filled” “with indignation,” he was “wounded” and in “perpetual pain.” Because of God’s “hand” Jeremiah suggested that God had been “unto” Jeremiah “as a liar,” and as “failed waters.” The Lord had held his “hand” over a mistake in some of the figures of the 1843 chart.

Ved oppfyllelsen av tidsprofetien om det andre ve, den 11. august 1840, steg den mektige engelen i Åpenbaringen 10 ned med en liten bok åpen i sin hånd, og Johannes fikk befaling om å gå og ta boken og ete den. Jeremia fremstiller dem som åt den lille boken på dette tidspunkt i historien, og ordene var søte som honning, for de var «mitt hjertes fryd og glede». Men på grunn av Guds «hånd» ble Jeremia «fylt» «med harme», han ble «såret» og var i «stadig smerte». På grunn av Guds «hånd» antydet Jeremia at Gud hadde vært «for» Jeremia «som en løgner» og som «sviktende vann». Herren hadde holdt sin «hånd» over en feil i noen av figurene på 1843-kartet.

Jeremiah represents the first disappointment of the Millerites, when the vision of Habakkuk tarried. It appeared to those represented by Jeremiah that the message, which is represented as “rain,” had failed. But Habakkuk had stated “the vision is yet for an appointed time, but at the end it shall speak, and not lie: though it tarry, wait for it; because it will surely come, it will not tarry.” Jeremiah had thought God lied, and that the message (rain) had failed, but it had only tarried.

Jeremia representerer Millerittenes første skuffelse, da Habakkuks syn drøyde. For dem som var representert ved Jeremia, syntes det som om budskapet, som fremstilles som «regn», hadde sviktet. Men Habakkuk hadde sagt: «For synet gjelder ennå den fastsatte tid, men ved enden skal det tale og ikke lyve; om det drøyer, så vent på det; for det skal sannelig komme, det skal ikke utebli.» Jeremia hadde tenkt at Gud løy, og at budskapet (regnet) hadde sviktet, men det hadde bare drøyd.

Then God instructed Jeremiah that “if thou return, then will I bring thee again, and thou shalt stand before me: and if thou take forth the precious from the vile, thou shalt be as my mouth: let them return unto thee; but return not thou unto them.” After the disappointment Jeremiah, representing God’s people who must return to the service of the Lord and shake off the discouragement that had been produced when it appeared the message had failed. If Jeremiah would meet the designated requirements, God would allow him to be His spokesman.

Så sa Gud til Jeremia at «dersom du vender om, vil jeg føre deg tilbake, og du skal stå framfor mitt åsyn; og dersom du skiller det dyrebare fra det usle, skal du være som min munn. La dem vende tilbake til deg, men du skal ikke vende tilbake til dem.» Etter skuffelsen representerte Jeremia Guds folk, som må vende tilbake til tjenesten for Herren og riste av seg den motløsheten som var blitt frembrakt da det så ut som om budskapet hadde slått feil. Dersom Jeremia ville oppfylle de angitte krav, ville Gud tillate ham å være Hans talsmann.

More importantly for our study at this time is what God told Jeremiah concerning the “assembly of mockers” who were “rejoicing” over his disappointment. He told Jeremiah that the mockers could return to Jeremiah, but he was never to return to them. Jeremiah represented those who stood against the Protestants who had just chosen to return to the fold of Catholicism and became the daughters of Babylon, the false prophets of Baal and Ashtaroth. Jeremiah represented the Judean prophet who at the same point in the prophetic line had rebuked Jeroboam’s false system of worship at the beginning of the northern kingdom, thus typifying the introduction of a false system of worship that was an image of Catholicism at the end of the history of the northern kingdom. The prophet told Jeroboam, when Jeroboam offered to form an alliance, that he was not to eat, drink or return the way he came.

Viktigere for vår studie på dette tidspunkt er det Gud sa til Jeremia angående «spotternes forsamling», som «frydde seg» over hans skuffelse. Han sa til Jeremia at spotterne kunne vende tilbake til Jeremia, men han skulle aldri vende tilbake til dem. Jeremia representerte dem som sto imot protestantene, som nettopp hadde valgt å vende tilbake til katolisismens fold og ble Babylons døtre, Ba’als og Astartes falske profeter. Jeremia representerte den judeiske profeten som på det samme punktet i den profetiske linjen hadde irettesatt Jeroboams falske tilbedelsessystem ved begynnelsen av det nordlige kongeriket, og slik foregrep innføringen av et falskt tilbedelsessystem som var et bilde på katolisismen ved slutten av det nordlige kongerikets historie. Profeten sa til Jeroboam, da Jeroboam tilbød å inngå en allianse, at han ikke skulle ete, drikke eller vende tilbake den veien han kom.

> And the king said unto the man of God, Come home with me, and refresh thyself, and I will give thee a reward. And the man of God said unto the king, If thou wilt give me half thine house, I will not go in with thee, neither will I eat bread nor drink water in this place: For so was it charged me by the word of the Lord, saying, Eat no bread, nor drink water, nor turn again by the same way that thou camest. 1 Kings 13:7–9.

> Og kongen sa til gudsmannen: Kom hjem med meg og styrk deg, så vil jeg gi deg en gave. Men gudsmannen sa til kongen: Om du ga meg halvdelen av ditt hus, ville jeg ikke gå inn med deg; jeg ville heller ikke ete brød eller drikke vann på dette sted. For således ble det befalt meg ved Herrens ord: Du skal ikke ete brød og ikke drikke vann, og du skal ikke vende tilbake samme vei som du kom. 1 Kong 13:7–9.

The expression of the Judean prophet aligns with the work of the false prophets of Baal and Ashtaroth in the story of Elijah. Of course, the history of the Millerites is also the history of Elijah, for Miller was Elijah. In the story of Elijah, the prophets of Baal and Ashtaroth performed a dance of deception, which was exposed as foolishness when fire came down from God and consumed Elijah’s offering, thus typifying the outpouring of the Holy Spirit in the Midnight Cry of Millerite history. The confrontation of that history represented the confrontation of the second Elijah, which was John the Baptist during the dance of deception performed by the daughter of Herodias (Salome). Herodias was typified by Jezebel, and Jezebel is a symbol of the Catholic church.

Den judeiske profetens uttrykk samsvarer med de falske profetene for Ba’al og Asjtarots virksomhet i fortellingen om Elia. Historien om millerittene er selvsagt også Elias historie, for Miller var Elia. I fortellingen om Elia utførte profetene for Ba’al og Asjtarot en bedragets dans, som ble avslørt som dårskap da ild kom ned fra Gud og fortærte Elias offer; dette var således et forbilde på Den Hellige Ånds utgytelse i midnattsropet i millerittenes historie. Konfrontasjonen i denne historien representerte den andre Elias’ konfrontasjon, nemlig Johannes Døperens, under bedragets dans utført av Herodias’ datter (Salome). Herodias var et forbilde på Jesabel, og Jesabel er et symbol på den katolske kirke.

In 1844, the Protestant churches became Salome, the daughter of Herodias (Jezebel). In the dance of deception Herod had promised half his kingdom, and he did so on his birthday, thus typifying the last days when the ten kings, who are typified by Ahab (the king of the ten northern kingdoms), agree to give their kingdom to the papacy (Jezebel). Giving “half your kingdom” is a symbol of a confederacy, and the prophet from Judea was clearly informing Jeroboam that he would never form an alliance with the apostate king or support his counterfeit system of worship.

I 1844 ble de protestantiske kirkene Salome, datter av Herodias (Jesabel). I bedragets dans hadde Herodes lovet halvparten av sitt rike, og dette gjorde han på sin fødselsdag, og slik er han et forbilde på de siste dager, når de ti kongene, som er forbilledliggjort ved Akab (kongen over de ti nordlige rikene), samtykker i å gi sitt rike til pavedømmet (Jesabel). Å gi «halvparten av ditt rike» er et symbol på en konføderasjon, og profeten fra Judea gjorde det tydelig klart for Jeroboam at han aldri ville inngå en allianse med den frafalne kongen eller støtte hans forfalskede tilbedelsessystem.

That is what the Lord also told Jeremiah, when He said the “assembly of mockers” (apostate Protestantism) can return to Jeremiah, but Jeremiah must never return to them, or return by the way he came. But the Judean prophet did that very thing, for he was deceived by a false and lying prophet before he returned to Judea—before he finished the work he had been given.

Det var også det Herren sa til Jeremia, da Han sa at «spotternes forsamling» (det frafalne protestantiske kristenheten) kan vende tilbake til Jeremia, men Jeremia må aldri vende tilbake til dem, eller vende tilbake den vei han kom. Men den judeiske profeten gjorde nettopp dette, for han ble bedratt av en falsk og løgnaktig profet før han vendte tilbake til Judea—før han hadde fullført det verk han var blitt gitt.

> Now there dwelt an old prophet in Bethel; and his sons came and told him all the works that the man of God had done that day in Bethel: the words which he had spoken unto the king, them they told also to their father. And their father said unto them, What way went he? For his sons had seen what way the man of God went, which came from Judah. And he said unto his sons, Saddle me the ass. So they saddled him the ass: and he rode thereon, And went after the man of God, and found him sitting under an oak: and he said unto him, Art thou the man of God that camest from Judah? And he said, I am. Then he said unto him, Come home with me, and eat bread. And he said, I may not return with thee, nor go in with thee: neither will I eat bread nor drink water with thee in this place: For it was said to me by the word of the Lord, Thou shalt eat no bread nor drink water there, nor turn again to go by the way that thou camest. He said unto him, I am a prophet also as thou art; and an angel spake unto me by the word of the Lord, saying, Bring him back with thee into thine house, that he may eat bread and drink water. But he lied unto him. So he went back with him, and did eat bread in his house, and drank water. And it came to pass, as they sat at the table, that the word of the Lord came unto the prophet that brought him back: And he cried unto the man of God that came from Judah, saying, Thus saith the Lord, Forasmuch as thou hast disobeyed the mouth of the Lord, and hast not kept the commandment which the Lord thy God commanded thee, But camest back, and hast eaten bread and drunk water in the place, of the which the Lord did say to thee, Eat no bread, and drink no water; thy carcase shall not come unto the sepulchre of thy fathers.

> Det bodde en gammel profet i Betel; og hans sønner kom og fortalte ham om alle de gjerninger som gudsmannen hadde gjort den dagen i Betel; også de ord han hadde talt til kongen, fortalte de sin far. Og deres far sa til dem: Hvilken vei gikk han? For hans sønner hadde sett hvilken vei gudsmannen gikk, han som var kommet fra Juda. Og han sa til sine sønner: Sadel eselet for meg. Så sadlet de eselet for ham, og han steg opp på det og red av sted. Og han drog etter gudsmannen og fant ham sittende under en eik; og han sa til ham: Er du den gudsmannen som kom fra Juda? Og han sa: Det er jeg. Da sa han til ham: Kom hjem med meg og et brød. Men han sa: Jeg kan ikke vende tilbake med deg eller gå inn med deg; jeg vil heller ikke ete brød eller drikke vann med deg på dette sted. For det ble sagt til meg ved Herrens ord: Du skal ikke ete brød eller drikke vann der, og du skal ikke vende tilbake for å gå den vei du kom. Da sa han til ham: Også jeg er en profet, slik som du; og en engel talte til meg ved Herrens ord og sa: Før ham tilbake med deg til ditt hus, så han kan ete brød og drikke vann. Men han løy for ham. Så vendte han tilbake med ham og åt brød i hans hus og drakk vann. Og det skjedde mens de satt til bords, at Herrens ord kom til profeten som hadde ført ham tilbake. Og han ropte til gudsmannen som var kommet fra Juda og sa: Så sier Herren: Fordi du var gjenstridig mot Herrens munn og ikke holdt det bud som Herren din Gud hadde gitt deg, men vendte tilbake og åt brød og drakk vann på det sted som Herren hadde sagt til deg om: Et ikke brød og drikk ikke vann, derfor skal ditt lik ikke komme i dine fedres grav.

> And it came to pass, after he had eaten bread, and after he had drunk, that he saddled for him the ass, to wit, for the prophet whom he had brought back. And when he was gone, a lion met him by the way, and slew him: and his carcase was cast in the way, and the ass stood by it, the lion also stood by the carcase. And, behold, men passed by, and saw the carcase cast in the way, and the lion standing by the carcase: and they came and told it in the city where the old prophet dwelt. And when the prophet that brought him back from the way heard thereof, he said, It is the man of God, who was disobedient unto the word of the Lord: therefore the Lord hath delivered him unto the lion, which hath torn him, and slain him, according to the word of the Lord, which he spake unto him. And he spake to his sons, saying, Saddle me the ass. And they saddled him. And he went and found his carcase cast in the way, and the ass and the lion standing by the carcase: the lion had not eaten the carcase, nor torn the ass. And the prophet took up the carcase of the man of God, and laid it upon the ass, and brought it back: and the old prophet came to the city, to mourn and to bury him. And he laid his carcase in his own grave; and they mourned over him, saying, Alas, my brother! And it came to pass, after he had buried him, that he spake to his sons, saying, When I am dead, then bury me in the sepulchre wherein the man of God is buried; lay my bones beside his bones: For the saying which he cried by the word of the Lord against the altar in Bethel, and against all the houses of the high places which are in the cities of Samaria, shall surely come to pass. 1 Kings 13:11–32.

> Og det skjedde, etter at han hadde ett brød og drukket, at han salet eselet for ham, det vil si for profeten som han hadde ført tilbake. Og da han hadde dratt bort, møtte en løve ham på veien og drepte ham; og liket hans ble liggende kastet på veien, og eselet stod ved siden av det, og løven stod også ved liket. Og se, menn kom forbi og så liket ligge kastet på veien og løven stå ved liket; og de kom og fortalte det i byen hvor den gamle profeten bodde. Da profeten som hadde ført ham tilbake fra veien, hørte dette, sa han: Det er den Guds mann som var ulydig mot Herrens ord; derfor har Herren overgitt ham til løven, som har revet ham i stykker og drept ham, etter Herrens ord som han talte til ham. Og han talte til sine sønner og sa: Sal eselet for meg. Og de salet det. Og han gikk av sted og fant liket hans liggende kastet på veien, og eselet og løven stående ved liket; løven hadde ikke ett av liket og heller ikke revet eselet i stykker. Og profeten tok opp liket av Guds mann og la det på eselet og førte det tilbake; og den gamle profeten kom til byen for å sørge over ham og begrave ham. Og han la liket hans i sin egen grav; og de sørget over ham og sa: Akk, min bror! Og det skjedde, etter at han hadde begravet ham, at han talte til sine sønner og sa: Når jeg er død, så begrav meg i den grav hvor Guds mann er begravet; legg mine ben ved siden av hans ben. For det ord som han ropte ut ved Herrens ord mot alteret i Betel og mot alle husene på haugstedene som er i Samarias byer, skal sannelig gå i oppfyllelse. 1 Kongebok 13:11–32.

We will continue this study in the next article.

Vi vil fortsette denne studien i den neste artikkelen.

> “When the power of God testifies as to what is truth, that truth is to stand forever as the truth. No after suppositions contrary to the light God has given are to be entertained. Men will arise with interpretations of Scripture which are to them truth, but which are not truth. The truth for this time God has given us as a foundation for our faith. He Himself has taught us what is truth. One will arise, and still another, with new light, which contradicts the light that God has given under the demonstration of His Holy Spirit. A few are still alive who passed through the experience gained in the establishment of this truth. God has graciously spared their lives to repeat, and repeat till the close of their lives, the experience through which they passed even as did John the apostle till the very close of his life. And the standard bearers who have fallen in death are to speak through the reprinting of their writings. I am instructed that thus their voices are to be heard. They are to bear their testimony as to what constitutes the truth for this time.

> «Når Guds kraft vitner om hva som er sannhet, skal den sannhet stå fast for evig som sannheten. Ingen senere antakelser som strider mot det lys Gud har gitt, må gis rom. Det vil stå frem mennesker med bibelfortolkninger som for dem er sannhet, men som ikke er sannhet. Sannheten for denne tid har Gud gitt oss som en grunnvoll for vår tro. Han selv har lært oss hva som er sannhet. Én vil stå frem, og deretter en annen, med nytt lys, som motsier det lys Gud har gitt under sin Hellige Ånds stadfestelse. Noen få lever ennå som gikk gjennom den erfaring som ble vunnet ved grunnleggelsen av denne sannhet. Gud har i sin nåde spart deres liv, så de kan gjenta, og gjenta inntil livets slutt, den erfaring de gikk gjennom, slik apostelen Johannes gjorde helt til det aller siste av sitt liv. Og fanebærerne som er falt i døden, skal tale gjennom nyutgivelsen av sine skrifter. Jeg er blitt undervist om at slik skal deres stemmer bli hørt. De skal bære sitt vitnesbyrd om hva som utgjør sannheten for denne tid.»

> “We are not to receive the words of those who come with a message that contradicts the special points of our faith. They gather together a mass of Scripture, and pile it as proof around their asserted theories. This has been done over and over again during the past fifty years. And while the Scriptures are God’s word, and are to be respected, the application of them, if such application moves one pillar from the foundation that God has sustained these fifty years, is a great mistake. He who makes such an application knows not the wonderful demonstration of the Holy Spirit that gave power and force to the past messages that have come to the people of God.

> «Vi skal ikke ta imot ordene fra dem som kommer med et budskap som motsier de særlige punktene i vår tro. De samler sammen en mengde skriftsteder og stabler dem opp som bevis omkring sine påståtte teorier. Slik er det blitt gjort gang på gang i løpet av de siste femti år. Og selv om Skriftene er Guds ord og skal respekteres, er anvendelsen av dem, dersom en slik anvendelse flytter en eneste søyle fra den grunnvoll som Gud har opprettholdt disse femti år, en stor villfarelse. Den som foretar en slik anvendelse, kjenner ikke den underfulle Åndens demonstrasjon som ga kraft og tyngde til de tidligere budskapene som er kommet til Guds folk.»

> “Elder G’s proofs are not reliable. If received, they would destroy the faith of God’s people in the truth that has made us what we are.

> «Eldste Gs beviser er ikke pålitelige. Dersom de ble mottatt, ville de ødelegge Guds folks tro på den sannheten som har gjort oss til det vi er. »

> “We must be decided on this subject; for the points that he is trying to prove by Scripture, are not sound. They do not prove that the past experience of God’s people was a fallacy. We had the truth; we were directed by the angels of God. It was under the guidance of the Holy Spirit that the presentation of the sanctuary question was given. It is eloquence for everyone to keep silent in regard to the features of our faith in which they acted no part. God never contradicts Himself. Scripture proofs are misapplied if forced to testify to that which is not true. Another and still another will arise and bring in supposedly great light, and make their assertions. But we stand by the old landmarks. [1 John 1:1–10 quoted.]

> «Vi må være faste i denne saken; for de punktene han forsøker å bevise ved Skriften, er ikke holdbare. De beviser ikke at Guds folks tidligere erfaring var en villfarelse. Vi hadde sannheten; vi ble ledet av Guds engler. Det var under Den Hellige Ånds ledelse at fremstillingen av helligdomsspørsmålet ble gitt. Det er veltalende for enhver å tie når det gjelder de trekk ved vår tro som de ikke hadde noen del i. Gud motsier aldri seg selv. Skriftbevis blir feilaktig anvendt når de tvinges til å vitne om det som ikke er sant. Den ene etter den andre vil stå frem og føre inn angivelig stort lys og komme med sine påstander. Men vi holder fast ved de gamle landemerker. [1 Johannes 1:1–10 sitert.]

> “I am instructed to say that these words we may use as appropriate for this time, for the time has come when sin must be called by its right name. We are hindered in our work by men who are not converted, who seek their own glory. They wish to be thought originators of new theories, which they present claiming that they are truth. But if these theories are received, they will lead to a denial of the truth that for the past fifty years God has been giving to His people, substantiating it by the demonstration of the Holy Spirit.” Selected Messages, book 1, 161.

> «Jeg er blitt pålagt å si at disse ordene kan vi bruke slik det er passende for denne tid, for tiden er kommet da synd må kalles ved sitt rette navn. Vi blir hindret i vårt arbeid av menn som ikke er omvendt, og som søker sin egen ære. De ønsker å bli ansett som opphavsmenn til nye teorier, som de fremsetter med påstand om at de er sannhet. Men dersom disse teoriene blir mottatt, vil de føre til en fornektelse av den sannhet som Gud gjennom de siste femti år har gitt sitt folk, og stadfestet den ved Den Hellige Ånds demonstrasjon.» Selected Messages, bok 1, 161.

Back to Articles